ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"30" жовтня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2581/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребна К.Ф.

при секретарі судового засідання Арзуманян В.А.

розглянувши справу №916/2581/19

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю АДІС-АВТО (65017, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 5, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-наукова фірма ЗЕЛЕНОГІРСЬКЕ (66520, Одеська область, Любашівський район, с. Гвоздавка Друга, )

про стягнення 26 799,33грн.

Представники:

Від позивача: не з`явився.

Від відповідача: не з`явився.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю АДІС-АВТО звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-наукова фірма ЗЕЛЕНОГІРСЬКЕ про стягнення 26 799,33грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідача зобов`язань за договором про надання послуг №0107/02 від 01.07.2014р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.09.2019р. провадження по справі №916/2581/19 було відкрито. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідач про місце, дату та час судових засідань повідомлявся судом за юридичною адресою. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.

Відповідно до ч.7 ст.120 ГПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за можливості сповістити їх з допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

01.07.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-наукова фірма ЗЕЛЕНОГІРСЬКЕ (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю АДІС-АВТО, (Виконавець) та було укладено Договір про надання послуг №0107/02.

Відповідно за умовами п. 1.1. Договору, Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання по наданню послуг, пов`язаних з технічним обслуговуванням і ремонтом з заміною автозапчастин автотранспорту Замовника згідно із Додатком №1, що є невід`ємною частиною цього Договору відповідно до заявок Замовника.

Відповідно до п. 1.3. Договору, послуги вважаються наданими після підписання Сторонами відповідних підтверджуючих документів (акту здачі-приймання наданих послуг, тощо).

Пунктом 1.4. Договору встановлено, що замовник зобов`язується приймати і оплачувати вказані у п. 1.1. послуги в порядку, встановленому розділом 2 цього Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору, вартість послуг, що надаються за даним Договором, визначається по кожній заявці окремо, відповідно до діючого Прейскуранта цін/тарифів Виконавця і затвердженим ним норм часу на надання послуг.

Згідно п. п. 2.2., 2.3. Договору, оплата послуг, що надаються за даною угодою, здійснюється Замовником протягом 30 календарних днів з моменту закінчення ремонту і технічного обслуговування та підписання акта здачі-приймання наданих послуг у розмірі 100% вартості заявлених Замовником робіт, вказаних у відповідному наряд-замовленні на підставі рахунку, що виставляється Виконавцем на оплату. Автомобіль передається Замовникові на підставі акта здачі-приймання після закінчення ремонту і технічного обслуговування.

Розділом 3 Договору встановлено права та обов`язки сторін.

Стосовно обов`язків замовника у відповідності до п. п. 3.2.1. та 3.2.2. Договору визначено, що в момент передачі автомобіля зі станції технічного обслуговування підписує представлений Виконавцем акт здачі-приймання наданих послуг або заявляє Виконавцю свої мотивовані заперечення у письмовій формі. Оплачує послуги Виконавця в розмірі і у терміни, передбачені в розділі 2 цього Договору.

Позивач вказує, що свої зобов`язання за договором виконав на належним чином та в повному обсязі, що підтверджується атами виконаних робіт №РС0006657 від 25.05.2018р, №РС-007290 від 11.06.2018р., та рахунками №СЧ-05829 від 24.05.2018р. на суму 8 514,58грн., №СЧ-06876 від 11.06.2018р. на суму 16 373,06грн.

Проте, в порушення п. 2.2. Договору, відповідач не оплатив надані послуги пов`язані з технічним обслуговуванням і ремонтом з заміною автозапчастин автотранспорту за вищезазначеними рахунками у зв`язку із чим заборгованість нього виникла заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю АДІС-АВТО в сумі 24 887,64гн.

05.06.2019р. Товариством з обмеженою відповідальністю АДІС-АВТО відповідно до Витягу з ЄДРПОУ було направлено на юридичну адресу Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-наукова фірма ЗЕЛЕНОГІРСЬКЕ претензію №01-05/61 з проханням до 17.06.2019р. сплатити борг у розмірі 24 887,64грн.

Проте відповідна претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

У відповідності до пункту 4.1. Договору, у випадку порушення зобов`язань, що виникають з умов цього Договору, (надалі іменується Порушення Договору), винна Сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та чинним в Україні Законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 Господарського кодексу України, боржник, який прострочив виконання господарського зобов`язання, відповідає перед кредитором (кредиторами) за збитки, завдані простроченням, і за неможливість виконання, що випадково виникла після прострочення.

Частиною 1 ст. 229 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно із ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача суму 3% річних у розмірі 547 грн. та суму інфляційних втрат у розмірі 1 364,39 грн.

Неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-наукова фірма ЗЕЛЕНОГІРСЬКЕ своїх зобов`язань за Договором про надання послуг №0107/02 від 01.07.2014р. перед Товариством з обмеженою відповідальністю АДІС-АВТО і стало підставою для позивача звернутись до господарського суду Одеської області із даним позовом за захистом порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

В силу положень ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст.525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Положеннями ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно зі ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивачем прийняті на себе зобов`язання з надання послуг, передбачених умовами договору про надання послуг №0107/02 від 01.07.2014р., були виконанні у повному обсязі, що підтверджується актами виконаних робіт атами виконаних робіт №РС0006657 від 25.05.2018р, №РС-007290 від 11.06.2018р.

Проте, відповідачем у порушення зобов`язань, прийнятих на себе за договором про надання послуг №0107/02 від 01.07.2014р., не було здійснено оплати наданих позивачем послуг.

З викладених обставин, позовні вимоги ТОВ «Адіс-Авто» до ТОВ Виробничо-наукова фірма ЗЕЛЕНОГІРСЬКЕ в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 24 887,64грн. підлягають задоволенню як законні та обґрунтовані.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У зв`язку із порушенням відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань щодо здійснення оплати вартості наданих послуг позивачем, в порядку ст. 625 ЦК України, було нараховано відповідачу до сплати три відсотки річних у розмірі 547 грн. та збитки від інфляції у розмірі 1 364,39грн.

Згідно з п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань (з наступними змінами і доповненнями) огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок збитків від інфляції та трьох відсотків річних, господарським судом встановлено помилку щодо визначення періоду нарахування, а саме початок періоду нарахування по акту від 11.06.2018р. визначений позивачем як 15.01.2018р., тоді як повинен був бути з 12.07.2018р. Проте враховуючи, що сума 3% та інфляційних витрат при порахунку за вірним періодом є більшою ніж заявлена, задоволенні підлягають саме заявлені вимоги щодо стягнення 3% річних в сумі 547 грн. та інфляційних витрат в розмірі 1 364,39грн.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю АДІС-АВТО є обґрунтовані, підтверджуються належними та допустимими докази, в зв`язку з чим задоволенню підлягають в повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю АДІС-АВТО (65017, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 5, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-наукова фірма ЗЕЛЕНОГІРСЬКЕ (66520, Одеська область, Любашівський район, с. Гвоздавка Друга, ) задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-наукова фірма ЗЕЛЕНОГІРСЬКЕ (66520, Одеська область, Любашівський район, с. Гвоздавка Друга, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю АДІС-АВТО (65017, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 5, ) заборгованість оплати за надані послуги в розмірі 24 887 (двадцять чотири тисячі вісімсот вісімдесят сім) грн. 64 коп., три проценти річних в сумі 547 грн. (п`ятсот сорок сім) грн., інфляційні витрати в розмірі 1 364 (одна тисяча триста шістдесят чотири ) грн. 39 коп. та судовий збір в розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна)грн.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 04 листопада 2019 р.

Суддя К.Ф. Погребна