ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2019 р. Справа №907/719/18

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Мирутенка О.Л.

Плотніцького Б.Д.

секретар судового засідання Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Шкала - Енерджі б/н від 18.04.2019 (вх. № ЗАГС 01-05/1489/19 від 22.04.2019)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 27.03.2019 (суддя Ремецькі О.Ф., повний текст складено 02.04.2019)

у справі №907/719/18

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Термінал (надалі ТзОВ Термінал), м. Тячів, Закарпатська область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Шкала - Енерджі (надалі ТзОВ Шкала - Енерджі), м. Тячів, Закарпатська область

про стягнення 18000,00 грн

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Лапка І.С. - адвокат (довіреність б/н від 15.01.2019)

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ Термінал звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до ТзОВ Шкала - Енерджі про стягнення грошових коштів у розмірі 18 000,00 грн за надані послуги місця доставки митних вантажів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в період з 15.01.2016 по 21.03.2016 ТзОВ «Шкала-Енерджі», здійснюючи митне оформлення вантажів у режимі експорт, скористалось місцем доставки митних вантажів (місце прибуття) 305-002-1-1, яке створене й утримується за рахунок та на території ТзОВ «Термінал», однак не здійснило на користь ТзОВ «Термінал» оплати відповідно до акцептованих умов публічного договору по 300,00 грн за кожен день отримання послуг місця прибуття стосовно кожного митного оформлення вантажу.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 27.03.2019 у справі № 907/719/18 позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто ТзОВ Шкала-Енерджі на користь ТзОВ Термінал 18 000,00 грн заборгованості за надані послуги щодо доставки митних вантажів, 1762,00 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 881,00 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

Суд першої інстанції, встановивши характер спірних правовідносин та закон, який їх регулює, дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини на підставі публічного договору, на умовах якого відповідач у період з 15.01.2016 по 21.03.2016 при митному оформленні вантажів у режимі експорт (ЕК-10), спожив надані позивачем послуги місця доставки митних вантажів, які полягають у використанні місця прибуття 305-002-1-1 на загальну суму 18 000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ТзОВ Шкала - Енерджі звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій вказує, що судом першої інстанції невірно встановлено обставини справи, невірно визначено характер спірних правовідносин, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Зокрема, скаржник зазначає, що обставини про надання позивачем послуг місця доставки митних вантажів та їх отримання відповідачем, які мають значення для справи, є недоведеними, а тому безпідставно визнані судом першої інстанції встановленими. Заповнення відповідачем у графі 30 вантажно-митної декларації коду місця прибуття 305-002-1-1 є лише формальним виконанням ним вимог чинного законодавства щодо оформлення митної декларації, не підтверджує факту добровільного замовлення та отримання відповідачем відповідної послуги місця доставки митних вантажів на умовах публічного договору, а може свідчити тільки про намір скористатися такою послугою. Апелянт зазначає, що місцевий господарський суд не врахував, що товари у місце прибуття ТзОВ «Шкала-Енерджі» не доставляло, органи доходів і зборів огляд товарів у місці доставки вантажів не проводили і рішення про необхідність пред`явлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення органом доходів і зборів за результатами опрацювання митних декларацій не приймалися та у матеріалах справи відсутні. Відтак, вважає скаржник, суд неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права. На думку скаржника, судом першої інстанції не встановлено обставин фактичного користування відповідачем створеним позивачем місцем доставки митних вантажів, що має значення для справи, а заявлена сума боргу стягнута з відповідача без наявності документального підтвердження підстав виникнення боргу. Окрім того, ТзОВ «Шкала-Енерджі» звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що публічний характер укладеного договору не виключає необхідності фіксування господарських операцій первинними документами обліку, оскільки за їх відсутності немає підстав вважати, що господарська операція відбулась.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2019 справу № 907/719/18 розподілено до розгляду судді-доповідачу Кравчук Н.М., склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, судді Плотніцький Б.Д. та Скрипчук О.С.

Ухвалою суду від 20.05.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТзОВ Шкала - Енерджі на рішення Господарського суду Закарпатської області від 27.03.2019 у справі №907/719/18, розгляд апеляційної скарги призначено на 25.06.2019.

Ухвалою суду від 25.07.2019 в складі колегії суддів: суддя доповідач - Кравчук Н.М., судді Скрипчук О.С. та Плотніцький Б.Д. розгляд апеляційної скарги ТзОВ Шкала - Енерджі відкладено на 18.07.2019.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2019, у зв`язку з перебуванням судді-члена колегії Скрипчук О.С. у відпустці в період з 15.07.2019 по 02.08.2019 справу №907/719/18 розподілено до розгляду судді Данко Л.С. у зв`язку з чим склад колегії сформовано з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, судді: Данко Л.С. та Плотніцький Б.Д.

Ухвалою суду від 18.07.2019 в складі колегії суддів: суддя доповідач - Кравчук Н.М., судді Данко Л.С. та Плотніцький Б.Д. розгляд апеляційної скарги ТзОВ Шкала - Енерджі відкладено на 20.08.2019.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.08.2019, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії Данко Л.С., справу №907/719/18 розподілено до розгляду судді Мирутенку О.Л., у зв`язку з чим склад колегії сформовано з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, судді-члени колегії Мирутенко О.Л. та Плотніцький Б.Д.

Ухвалою суду від 20.08.2019 в складі колегії суддів: суддя доповідач - Кравчук Н.М., судді Мирутенко О.Л. та Плотніцький Б.Д. розгляд апеляційної скарги ТзОВ Шкала - Енерджі відкладено на 01.10.2019.

В судовому засіданні 01.10.2019 представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, додатково просив врахувати судову практику в аналогічному спорі, де позивачем також є ТзОВ «Термінал», зокрема, постанову Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 22.04.2019 у справі №907/399/19.

Позивач не реалізував своє право на подання відзиву, яке передбачене ч. 1 ст. 263 ГПК України. В судовому засіданні 01.10.2019 представники позивача заперечили проти доводів апеляційної скарги, пояснили, у чому полягає характер та зміст послуг місця доставки митних вантажів, без надання яких відповідач не мав би можливості здійснити митне оформлення задекларованого ним вантажу. Окрім того, надали усні пояснення з урахуванням правової позиції, яка викладена в постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 22.04.2019 у справі №907/399/19.

В судовому засідані 01.10.2019 оголошено перерву до 21.10.2019.

В судовому засіданні 21.10.2019 представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 27.03.2019 в справі №907/719/18 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач участі уповноваженого представника в судовому засіданні 21.10.2019 не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції у відповідності до ст. 269 ГПК України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасника справи, Західний апеляційний господарський суд, встановив наступне.

30.05.2012 Міністерством фінансів України прийнято наказ № 646 «Про місця доставки товарів транспортними засобами», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25.06.2012 за № 1052/21364, згідно з 1.1 якого місцем доставки може бути визначена митницею призначення територія (або її частина) пункту пропуску (пункту контролю) через державний кордон України, морського чи річкового порту, аеропорту, залізничної станції, вільної митної зони, підрозділу митниці призначення, у якому безпосередньо проводиться митне оформлення, підприємства з безперервним циклом виробництва, вантажного митного комплексу, територія, що прилягає до центральної сортувальної станції, регіональної сортувальної станції, місця міжнародного поштового обміну, складу тимчасового зберігання або митного складу

27.08.2012 Державною митною службою України прийнято наказ № 426 «Про ведення переліку місць доставки», згідно з 4 якого кожному місцю доставки присвоюється відповідний код.

Згідно з Переліком місць доставки станом на 21.03.2016 до цього Переліку входила територія ТзОВ Термінал, яка розташована за адресою : Закарпатська область , м. Тячів, вул. Промислова, 2, код місця доставки 305-002-1-1, що підтверджує факт створення позивачем місця доставки товару у відповідності до вимог наказу Міністерства фінансів України від 30.05.2012 N 646 Про місця доставки товарів транспортними засобами.

Наказом № 3 від 20.02.2014 позивач затвердив вартість послуг підприємства за місцем доставки товарів при митному оформленні вантажів у розмірі 300,00 грн. за одне митне оформлення та розмістив цю інформацію в місці доставки.

Як вбачається з вантажно-митних декларацій та не заперечується відповідачем, за період з 15.01.2016 по 21.03.2016 ТзОВ Шкала - Енерджі здійснювало митні оформлення своїх вантажів у режимі експорту (а.с. 132, 143, 179, 183, 188-289 т.І). У графі 30 вантажно-митних декларацій містяться відмітки коду місця прибуття «305-002-1-1», який присвоєний місцю доставки митних вантажів ТзОВ Термінал, що знаходиться за адресою м. Тячів, вул. Промислова,2.

Згідно з поданим позивачем розрахунком відповідач у вищевказаний період здійснив митне оформлення вантажів, в кількості 60 декларацій, використовуючи місце прибуття 305-002-1-1, що зареєстроване за ТзОВ Термінал та знаходиться за адресою м. Тячів вул. Пролетарська, 2, однак, коштів за надані послуги ТзОВ Шкала - Енерджі не сплачувало, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість перед ТзОВ Термінал в розмірі 18 000,00 грн. (60*300).

Вищевказані обставини стали підставою для звернення ТзОВ Термінал з позовом до ТзОВ Шкала - Енерджі про стягнення грошових коштів у розмірі 18000,00 грн.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася таким.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за послуги місця доставки митних вантажів, які надані позивачем при здійсненні відповідачем митного оформлення вантажів у режимі експорту.

Підставою позову є використання відповідачем у спірний період місця доставки митних вантажів під час здійснення митного оформлення своїх вантажів без відповідної оплати.

Такий висновок про визначення складових елементів аналогічного позову того самого позивача до іншого відповідача міститься в пункті 37 постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №907/399/18, що в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України враховується апеляційним господарським судом.

Таким чином, до предмету доказування в даній справі входять обставини щодо: 1) характеру та змісту послуг, оплати якої вимагає позивач, тобто, у чому саме полягає споживання таких послуг, 2) їх отримання відповідачем на умовах публічного договору в кількості, яка дорівнює кількості митних оформлень у спірний період та підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, 3) на підставі чого встановити чи існує заборгованість відповідача перед позивачем щодо оплати цих послуг, 4) якщо так, то визначити її розмір.

Про необхідність з`ясування цих обставин зазначено в пункті 28 постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 22.04.2019 у справі №907/399/18, якою аналогічний позов того самого позивача до іншого відповідача направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, а тому, в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України враховується апеляційним господарським судом.

Судом встановлено, що позивач у заявленому позові повязує факт отримання послуги місця доставки митних вантажів із здійсненням відповідачем митного оформлення вантажу, тобто, стверджує, що послуга споживається в процесі митного оформлення.

У зв`язку з цим для з`ясування характеру та змісту послуг місця доставки митних вантажів та вподальшому встановлення фактів їх надання позивачем й отримання споживачем, апеляційний господарський суд доходить висновку про те, що до правовідносин, які виникли між сторонами, необхідно застосувати норми матеріального права, що регулюють порядок митного оформлення вантажів (товарів або транспортних засобів).

Главою 74 Митного кодексу України встановлено, що безпосереднє здійснення державної митної справи покладається на органи доходів і зборів, які виконують завдання, зокрема, щодо здійснення митного контролю та виконання митних формальностей щодо товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митниий кордон України.

Відповідно до статей 546 та 547 Митного кодексу України митниця є митним органом, який у зоні своєї діяльності забезпечує виконання завдань, покладених на органи доходів і зборів. Митний пост є органом доходів і зборів, який входить до складу митниці як відокремлений структурний підрозділ і в зоні своєї діяльності забезпечує виконання завдань, покладених на органи доходів і зборів.

Статтею 556 Митного кодексу України визначено, що у разі якщо митне оформлення товарів здійснюється органами доходів і зборів безпосередньо на територіях або в приміщеннях підприємств, зазначені підприємства, незалежно від форми власності та підпорядкування, зобов`язані безоплатно надавати органам доходів і зборів у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також обладнання, засоби та канали зв`язку.

Отже, для забезпечення виконання органами доходів і зборів покладених на них законодавством завдань, здійснення митного контролю та виконанння митних формальностей, створюються зони митного контролю та відокремлені структурні підрозділи (митні пости), що розташовуються на територіях суб`єктів господарювання, які у свою чергу надають фізичним і юридичним особам послуги, що пов`язані з митним оформленням та отримання яких є обов`язковим, оскільки без них неможливо здійснити необхідні митні формальності.

Тобто, ТзОВ Термінал, як суб`єкт господарювання, створив та за власні кошти постійно утримує місце, в якому розміщена зона митного контролю та митний орган, що здійснює покладені на нього законодавством завдання, зокрема митного оформлення та митного контролю.

Оскільки кожен з необмеженої кількості суб`єків господарювання щодо яких органи доходів і зборів вчиняють митні формальності, самостійно не несуть витрати на створення необхідних митному органу умов та не створюють їх, то мають можливість скористатись послугами місця доставки митних вантажів, які надає ТзОВ «Термінал» за окрему плату. Саме в цьому апеляційний господарський суд вбачає економічну вигоду та попит цих послуг серед субєктів зовнішньоекономічної діяльності, що й складає зміст та характер цих послуг.

Відповідачем не заперечується, що в період з 15.01.2016 по 21.03.2016 ним здійснено 60 митних оформлень своїх вантажів у режимі експорту (остаточне вивезення за межі митного кордону України), вантажно-митні декларації в графі 30 містять відмітку коду місця прибуття «305-002-1-1», а задекларований у цих деклараціях вантаж остаточно вивезений за межі митного кордону України.

З цих підстав, апеляційний господарський суд доходить висновку, що для здійснення згаданих вище митних оформлень, які відповідачем не заперечуються, митним органом щодо товарів та транспортних засобів, які декларувались, вчинились митні формальності для проходження митного контролю.

Отже, що до спірних правовідносин застосовуються норми матеріального права, які регулюють відносини з вчинення митних формальностей при здійсненні митного оформлення вантажів.

Згідно з п. 23 ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України митне оформлення - виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення.

Відповідно до п. 29 ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України митні формальності - сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 318 Митного кодексу України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.

Оскільки випуск вантажів та транспортних засобів для вільного обігу за межі митної території України передбачає переміщення таких товарів через митний кордон України, то такі товари підлягають обов`язковому митному контролю.

Відповідно до п.24 ч.1 ст.4 Митного кодексу України митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.

Отже, системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що поняття «митні формальності» та «митний контроль» співвідносяться як частина й ціле. Тобто, під час митного контролю здійснюється сукупність митних формальностей.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України зона митного контролю - місце, визначене органами доходів і зборів в пунктах пропуску через державний кордон України або в інших місцях митної території України, в межах якого органи доходів і зборів здійснюють митні формальності.

Таким чином, митні формальності (митний контроль та митне оформлення) зокрема і в режимі експорту можуть виконуватись лише в зонах митного контролю.

Оскільки митні формальності здійснюються лише в межах зони митного контролю, то їх здійснення поза межами зони митного контролю не допускається, а відтак, є неможливим.

Отже, здійснення митних формальностей на територіях, де розміщені митні пости, відділи митного оформлення та зони митного контролю, неможливе без заїзду та перебування на їхніх територіях транспортних засобів. Без отримання та оплати послуг, які суб`єкт господарювання (в даному випадку позивач) надає на території, де розміщені митні пости, відділи митного оформлення та зони митного контролю, споживачі (в даному випадку відповідач) не мають можливості здійснити необхідні митні формальності. Таким чином, виходячи з чинного законодавства, вбачається, що послуги місця доставки митних вантажів є обов`язковими для проходження митних формальностей та містять ознаки таких, що необхідні при митному оформленні вантажів.

Таким чином, здійснення органом доходів і зборів митного оформлення вантажу в режимі експорту, шляхом вчинення митних формальностей в межах зони митного контролю, яка розташована на території місця доставки, яка належить відповідному суб`єкту господарювання, нерозривно пов`язане з наданням цим суб`єктом господарювання відповідному експортеру послуг щодо місця доставки митних вантажів, а відтак і про їх споживання останнім, що зокрема входить в предмет доказування у даній справі.

Зважаючи на вищенаведене, обставини щодо розташування митного органу, який здійснював у спірний період митні формальності стосовно вантажів відповідача, а також ідентифікація зони митного контролю в межах якої ці формальності проводились, має значення для даної справи.

Статтею 329 Митного кодексу України встановлено, що з метою забезпечення здійснення органами доходів і зборів митного контролю товарів, транспортних засобів, що переміщуються через митний кордон України, проведення заходів, пов`язаних з виявленням, попередженням та припиненням контрабанди і порушень митних правил, у пунктах пропуску через державний кордон України, на територіях морських і річкових портів, аеропортів, на залізничних станціях та на територіях підприємств, вільних митних зон, митних складів, складів тимчасового зберігання, а також в інших місцях, визначених відповідно до цього Кодексу, створюються зони митного контролю.

Згідно з ст. 330 Митного кодексу України порядок створення зони митного контролю визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Межі зон митного контролю у пунктах пропуску через державний кордон України визначаються органами доходів і зборів за погодженням з відповідними органами охорони державного кордону та адміністраціями морських (річкових) портів, аеропортів, залізничних станцій. В інших місцях на митній території України органи доходів і зборів у зонах своєї діяльності самостійно визначають межі зон митного контролю. Зони митного контролю можуть бути постійними, у разі регулярного розміщення на їх території товарів, що підлягають митному контролю, або тимчасовими, які утворюються на час здійснення митного контролю.

Як зазначалося вище, згідно з наказом Міністерства фінансів України №646 від 30.05.2012 «Про місця доставки товарів транспортними засобами», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.06. 2012 за №1052/21364, місцем доставки може бути визначена митницею призначення територія (або її частина) пункту пропуску (пункту контролю) через державний кордон України, морського чи річкового порту, аеропорту, залізничної станції, вільної митної зони, підрозділу митниці призначення, у якому безпосередньо проводиться митне оформлення, підприємства з безперервним циклом виробництва, вантажного митного комплексу, територія, що прилягає до центральної сортувальної станції, регіональної сортувальної станції, місця міжнародного поштового обміну, складу тимчасового зберігання або митного складу ( п.1.1).

На території місця доставки створюється зона митного контролю ( п.1.5).

Відповідно до п. 4 Наказу Державної митної служби України №426 від 27.08.2012 «Про ведення переліку місць доставки» кожному місцю доставки присвоюється відповідний код.

В апеляційній скарзі та в судових засіданнях скаржник заперечує, що користувався послугами місця доставки митних вантажів, які надає позивач, однак визнає, що у графі 30 спірних вантажно-митних декларацій заповнював місця прибуття 305-002-1-1, яке створене та утримується за рахунок ТзОВ «Термінал». Окрім того, відповідач зазначив, що таке заповнення є лише формальним виконанням ним вимог чинного законодавства щодо оформлення митної декларації, не підтверджує факт добровільного замовлення та отримання відповідачем відповідної послуги місця доставки митних вантажів на умовах публічного договору, та може свідчити тільки про намір скористатися такою послугою.

З цього приводу, зважаючи на законодавчо визначену необхідність доставки вантажу, що декларується у зону митного контролю для вчинення митних формальностей, апеляційний господарський суд зазначає, що доставка товару або транспортного засобу комерційного призначення до місця прибуття в межах якого функціонує зона митного контролю, тобто, споживання послуги, яку надавав позивач, передує його пред`явленню митному органу.

Це зумовлено необхідністю дотримання вимог ч. 1 ст. 257 Митного кодексу України щодо заявлення правдивих відомостей, зокрема, про місцезнаходження товарів, які є необхідні для для здійснення їх митного контролю. З моменту подання митної декларації розпочинається митне оформлення (ч.1 ст. 247 Митного кодексу України), а тому рішення про випуск товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до митного режиму експорту без їх пред`явлення органу доходів і зборів та може бути прийнято лише після початку митного оформлення (ч. 2 ст. 258 МК України).

З огляду на вищенаведене, рішення про непред`явлення митному органу транспортного засобу є неможливим до того моменту, поки митним органом не буде прийнято митну декларацію, в графі 30 якої обов`язково має бути зазначено зону митного контролю, де розміщений, тобто, доставлений транспортний засіб або товар.

Вказані висновки узгоджується з суттю декларування, яке полягає у тому, щоб декларант або уповноважена особа, заповнюючи вантажно-митну декларацію, зазначали реальне місцезнаходження транспортного засобу або товару.

Саме з цих підстав законодавець, з метою забезпечення обізнаності органів доходів і зборів про місцезнаходження товарів та транспортних засобів, які декларуються, Порядком заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, який затверджений наказом Міністерства фінансів України №651 від 30.05.2012, передбачив обов`язкове заповнення графи 30 вантажно-митної декларації, оскільки в протилежному випадку митним органом здійснювалося б митне оформлення товару або транспортного засобу, місцезнаходження якого невідоме, що в свою чергу суперечило б й не узгоджувалося із загальними принципами здійснення митного контролю, які, зокрема, необхідні для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи (ч. 3 ст. 318 МК України) та функціональне призначення зони митного контролю, яке спрямоване на забезпечення схоронності вантажу, унеможливлення несанкціонованого доступу сторонніх осіб до нього, унеможливлення несанкціонованого відбору вантажу, а також унеможливлення несанкціонованого переміщення вантажу поза межі зони митного контролю.

Частиною 8 статті 264 Митного кодексу України, якою встановлено, що з моменту прийняття органом доходів і зборів митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації.

Отже, заповнення графи 30 вантажно-митної декларації не являється формальним виконанням вимог чинного законодавства щодо оформлення митної декларації, оскільки за подання органу доходів і зборів неправдивих відомостей про точне місцезнаходження товару або транспортного засобу комерційного призначення, що декларується, декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність.

Сторонами не заперечується, а судами не встановлено обставин щодо заповнення відповідачем у графі 30 спірних вантажно-митних декларацій завідомо неправдивих відомостей щодо місцезнаходження транспортного засобу, який декларується.

Таким чином, факт закінчення митного оформлення вантажів у спірних випадках, не заперечується ТзОВ «Шкала-Енерджі», а тому свідчить про те, що відповідач доставляв товари або транспорті засоби в місце прибуття, яке зазначене в графі 30 вантажно-митної декларації, а відтак, користувавсю послугами позивача.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта.

З огляду на те, що вантаж, який згідно наявних у матеріалах справи вантажно-митних декларацій, остаточно вивезений за межі митного кордону України, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що вантажно-митна декларація фіксує факт здійснення господарської операції щодо митного оформлення, а тому є первинним документом. Вказане узгоджується з листом Міністерства фінансів України №31-08410-07-16/2073 від 23.01.2013, в якому зазначено, що митна декларація є первинним документом, на якому базується бухгалтерський облік зовнішньоекономічних операцій.

Покликання скаржника на те, що публічний характер укладеного договору не виключає необхідності фіксування господарських операцій первинними документами обліку, оскільки за їх відсутності немає підстав вважати, що господарська операція відбулась - спростовується наявними у матеріалах справи вантажно-митними деклараціями, які є належними доказами.

З цих підстав спростовуються також доводи скаржника про те, що заявлена сума боргу стягнута місцевим господарським судом з відповідача без наявності документального підтвердження підстав виникнення боргу.

Отже, не заслуговують на увагу доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не встановлено обставин фактичного користування відповідачем створеного позивачем місця доставки митних вантажів.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг).

Ці вимоги узгоджуються з порядком формування коду місця доставки, який передбачений наказом Державної митної служби України від 27.08.2012 за №426 «Про ведення Переліку місць доставки» зі змісту якого вбачається, що оскільки в присвоєному місцю доставки ТОВ «Термінал» коді 305-002-1-1 у третій графі (блоці) вказано -1-, то зазначене місце доставки може використовуватись усіма суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності без обмежень. Тобто, будь-який суб`єкт зовнішньоекономічної діяльності без обмежень може скористатись цим місцем доставки.

Порядок укладання публічного договору регламентується статтею 642 Цивільного кодексу України, за змістом якої договір укладається шляхом акцепту Замовника публічної оферти, без підписання сторонами в кожному окремому випадку.

Інформація щодо вартості послуг вважається доведеною до відома «Замовника», якщо вона розміщена на території «Виконавця».

У позовній заяві, ТзОВ Термінал зазначає, що на території місця доставки митних вантажів за адресою АДРЕСА_1 , знаходиться інформація (у вигляді розміщення на дошці оголошень) щодо надання послуги та її вартість.

В апеляційній скарзі відповідач, зокрема, заперечує, що між сторонами виникли правовідносини на підставі публічного договору, а також ту обставину, що умовами цього публічного договору (а саме, наказом ТзОВ «Термінал» №3 від 20.02.2014) визначено вартість послуги місця доставки митних вантажів у розмірі 300,00 грн. за кожен день отримання цих послуг стосовно кожного митного оформлення вантажів.

Разом з тим, вартість послуги місця доставки митних вантажів не заперечувалась відповідачем у суді першої інстанції, а тому в силу ч. 1, 2 ст. 75, ч. 4 ст. 165 ГПК України апеляційний господарський суд відхиляє ці заперечення та вважає дану обставину такою, що не підлягає доведенню.

Заповнення відповідачем добровільно у графі 30 вантажно-митної декларації відомостей щодо місця доставки митних вантажів ТзОВ «Термінал» м. Тячів, вул. Пролетарська, 2 з кодом «305-002-1-1» свідчить про те, що він сам з власної волі обрав для проведення митним органом митних формальностей відносно його вантажу саме зону митного контролю, яка розміщена в межах місця доставки позивача, а відповідно й на його умовах.

Подання відповідачем вантажно-митної декларації в якій у графі 30 зазначено місце доставки митних вантажів за кодом « 305-002-1-1» ТзОВ «Термінал» м. Тячів, вул. Пролетарська, 2 та прийняття цієї декларації органом доходів і зборів та остаточне вивезення за межі митного кордону України вантажу, який задекларований у цій митній декларації, свідчить про розміщення транспортного засобу на цій території шляхом його доставки та відповідно про споживання послуг позивача.

Посилання позивача на код « 305-002-1-1» у графі 30 вантажно-митної декларації апеляційний господарський суд розцінює не власністю позивача, а як доказ, на підставі якого суд встановлює наявність обставин (фактів) щодо перебування транспортних засобів відповідача на території позивача, що обґрунтовують вимоги позивача про споживання відповідачем послуг місця доставки митних вантажів, а відтак мають значення для вирішення справи.

Отже, надання послуг місця доставки митних вантажів полягає не у використанні коду « 305-002-1-1» ТзОВ «Термінал» м. Тячів вул. Пролетарська,2 у графі 30 вантажно-митних декларацій, а у користуванні створеними позивачем відповідно до вимог законодавства умовами (благами) місця доставки вантажу, які знаходяться на території ТОВ «Термінал» м. Тячів вул. Пролетарська, 2 та якому присвоєний код « 305-002-1-1» ТОВ «Термінал» м. Тячів вул. Пролетарська, 2, тобто користування послугами митного терміналу.

Отже, відповідачу при внесення відповідачем у графу 30 коду «305-002-1-1» ТзОВ «Термінал» м. Тячів, вул. Пролетарська, 2, свідчить про добровільне замовлення відповідної послуги, було відомо про їх споживання та вартість цих послуг.

Твердження скаржника про те, що митне оформлення товарів або транспортних засобів у режимі експорту здійснюється з пред`явленням органу доходів і зборів лише за рішенням цього органу, а у всіх інших випадках таке митне оформлення здійснюється без пред`явлення митному органу, не узгоджується з положенням ч. 2 ст. 258 Митного кодексу України, за змістом якої вбачається протилежне, що митне оформлення товарів або транспортних засобів у режимі експорту може бути здійснене без пред`явлення органу доходів і зборів лише за рішенням цього органу.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 322 Митного кодексу України передбачено, що пред`явлення вантажу для митного контролю здійснюється не пізніше ніж через три години після їх прибуття у визначене органами доходів і зборів місце, тобто зону митного контролю відповідного місця доставки, а особа, яка доставила цей вантаж у мінімально можливий строк повідомляє про це орган доходів і зборів. При цьому декларанти або уповноважені ними особи можуть бути присутніми під час митного оформлення товарів, які пред`являються ними для такого оформлення (ч. 1 ст. 249 Митного кодексу України).

Таким чином, пред`явлення товару або транспортного засобу митному органу - це демонстрація задекларованого митного вантажу митному органу, для проведення його огляду або контролю. При цьому, і огляд, і контроль митного вантажу є складовою митних формальностей, які мають здійснюватися посадовою особою митниці, тільки у межах території зони митного контролю.

Також, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що відповідач у доводах апеляційної скарги безпідставно ототожнює пред`явлення митному органу товарів або транспорних засобів, які декларуються, з необхідністю їх доставки до зони митного контролю, покликаючись на положення ч. 3 ст. 247, ч. 2 ст. 258 та ч. 3. ст. 320 Митного кодексу України, оскільки редакція цих норм не містить терміну «зона митного контролю», а апеляційним господарським судом вище вже встановлено, що митне оформлення включає в себе здійснення митних формальностей, а тому не може здійснюватись поза межами зони митного контролю (постійної або тимчасової). Тобто, необхідність пред`явлення (демонстрації) митному органу вантажу для подальшого здійснення митного оформлення, не впливає на законодавчо визначений обов`язок експортера доставити вантаж у зону митного контролю, яка в спірному випадку знаходиться в межах місця доставки позивача.

Крім того, відповідно до ст. 330 МК України, наказу Міністерства фінансів України «Про місця доставки товарів транспортними засобами» від 30.05.2012 №646 та наказу Держмитслужби України «Про ведення переліку місць доставки» №426 від 27.08.2012, зі змінами, внесеними наказом №525 від 09.10.2012, якщо товар та транспортний засіб не доставлений в місце доставки товару за адресою розміщення постійної зони митного контролю, то для його митного оформлення та декларування цей товар повинен бути розміщений в тимчасовій зоні митного контролю, яка повинна бути створена власником вантажу з дотриманням вимог митного законодавства. Для кодування місця доставки, якому не присвоєно відповідний код, в розділах "2", "3", "4" схеми коду місця доставки зазначаються цифри "888-1-1". Тобто, в графі 30 митної декларації вказується код, який буде містити вказані цифри. За виконання митних формальностей органами доходів і зборів поза місцем розташування органів доходів і зборів із заінтересованих осіб справляється плата у розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України (ч. 8 ст. 247 МК України), про що у графі 47 митної декларації робиться відмітка.

Відповідачем не доведено, доказів не подано виконання митних формальностей при вивезенні ним товарів за межі митної території України у спірний період поза місцем розташування митних органів, як і не доведено знаходження його транспортних засобів з товарами під час виконання митних формальностей поза зоною митного контролю, яка розташована в місці доставки товарів 305-002-1-1 на території ТОВ «Термінал» м. Тячів вул. Пролетарська, 2, яке вказане у митних деклараціях.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що товари не пред`являлись митному органу і їх огляд не проводився, оскільки проведення митного огляду є складовою частиною сукупності митних формальностей, які виконуються при митному оформленні вантажів та транспортних засобів комерційного призначення. При цьому, в будь-якому випадку, в період здійснення митного оформлення вантаж повинен бути доставлений до місця його знаходження, вказаного в декларації, незалежно від пред`явлення його для огляду чи без такого.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про задоволення позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б спростували правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 27.03.2019 у справі № 907/719/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

4. Справу повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді О.Л. Мирутенко

Б.Д. Плотніцький