СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2019 р. Справа № 922/524/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.,

за участю секретаря судового засідання Кладька А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Стіл-Профіт" (вх.№2523 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 01.07.2019, ухвалене суддею Шатерніковим М.І. у приміщенні господарського суду Харківської області 01.07.2019 о 12:03 год. (повне рішення складено 10.07.2019) у справі №922/524/19

за позовом: Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стіл-Профіт", м. Харків,

про стягнення 318816504,64 грн.

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ "Приватбанк" 25.02.2019 звернулося до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ТОВ "Стіл-Профіт" заборгованості у розмірі 31837522,09 грн. за договором фінансового лізингу №4С16063ЛИ від 20.08.2016, з яких: прострочена заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна за період з 20.08.2016 по 18.02.2019 у розмірі 137128064,86 грн.; прострочена заборгованість з винагороди за користування майном за період з 20.08.2016 по 18.02.2019 у розмірі 116850917,68 грн.; пеня за порушення грошового зобов`язання за період з 26.09.2017 по 18.02.2019 у розмірі 64837522,09 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.07.2019 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 136877864,86 грн. - простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна; 116850917,68 грн. - прострочена заборгованість з винагороди за користування майном; 64837522,09 грн. - пеня за порушення грошового зобов`язання та 672350,00 грн. судового збору. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 250200,00 грн. основного боргу провадження у справі закрито.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідачем станом на 18.02.2019 було прострочено сплату лізингових платежів на загальну суму 137128064,86 грн.; разом з тим, згідно узгодженого сторонами графіку сплати лізингових платежів, строк сплати лізингових платежів є таким, що настав відносно 19 платежів по 8671415,58 грн., доказів сплати всієї суми лізингових платежів сторони суду не надали; за період з 25.09.2017 по 25.01.2019 відповідач повинен був сплати лізингові платежі на загальну суму 147414064,86 грн. (8671415,58 грн.*17 платежів), натомість фактично відповідачем було перераховано позивачу за спірним договором в рахунок погашення лізингових платежів за зазначений вище період станом на 31.01.2019 грошові кошти у загальному розмірі 2476300,00 грн., таким чином, перевіривши наведений позивачем у позові розрахунок у сукупності з наявними у справі доказами, судом встановлено наявність в ньому арифметичної помилки, а відтак здійснивши власний розрахунок суми простроченої заборгованості за лізинговими платежами за період з 25.09.2017 по 25.01.2019 включно, судом встановлено, що борг відповідача за лізинговими платежами станом на час звернення до суду (25.02.2019) становив 144937764,86 грн. (147414064,86 грн. (простроченні лізингові платежі) - 2476300,00 грн. здійснені оплати), тобто наданими до матеріалів справи доказами підтверджено наявність простроченого боргу за лізинговими платежами у вищезазначеному розмірі 144937764,86 грн., з якої позивачем було заявлено до стягнення 137128067,86 грн. Одночасно судом встановлено, що після подачі позову позивачем було здійснено погашення лізингових платежів на суму 250200,00 грн. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна є обґрунтованими та підлягають задоволенню у розмірі 136877867,86 грн., виходячи з розміру заявлених позовних вимог (137128067,86 грн.) за вирахуванням трьох платежів, здійснених відповідачем в рахунок погашення заборгованості за лізинговими платежами після подачі позову; суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача простроченої заборгованості з винагороди за користування майном у розмірі 116850917,68 грн. за період з 20.08.2016 по 31.01.2019. Також судом визнано обґрунтованим наданий позивачем розрахунок пені за порушення грошового зобов`язання за період з 26.09.2017 по 18.02.2019 та стягнуто з відповідача 64837522,09 грн. пені.

Відповідач, ТОВ "Стіл-Профіт", з рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апелянт зазначає, що не погоджується з розміром боргу з винагороди за користування майном, оскільки платіжні доручення та виписки з рахунків, які скаржник надав до суду першої інстанції, свідчили про невідповідність суми заборгованості з винагороди за користування майном розрахунку, який надав позивач, але суд не взяв їх до уваги, так, за даними бухгалтерського обліку відповідача, сума заборгованості з винагороди за користування майном складає 110664061,48 грн. - тобто розбіжність із розрахунком позивача становить 6186856,20 грн.; бухгалтерські документи позивача не містять детального розрахунку, яка відсоткова ставка застосовувалася і на які суми, з розрахунків, наданих позивачем, неможливо встановити дійсний розмір боргу - у зв`язку з чим відповідач звертався до суду з клопотанням про призначення судової експертизи з метою встановлення реальної суми заборгованості та правильного нарахування відсотків винагороди та пені, однак місцевий господарський суд у задоволенні вказаного клопотання відмовив. Відповідач зазначає, що первинні бухгалтерські документи, надані ним до суду першої інстанції, свідчили, що заборгованість зі сплати лізингових платежів в рахунок вартості майна складає 136266349,28 грн., а не 136877867,86 грн., як зазначено в оскаржуваному рішенні суду, отже, на думку відповідача, відсотки з винагороди за користування майном та пеню було також розраховано неправильно. Апелянт стверджує, що банк не може вимагати стягнення заборгованості з лізингових платежів в рахунок вартості майна, оскільки майно належить банку на праві власності, а відповідачу - на праві користування з можливістю подальшого викупу, відповідно, підстави для нарахування пені на вказану заборгованість також відсутні. Також відповідач посилається у скарзі на наступні обставини: у відзиві на позов він звертав увагу суду на те, що укладений між сторонами договір лізингу не був посвідчений нотаріально, однак місцевий господарський суд не надав оцінки даному факту.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.09.2019 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Фоміна В.О.) відкрито апеляційне провадження за вказаної скаргою, призначено її розгляд на 24.09.2019, встановлено сторонам строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та клопотань - до 20.09.2019.

23.09.2019 до суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу (направлений поштою 20.09.2019, тобто в межах встановленого судом строку), в якому даний учасник справи зазначає, що відповідач не надав суду розгорнутий контррозрахунок заборгованості, який мав би містити всі складові (суму боргу по тілу кредиту, відсотках, пені, періоди нарахування, здійснені платежі з оплати заборгованості) та змістовні пояснення з зазначенням, у чому саме полягає неправильність розрахунку, здійсненого банком; відповідач не зазначив, які саме платежі (із зазначенням суми та дати) не були враховані банком; укладений між сторонами договір лізингу вступив у дію з дати підписання акту приймання-передачі та не був виконаний достроково, розірваний чи змінений, предмет лізингу перебуває в користуванні відповідача, що зобов`язує останнього належним чином виконувати умови договору, зокрема, здійснювати оплату лізингових платежів у рахунок викупу майна; суд першої інстанції обґрунтовано відхилив твердження відповідача щодо необхідності нотаріального посвідчення договору лізингу з урахуванням приписів ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг", посилання відповідача на постанови Верховного Суду України, зазначені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки правовідносини у справах, в яких Верховним Судом України прийнято рішення, та у даній справі №922/524/19 не є подібними. Позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

24.09.2019, тобто з пропущенням встановленого судом строку, відповідач звернувся з клопотанням (вх.№9055) про призначення судової економічної експертизи, в якому просить суд поставити на вирішення експерта такі питання:

- чи відповідає наявний у матеріалах справи №922/524/19 розрахунок заборгованості ТОВ "Стіл-Профіт" (в тому числі, але не виключно по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна, суми винагороди за користування майном, пені) перед АТ КБ "Приватбанк" умовам укладеного між вказаними сторонами договору фінансового лізингу №4С16063ЛИ від 20.08.2016 та додаткових угод до нього;

- чи підтверджується розмір заборгованості ТОВ "Стіл-Профіт" перед АТ КБ "Приватбанк" за договором фінансового лізингу №4С16063ЛИ від 20.08.2016 та додатковими угодами до нього первинними бухгалтерськими документами;

- яка сума заборгованості по лізинговим платежам існує у ТОВ "Стіл-Профіт" перед АТ КБ "Приватбанк" за договором фінансового лізингу №4С16063ЛИ від 20.08.2016 та додатковими угодами до нього;

- яка сума заборгованості по відсоткам з винагороди за користування майном існує у ТОВ "Стіл-Профіт" перед АТ КБ "Приватбанк" за договором фінансового лізингу №4С16063ЛИ від 20.08.2016 та додатковими угодами до нього;

- яка сума пені має бути нарахована за порушення грошового зобов`язання ТОВ "Стіл-Профіт" перед АТ КБ "Приватбанк" за договором фінансового лізингу №4С16063ЛИ від 20.08.2016 та додатковими угодами до нього.

Проведення судової експертизи заявник просить доручити експертам Харківського НДІ судових експертиз ім. Заслуженого професора М.С.Бокаріуса.

Відповідач зазначає, що ним пропущено встановлений судом строк подання вказаного клопотання, оскільки ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 12.09.2019 про відкриття провадження у справі ТОВ "Стіл-Профіт" отримало лише 20.09.2019 (на доказ відповідної обставини ним надано копію поштового конверта та роздруківку з сайту підприємства "Укрпошта").

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 розгляд справи відкладено на 31.10.2019. Запропоновано позивачу надати суду письмові пояснення із посиланням на наявні у справі матеріали на підтвердження доводів про врахування АТ КБ "Приватбанк" усіх здійснених відповідачем платежів, а також - пояснення (заперечення) щодо клопотання відповідача про призначення судово-економічної експертизи, запропоновано відповідачу надати контррозрахунок суми заборгованості та здійснених на неї нарахувань.

30.10.2019 у зв`язку з відпусткою судді Фоміної В.О. було здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи, за результатами якого визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.

31.10.2019 позивач надав додаткові пояснення, в яких стверджує про відсутність підстав для призначення судової економічної експертизи в даній справі, а також зазначає, що кошти в сумі 95500,00 грн., спрямовані на оплату відсоткової винагороди вже після звернення ПАТ КБ "Приватбанк" до суду з позовом у даній справі, були поточними щомісячними платежами, тому суд першої інстанції обґрунтовано не врахував вказані платежі для зменшення заборгованості з відсоткової винагороди в межах заявлених позовних вимог, оскільки вони були здійснені за інший період.

У судовому засіданні 31.10.2019 представник відповідача просив суд поновити пропущений строк для звернення з клопотанням про призначення судової економічної експертизи та наполягав на задоволенні вказаного клопотання.

Представник позивача заперечував як проти поновлення вказаного строку, так і проти призначення експертизи в даній справі.

Стосовно клопотання відповідача про поновлення пропущеного строку звернення з клопотанням про призначення судової економічної експертизи, колегія суддів дійшла висновку, що вказаний строк пропущено з поважних причин, а тому він підлягає поновленню.

Розглянувши по суті клопотання відповідача (вх.№9055) про призначення судової економічної експертизи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як визначено у статті 1 Закону України "Про судову експертизу", судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.

Необхідність судової експертизи в господарському судочинстві зумовлена тим, що в процесі здійснення правосуддя суд стикається з необхідністю встановлення таких фактів (обставин), дані про які потребують спеціальних досліджень.

Згідно з частиною 1 статті 99 ГПК України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Відповідне узгоджується з правовою позицією, викладеною, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 908/1500/17. У постанові Верховного Суду від 11.06.2018 у справі № 922/2716/17 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що суду слід виходити з того, що при призначенні судової експертизи, як процесуальної дії суду, яка у будь-якому випадку збільшує строк розгляду справи, що, відповідно, може мати наслідком порушення прав і охоронюваних законом інтересів учасників справи, а тому у кожному разі має бути обґрунтованою. При цьому призначення судової експертизи з порушенням зазначених вимог має наслідком безпідставне збільшення строку розгляду справи, тобто вихід за межі розумного строку розгляду справи, що суперечитиме статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В апеляційній скарзі та у клопотанні про призначення експертизи відповідач зазначав про складність і помилковість розрахунків позивача, про відсутність усіх необхідних даних для перевірки правильності розрахунків при нарахуванні відсоткової винагороди та про невідповідність розрахунку пені умовам договору.

Однак матеріали справи не містять доказів оспорення та визнання недійсним у судовому порядку договору, на підставі якого заявлено позов у даній справі (або його окремих пунктів), а тому, зважаючи на презумпцію правомірності правочину як одну з засад цивільного законодавства, колегія суддів зазначає, що, укладаючи та підписуючи цей договір, відповідач погодився із порядком здійснення розрахунку виплат за ним, зокрема, із застосуванням процентних ставок та певних математичних формул. За таких обставин, посилання відповідача на незрозумілість розрахунків позивача є необґрунтованими та безпідставними.

Позивачем на підтвердження обґрунтованості позовних вимог надано виписки по рахунках ТОВ "Стіл-профіт", на які вказаним товариством сплачувалися банку кошти згідно з договором (т.1, а.с.82 - 116). Колегія суддів зазначає, що вказані документи, які самостійно можуть бути досліджені судом, належним чином відображають рух коштів на рахунках відповідача, відкритих у банківській установі на виконання умов договору фінансового лізингу.

Тому суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими посилання апелянта на те, що бухгалтерські документи позивача не містять детального розрахунку того, яка відсоткова ставка застосовувалася та на які суми, і що з`ясування відповідних питань потребує спеціальних знань.

Окрім того, відповідач не надав суду першої та апеляційної інстанції зустрічного розрахунку щодо спірних сум (з якого вбачалася б помилковість розрахунку позивача), тоді як вихідні дані - а саме, погоджені умови договору та фактично виконувані ним платежі - йому очевидно відомі та співпадають с даними позивача. Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 відповідачу було запропоновано надати контррозрахунок суми заборгованості та здійснених на неї нарахувань, однак даний учасник справи відповідним правом не скористався та не надав суду апеляційної інстанції жодних контррозрахунків.

Також, як було встановлено в ході апеляційного провадження та не спростовано відповідачем, матеріали справи не містять взаємно суперечливих доказів, наявність яких є основною підставою для призначення експертизи. Зокрема, зазначаючи, що за даними бухгалтерського обліку відповідача, сума заборгованості з винагороди за користування майном складає 110664061,48 грн. - тобто розбіжність із розрахунком позивача становить 6186856,20 грн., відповідач не надав суду першої та апеляційної інстанції відповідних документів.

На думку колегії суддів, відповідне обумовлює відсутність необхідності у спеціальних знаннях, тому клопотання відповідача про призначення судової економічної експертизи у справі (вх.№9055 від 24.09.2019) суд апеляційної інстанції відхиляє за недоведеністю та безпідставністю.

Стосовно суті спору, присутні в судовому засіданні представники сторін підтримали викладену ними письмово правову позицію

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

Учасники процесу погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.

За таких обставин колегія суддів, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

20.08.2016 між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", правонаступником якого є АТ КБ "ПРИВАТБАНК" (банк), та ТОВ "СТІЛ-ПРОФІТ" (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 4С16063ЛИ (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу (т.1 а.с.30-35).

У пункті 1.2. договору, в редакції додаткової угоди від 25.08.2016 сторони узгодили, що вартість майна становить: 737070324,00 грн. (т. 1, а.с. 53-57).

За змістом п. 3.1. договору передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно акту прийому-передачі майна - зазначеним у додатку №3.

Згідно з п. 1.4. договору для здійснення лізингоодержувачем платежів за цим договором, в редакції додаткової угоди від 22.08.2016, банк відкриває рахунки:

- рахунок для сплати вартості предмета лізингу № 0713;

- рахунок для сплати винагород за лізингом № 0713.

-рахунок для сплати винагород за користування майном в лізинг №1961.

Розділом 2 договору визначено розмір лізингових платежів і порядок їх розрахунку та оплати.

Так, згідно з п. 2.1. договору розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються додатком № 2.

Лізингові платежі сплачуються на рахунок, зазначений у п.1.4. цього договору (п. 2.2. договору).

Відповідно до п. 2.3. договору лізингоодержувач сплачує банку винагороди на рахунок, зазначений у п.1.4. цього договору:

- 2.3.1. Винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)" у розмірі 500,00 грн. у день укладення цього договору.

- 2.3.2., у редакції додаткової угоди від 25.08.2016, відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений в Додатку 2; та фіксований розмір винагороди за користування майном, що складає 9835000,00 грн. - в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений в додатку 2.

Додатковою угодою від 03.11.2016 сторони погодили з 07.11.2016 змінити розмір відсоткової винагороди, зазначений в п.2.3.2, до 10,5% річних.

- 2.3.3. в редакції додаткової угоди від 03.11.2016 у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених цим договором відсоткова винагорода за користування майном складає 21% річних від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно додатку №2.

Відповідно до додаткової угоди від 22.08.2016 до договору фінансового лізингу № 4С16063ЛИ, сторони погодили виключити п. 2.3.4. пункту 2.3. розділу 2 "Лізингові платежі", яким було унормовано, що винагорода за користування майном отриманим в лізинг, повинна бути розрахована у розмірі, що визначається згідно з формулою зазначеною у даному пункті.

Відповідно до п. 3.1. договору передача банком і прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно з актом прийому-передачі майна, зазначеним у додатку №3, що є невід`ємною частиною цього договору. З моменту підписання додатку № 3 лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує в повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну в результаті експлуатації майна. Ризик невідповідності майна цілям використання цього майна несе Лізингоодержувач.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що протягом усього терміну дії цього договору майно є власністю банка.

Згідно з п.п. 6.2.11 договору лізингоодержувач зобов`язується сплачувати банку:

- винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)";

- лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна);

- відсоткову винагороду за користування майном;

- інші витрати банка, безпосередньо пов`язані з цим договором.

Сторонами встановлено, що договір діє по 25.07.2024 (п.9.1. договору).

Факт виконання АТ КБ "ПРИВАТБАНК" взятих на себе зобов`язань за договором шляхом передання узгодженого сторонами майна відповідачу (ТОВ "Стіл-Профіт") підтверджується актом приймання-передачі майна від 25.08.2016 (додаток №3 до договору; т.1 а.с. 46-52).

Графіком лізингових платежів (додаток №2 до договору) в редакції від 25.08.2016 (т.1, а.с.55) передбачена сплата лізингоодержувачем лізингових платежів наступним чином: в термін до 25.09.2016 у сумі 8671415,58 грн., та з 25.08.2017 - щомісяця до 25.07.2024 в сумі лізингового платежу 8671415,58 грн.

Позивач, зазначаючи про неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань щодо здійснення відповідних платежів, звернувся до господарського суду першої інстанції з позовом про стягнення з відповідача вказаних у позові сум заборгованості.

Розглянувши наявні матеріали справи, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення частково позову (з наведених вище підстав).

Надаючи оцінку вказаному висновку місцевого господарського суду згідно з підпунктом б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, колегія суддів погоджується з ним з огляду на наступне.

Правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, урегульовані договором фінансового лізингу, укладеним згідно зі статтею 806 Цивільного кодексу України, статтею 292 ГК України та Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до ст. 292 ГК України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо. Об`єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувача на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

В апеляційній скарзі ТОВ "Стіл-Профіт" зазначає, що банк не може вимагати стягнення заборгованості з лізингових платежів в рахунок вартості майна, оскільки майно належить банку на праві власності, а відповідачу - на праві користування з можливістю подальшого викупу.

Однак вказане твердження суперечить вищенаведеним приписам законодавства про фінансовий лізинг, а також умовам договору. А саме, відповідно до п.6.2.11 договору (як у первісній редакції, так і в редакції додаткової угоди від 22.08.2016, т.1, а.с.44), лізингоодержувач зобов`язується сплачувати банку, зокрема, лізинговий платіж - суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на судову практику Вищого господарського суду України (постанови від 22.02.2017 у справі №904/6624/15, від 06.06.2017 у справі №927/683/16, від 10.07.2017 у справі №913/1048/16), Верховного Суду України (постанова від 29.10.2013 у справі №7/5005/2240/2012).

Проте, як вбачається зі змісту вищевказаних постанов, правовідносини сторін у відповідних справах стосувалися розірвання договорів лізингу, у зв`язку з чим судами касаційної інстанції було зазначено, що у відповідності до ч. 2 ст. 653 ЦК України, наслідком розірвання договору фінансового лізингу є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувачу і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Натомість, як було встановлено вище та не спростовано сторонами в ході апеляційного провадження, укладений між сторонами в даній справі договір лізингу діє по 25.07.2024 (п.9.1. договору), матеріали справи не містять доказів його розірвання (у тому числі шляхом односторонньої відмови) або припинення договірних зобов`язань за вказаним договором.

Таким чином, правовідносини у даній справі №922/524/19 та у справах, на судову практику в яких посилається апелянт, не є подібними, і відповідач як лізингоодержувач за чинним договором лізингу зобов`язаний виконувати вищенаведені вимоги п.6.2.11 договору щодо відшкодування при кожному платежі частини вартості майна.

Апелянт також зазначає, що укладений між сторонами договір лізингу не був посвідчений нотаріально, однак місцевий господарський суд не надав оцінки даному факту, тоді як, на думку відповідача, до договорів лізингу мають застосовуватися положення ст. 657, ч.2 ст.793 ЦК України щодо обов`язковості нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а також договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше.

В обґрунтування вказаних тверджень заявник посилається на постанову Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 288/383/15-ц, Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі №6-2766цс15, від 19.10.2016 у справі №6-1551цс16, від 18.01.2017 у справі №6-648цс16.

Як вбачається з матеріалів справи, договір лізингу від 20.08.2016, укладений на строк більше, ніж три роки, дійсно не був нотаріально посвідчений.

Разом з тим, стосовно вищенаведених аргументів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до системного аналізу норм чинного цивільного та господарського законодавства, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частина 7 статті 179 ГК України).

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (частина 2 статті 180 ГК України).

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений (стаття 209 ЦК України).

Системне тлумачення частини 2 статті 806 ЦК України та параграфу 1 Глави 58 ЦК України свідчить, що у частині 2 статті 806 ЦК України закріплена бланкетна норма, яка відсилає до загальних положень про договір найму (параграф 1 Глави 58 ЦК України).

Відповідну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 915/865/17, згідно з якою до договору лізингу можуть субсидіарно застосовуватися тільки норми параграфу 1 Глави 58 ЦК України, а не інші параграфи цієї глави, отже, договір фінансового лізингу, за яким у лізинг передано нерухоме майно, не потребує нотаріального посвідчення, тому немає підстав вважати такий договір нікчемним. У вказаній постанові Верховний Суд також відхилив доводи скаржника про необхідність застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.01.2017 у справі №363/3673/14-ц, оскільки правовідносини, щодо яких Верховним Судом України висловлено правову позицію, виникли на підставі договору фінансового лізингу, предметом якого, по-перше, був транспортний засіб (у цій справі - нерухомість), а по-друге, стороною договору у справі № 363/3673/14-ц виступала фізична особа-підприємець (у цій справі - юридична особа), тобто правовідносини за спірним договором у справі, що розглядається, не є аналогічними або подібними правовідносинам у справі № 363/3673/14-ц.

Колегія суддів зазначає, що, як вбачається з постанов Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 288/383/15-ц, Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі №6-2766цс15, від 19.10.2016 у справі №6-1551цс16, від 18.01.2017 у справі №6-648цс16, на які посилається апелянт, правовідносини сторін у вищевказаних справах виникли на підставі договорів фінансового лізингу, предметом якого був транспортний засіб, а лізингоодержувачем - фізична особа. Відповідно, судами касаційної інстанції зазначено про застосування ст.799 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи, тоді як у даній справі, в якій правовідносини виникли з договору фінансового лізингу нерухомого майна, сторонами якого є юридичні особи, апелянт посилається на іншу норму - а саме, ч.2 ст.793 ЦК України.

Отже, правовідносини у вищевказаних справах не є аналогічними або подібними правовідносинам у даній справі №922/524/19.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач дійшли згоди про те, що договір набуває чинності з дати його підписання та скріплення печатками сторін (пункт 9.2 договору). При цьому жодних домовленостей між сторонами про нотаріальне посвідчення або державну реєстрацію цього договору не існувало, законодавством для сторін спірного договору такі дії не визнано обов`язковими.

За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про необхідність нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, укладеного між юридичними особами, за яким у лізинг передається нерухоме майно.

Суд апеляційної інстанції додатково враховує, що вимогу про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу жодна із сторін не заявляла як на момент його укладення, так і під час його виконання - тобто до виникнення спору між сторонами про стягнення заборгованості за користування предметом лізингу. Також, як вбачається з відзиву на позовну заяву та з апеляційної скарги, відповідач лише посилається на обов`язковість нотаріального посвідчення відповідного договору, не зазначаючи при цьому про правові наслідки невчинення такої дії (нікчемність договору, відсутність у лізингоодержувача обов`язку з його виконання тощо).

Враховуючи викладене вище, колегія суддів зазначає, що місцевим господарським судом правомірно зроблено висновок про те, що укладений між сторонами договір лізингу є чинним і що зобов`язання ТОВ "Стіл-Профіт" як лізингоодержувача за вказаним договором підлягають виконанню в повному обсязі (у тому числі, і щодо сплати лізингових платежів в рахунок вартості майна).

Місцевим господарським судом встановлено, що згідно з узгодженим сторонами графіком сплати лізингових платежів (, строк сплати лізингових платежів є таким, що настав відносно 19 платежів по 8671415,58 грн.; доказів сплати всієї суми лізингових платежів сторони суду не надали.

Відповідно до матеріалів справи, перші дві проплати були перераховані відповідачем в межах строків, визначених графіком лізингових платежів (додаток №2 до договору) в редакції від 25.08.2016 (т.1, а.с.55), однак починаючи з 25.09.2017 - кінцевої дати здійснення третього платежу, відповідачем були систематично допущені прострочення щодо здійснення внесення лізингових платежів.

Так, за період з 25.09.2017 по 25.01.2019 відповідач повинен був сплати лізингові платежі на загальну суму 147414064,86 грн. (8671415,58 грн.*17 платежів).

Натомість фактично відповідачем було перераховано позивачу за спірним договором в рахунок погашення лізингових платежів за зазначений вище період станом на 31.01.2019 грошові кошти у загальному розмірі 2476300,00 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями (т.1, а.с.141 - 156).

Таким чином, суд першої інстанції встановив наявність у розрахунках позивача арифметичної помилки та здійснивши власний розрахунок суми простроченої заборгованості за лізинговими платежами за період з 25.09.2017 по 25.01.2019, встановив, що борг відповідача за лізинговими платежами станом на час звернення до суду (25.02.2019) становив 144937764,86 грн.: 147414064,86 грн. (прострочені лізингові платежі) - 2476300,00 грн. (здійснені оплати).

Тобто наданими до матеріалів справи доказами підтверджено наявність простроченого боргу за лізинговими платежами у вищезазначеному розмірі 144937764,86 грн., при цьому судом першої інстанції встановлено наявність арифметичної помилки в розрахунках позивача, яким було зазначено про стягнення 137128064,86 грн. боргу за лізинговими платежами замість 144937764,86 грн.

Окрім того, суд першої інстанції на підставі наявних у справі матеріалів встановив, що вже після звернення ПАТ КБ "Приватбанк" до господарського суду з позовом у даній справі ТОВ "Стіл-Профіт" було здійснено погашення лізингових платежів на суму 250200,00 грн., що підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 394 від 28.02.2019 на суму 100000,00 грн., № 44 від 29.03.2019 на суму 80000,00 грн., № 51 від 26.04.2019 на суму 70200,00 грн. (т.1 а.с. 158-160).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивачем позовні вимоги щодо стягнення боргу за лізинговими платежами були підтримані саме у первісно заявленому розмірі 137128064,86 грн., отже, суд першої інстанції правомірно визначив суму відповідного боргу як різницю між сумою, вказаною у позові, та сумою, сплаченою відповідачем після звернення позивача до суду: 137128064,86 грн. - 250200,00 грн. = 136877864,86 грн. (як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, судом було допущено описку щодо розміру заявлених позивачем вимог та зазначено 137128067,86 грн. замість 137128064,86 грн., однак вказана помилка не вплинула на правильність рішення, оскільки в резолютивній частині судом правильно вказано стягнуту з відповідача на користь позивача суму основного боргу - 136877864,86 грн.).

В ході апеляційного провадження представник позивача визнав вищенаведені обставини щодо заявлення ПАТ КБ "Приватбанк" до стягнення 137128064,86 грн. заборгованості за лізинговими платежами, тоді як фактична заборгованість становила 144937764,86 грн., та зазначив, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції ПАТ КБ "Приватбанк" не змінювало предмет стягнення та розмір позовних вимог.

Відповідно, в частині позовних вимог щодо стягнення 250200,00 грн. основного боргу провадження у справі правомірно закрито у відповідності до п. 2 ч.1 ст.231 ГПК України, в зв`язку з відсутністю предмету спору в цій частині, оскільки платежі на дану суму враховано як погашення простроченої заборгованості за спірний період.

В апеляційній скарзі заявник зазначає, що первинні бухгалтерські документи, надані ним до суду першої інстанції, свідчили, що заборгованість зі сплати лізингових платежів в рахунок вартості майна складає 136266349,28 грн., а не 136877864,86 грн., як зазначено в оскаржуваному рішенні суду.

Разом з тим, ним не надано жодних контррозрахунків та посилань на конкретні документи, з яких би вбачалася наявність заборгованості саме у сумі 136266349,28 грн. (тобто в меншому розмірі, ніж визначено позивачем). Натомість, як було встановлено вище, матеріалами справи підтверджується наявність простроченого боргу за лізинговими платежами у розмірі 144937764,86 грн. (відповідна сума є більшою, ніж та, що просив стягнути позивач). Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції зазначає, що сума 136266349,28 грн. відповідає шістнадцяти періодам заборгованості відповідача перед позивачем, тоді як із матеріалів справи вбачається (та не спростовано відповідачем), що на момент подання позову заборгованість у розмірі 144937764,86 грн. існувала за сімнадцять періодів (пункти 2 - 19 графіку лізингових платежів, т.1, а.с.55).

Отже, колегія суддів зазначає, що місцевим господарським судом правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача 136877864,86 грн. простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна і що вказаного висновку суду першої інстанції апелянтом не спростовано.

В оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд зазначив, що ним перевірено здійснені розрахунки розміру винагороди за користування майном у сумі 116850917,68 грн. за період з 20.08.2016 по 31.01.2019, які визнано правомірно розрахованими з урахуванням обставин встановлених судом, а отже, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача простроченої заборгованості з винагороди за користування майном у розмірі 116850917,68 грн. за період з 20.08.2016 по 31.01.2019.

Колегія суддів зазначає, що, як вбачається з матеріалів справи, на момент подання позовної заяви розмір простроченої заборгованості з винагороди за користування майном дійсно становив 116850917,68 грн.

Апелянт стверджує, що за даними бухгалтерського обліку відповідача, сума заборгованості з винагороди за користування майном складає 110664061,48 грн. - тобто розбіжність із розрахунком позивача становить 6186856,20 грн. Однак заявником, в порушення вимог ст. 76 - 79 ГПК України, не надано на підтвердження вказаного доводу жодних доказів.

У матеріалах справи наявні платіжні доручення №392 від 28.02.2019 на суму 40000,00 грн., №42 від 29.03.2019 на суму 30000,00 грн., №49 від 26.04.2019 на суму 25500,00 грн. з відміткою у графі «призначення платежу»: сплата відсоткової винагороди згідно з договором лізингу № 4С16063ЛИ від 20.08.2016 (т.1, а.с.195 - 197), з яких вбачається, що після звернення позивача до суду з позовом у даній справі і до ухвалення оскаржуваного рішення відповідач сплатив кошти в загальній сумі 95500,00 грн. в погашення заборгованості з відсоткової винагороди згідно з договором лізингу.

В апеляційній скарзі відповідач не наводить заперечень проти неврахування судом першої інстанції відповідної суми в погашення простроченої заборгованості з відсоткової винагороди за спірний період. Окрім того, ні із вказаних платіжних доручень, ні з інших наявних у матеріалах справи доказів не вбачається, за який саме період здійснювалася сплата.

Представник позивача в наданих суду письмових та усних поясненнях наполягав на тому, що відповідні платежі були спрямовані на погашення поточної заборгованості за договором (який на теперішній час продовжує діяти) і не стосувалися спірного періоду.

Колегія суддів вважає вищевказані твердження обґрунтованими - з огляду на те, що відповідно до п.2.6 договору лізингу, банку надано право самостійно розподіляти суми, які отримані від лізингоодержувача на виконання його зобов`язань за договором, за рахунками обліку заборгованості.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для закриття провадження в даній справі в частині позовних вимог щодо стягнення 95500,00 грн. простроченої заборгованості з винагороди за користування майном - враховуючи також, що відповідач не звертався до суду першої та апеляційної інстанції із відповідною вимогою.

Позивач також просив місцевий господарський суд стягнути з відповідача 64837522,09 грн. пені за порушення грошового зобов`язання за період з 26.09.2017 по 18.02.2019.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 Цивільного кодексу України зазначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник має передати кредиторові у випадку порушення боржником зобов`язання.

Згідно з п. 7.1. договору, у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, по сплаті винагород, сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. Сплата пені здійснюється у гривні.

Відповідно до п. 7.9. договору, строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, винагород, неустойки - пені, штрафів, інших платежів/витрат за цим договором встановлюються сторонами тривалістю 15 років.

Пунктом 7.10. договору сторони узгодили, що нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань здійснюється протягом 15 років з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Отже, за прострочення відповідачем сплати лізингових платежів та винагороди за отримане у лізинг майно, передбачена відповідальність у вигляді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ що діяла в період, за який сплачується пеня.

Перевіривши розрахунки пені, здійснені позивачем, суд першої інстанції правомірно визнав їх арифметично вірними, обґрунтованими та такими, що відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 64837522,09 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Будь-якого контррозрахунку щодо заявлених позивачем до стягнення сум відповідач не надав суду першої та апеляційної інстанції, наполягаючи на проведенні судової економічної експертизи, однак у відповідному клопотанні йому було відмовлено - з наведених вище підстав.

Натомість, із наявних у справі доказів, наданих обома сторонами, вбачається наявність у відповідача заборгованості перед позивачем на момент подання позовної заяви:

144937764,86 грн. основного боргу з лізингових платежів (при цьому судом першої інстанції правомірно стягнуто 136877864,86 грн. з урахуванням заявленої позивачем до стягнення суми та часткового погашення заборгованості після подання позову), натомість твердження відповідача щодо розміру заборгованості 136266349,28 грн. не підтверджується жодними первинними документами та розрахунками;

116850917,68 грн. заборгованості з винагороди за користування майном, тоді як твердження відповідача про розмір даної заборгованості 110664061,48 грн. також не мотивовані посиланням на жодні наявні у справі докази;

64837522,09 грн. пені (стосовно вказаної суми відповідачем лише зазначено про неправильність її розрахунку, однак жодного контррозрахунку не надано).

Тобто в ході розгляду справи місцевим господарським судом на підставі наявних у справі доказів вірно встановлено розмір сум, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

В ході апеляційного провадження ТОВ "Стил-профіт" не наведено аргументів та не надано доказів на підтвердження вимог апеляційної скарги щодо скасування оскаржуваного рішення суду в повному обсязі, незважаючи на те, що відповідно до пояснень представника відповідача у судовому засіданні, ТОВ "Стил-профіт" не заперечує самого факту наявності боргу перед ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк", а не погоджується лише з розміром заявлених до стягнення сум.

За результатами апеляційного перегляду рішення місцевого господарського суду колегією суддів також не було встановлено зазначених у ч.4 ст.269 ГПК України обставин, а саме, наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч.3 цієї ж норми є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 13, 269, п.1 ч.1 ст.275, ст.276, ст.282 ГПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Стіл-Профіт" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 01.07.2019 у справі №922/524/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 11.11.2019

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.О. Крестьянінов