ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1689/17
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: Л.О. Будішевської, С.В. Таран,

секретар судового засідання І.В. Іванов,

за участю представників:

від прокуратури: О.М. Бондаревський,

від позивача: не з`явився,

від відповідача: Ю.В. Багатченко,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області

на рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2019 (суддя Погребна К.Ф., м. Одеса, повний текст рішення складено 08.07.2019)

у справі № 916/1689/17

за позовом Прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до відповідача: Підприємства Федерації професійних спілок України "Проектно-вишукувальний інститут "Укркурортпроект"

про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року Прокурор Одеської області звернувся в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі також Фонд, ФДМУ) до Господарського суду Одеської області з позовом до Підприємства Федерації професійних спілок України „Проектно-вишукувальний інститут „Укркурортпроект (далі також - Підприємство) про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов обґрунтовано тим, що спірний об`єкт нерухомості є державною власністю, а тому не міг бути переданий Федерацією професійних спілок України будь-кому без згоди уповноваженого органу державної влади - Фонду державного майна України, оскільки останній не приймав рішень та не надавав дозволів на відчуження нерухомого майна, яке вибуло з володіння Фонду не з його волі, у зв`язку з чим власник майна (Фонд державного майна України) має право на витребування майна з володіння теперішнього власника - Підприємства Федерації професійних спілок України "Проектно-вишукувальний інститут "Укркурортпроект".

Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.02.2018, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 26.04.2018, позов задоволено у повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 20.02.2019 постанову Одеського апеляційного господарського суду від 26.04.2018 та рішення Господарського суду Одеської області від 12.02.2018 у справі № 916/1689/17 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

У вказаній постанові Верховний суд зазначив, що при новому розгляді необхідно встановити момент, коли саме право позивача було порушено і відповідно від якого має відліковуватися початок перебігу строку позовної давності, та визначити, з урахуванням правових позицій Верховного Суду та Верховного Суду України, чи пропущено позивачем такий строк.

За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду Одеської області від 26.06.2019 у задоволенні позову Прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Підприємства Федерації професійних спілок України "Проектно-вишукувальний інститут "Укркурортпроект" відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що майно, яким користується Федерація професійних спілок України та її структурні підрозділи і підприємства, є державною власністю і не може відчужуватися без згоди власника - Фонду державного майна України, однак у задоволенні позову Прокурора Одеської області, поданого в інтересах ФДМУ, про витребування майна з чужого незаконного володіння слід відмовити в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Не погодившись із рішенням суду, Заступник прокурора Одеської області звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення та невірне застосування судом норм матеріального права, а саме: ст.ст. 256, 257 та 261 ЦК України, порушення норм процесуального права: ст.ст. 13, 236 ГПК України, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Так, скаржник вказав, що, звертаючись до господарського суду з даним позовом у липні 2017 року, прокурор діяв в межах строків позовної давності, передбаченої ст.ст. 256, 257 та 261 ЦК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а також постановою Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 522/11951/15-ц.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.08.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника прокурора Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2019 у справі №916/1689/17; провадження у справі № 916/1689/17 зупинено до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 587/430/16-ц.

30.09.2019 оприлюднено постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, у зв`язку з чим ухвалою суду апеляційної інстанції від 07.10.2019 поновлено апеляційне провадження у справі №916/1689/17, розгляд справи №916/1689/17 призначено на 29.10.2019 о 12:00 год.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судовому засіданні 05.11.2019 прокурор просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржуване рішення суду та задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача просив залишити оскаржуване рішення суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Представник позивача не з`явився, про день, час та місце проведення засідання повідомлений належним чином.

Заслухавши представників прокуратури та відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Рішенням виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 28.12.1979 №661 прийнято в експлуатацію 9-ти поверховий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Піонерська, 3, з промисловими приміщеннями Проектного інституту "Укркурортпроект", які з того же року знаходяться на його балансі.

18.11.1990 між Всезагальною Конфедерацією Профспілок СРСР та Федерацією незалежних профспілок України було укладено договір про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном.

Однак, згідно з Постановою Президії Секретаріату Всесоюзної центральної ради профспілок "Про структуру Союзного проектного інституту "Союзкурортпроект" Центральної ради по управлінню курортами професійних спілок" від 19.08.1966 №21 "Союзкурортпроект" належав до відання Центральної ради професійних спілок з управління курортами.

Постановою Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29.11.1990 №506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форм власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Статтею 1 Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" від 10.09.1991 встановлено, що майно юридичних осіб союзного підпорядкування є державною власністю.

Постановою Верховної Ради України "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, що розташовані на території України" №2268-ХІІ від 10.04.1992 передбачено, що майно розташованих на території республіки підприємства, установи та об`єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР, тимчасово передано до Фонду державного майна України, який здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

Як вбачається з Постанови Верховної Ради України №3943-ХІІ від 04.02.1994, у зв`язку з тим, що до цього часу правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР законодавчо не визначено та з метою його збереження в інтересах громадян України Верховна Рада України постановила встановити, що тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Таким чином, майно, яким користується Федерація професійних спілок України та її структурні підрозділи і підприємства, є державною власністю і не може відчужуватися без згоди власника - Фонду державного майна України.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.11.2014 у справі № 3-173гс14.

У постанові Верховного Суду України від 04.11.2014 (справа № 3-166гс14) також зазначено, що питання щодо суб`єктів права власності майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій на теперішній час залишається державною власністю, а тому правові підстави для розпорядження Федерацією профспілок України майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР (продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб) відсутні.

Внаслідок передачі майнових комплексів у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому Федерація професійних спілок України, форма їх власності не змінюється, і передане майно залишається у власності держави.

З аналізу вищевикладеного слідує, що спірне майно, передане до Підприємства Федерації професійних спілок України "Проектно-вишукувальний інститут "Укркурортпроект", є державною власністю і не може відчужуватися без згоди власника - Фонду державного майна України.

Зазначені обставини встановлені в постанові Верховного суду від 20.02.2019 у даній справі.

Разом з тим, скасовуючи рішення Господарського суду Одеської області від 12.02.2018 та постанову Одеського апеляційного господарсько суду від 26.04.2018 у справі № 916/1689/17, Верховний суд, як вище зазначалось, вказав, що при новому розгляді необхідно встановити момент, коли саме право позивача було порушено та відповідно, від якого має відліковуватися початок перебігу строку позовної давності та визначити, з урахуванням правових позицій Верховного Суду та Верховного Суду України, чи пропущено позивачем такий строк.

З цього приводу суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Так, 13.03.2014 реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Підприємству Федерації професійних спілок України "Проектно-вишукувальний інститут "Укркурортпроект" видано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, з якого вбачається, що на підставі ухвал Господарського суду Одеської області від 09.06.2008 та 06.02.2009 у справі №20/59-08-999 Підприємство Федерації професійних спілок України "Проектно-вишукувальний інститут "Укркурортпроект" набуло право власності на нежитлове приміщення загальною площею 1996,2 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Піонерська, 3, приміщення 101.

01.04.2015 на підставі договору купівлі-продажу Підприємство Федерації професійних спілок України "Проектно-вишукувальний інститут "Укркурортпроект" здійснило відчуження на користь ОСОБА_1 39/100 частки вказаного нежитлового приміщення, право власності на яке зареєстровано за останньою 01.04.2015.

У червні 2015 року прокуратурою Одеської області подано позовну заяву в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Підприємства Федерації професійних спілок України "Проектно-вишукувальний інститут "Укркурортпроект" та ОСОБА_1 до Приморського районного суду м. Одеси про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22.06.2016, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ відповідно від 22.09.2016, позовні вимоги прокуратури задоволено у повному обсязі. Витребувано з незаконного володіння підприємства Федерації професійних спілок України Проектно-вишукувальний інститут Укркурортпроект на користь держави в особі Фонду державного майна України 61/100 часток нежитлового приміщення загальною площею 1996,2 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду державного майна України 39/100 часток вказаного нежитлового приміщення.

Постановою Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі №522/11951/15-ц провадження в частині позовних вимог прокуратури до Підприємства Федерації професійних спілок України "Проектно-вишукувальний інститут "Укркурортпроект" закрито у зв`язку з порушенням вимог ст.16 ЦПК України. У зазначеній постанові Верховний Суд України вказав, що прокуратурою позов заявлено з дотриманням позовної давності з огляду на час, коли зацікавленим особам стало відомо про порушення своїх прав. Разом з цим судом зазначено, що позовні вимоги прокуратури до юридичної особи Підприємства Федерації професійних спілок України "Проектно-вишукувальний інститут "Укркурортпроект" віднесено до юрисдикції господарських судів.

Звертаючись із позовом, прокурор зазначив, що Верховний Суд України під час розгляду справи №916/2129/15 дійшов висновку, що положення законодавства про позовну давність до позовних вимог про витребування майна у порядку ст.388 Цивільного кодексу України не застосовується, так як право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 318 названого кодексу визначено, що суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Згідно із ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

За змістом частини 1 статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів і запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Частиною 2 статті 2 ЦК передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18), від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14/101цс18), а також постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14, від 25.03.2015 у справі № 3-21гс15, від 13.04.2016 у справі № 3-224гс16, від 22.03.2017 у справі № 3-1486гс16, від 07.06.2017 у справі № 3-455гс17, від 18.10.2017 у справі № 3-932гс17.

За правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (провадження № 3-604гс16) за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю Аверс Строй про витребування майна положення законодавства про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 Цивільного кодексу України не застосовуються.

Однак, згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, до позовних вимог про витребування майна на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України застосовується загальна позовна давність у три роки. При цьому за вимогами статті 261 цього Кодексу початок перебігу строку позовної давності пов`язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також з моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Така ж правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 916/2073/17 та у справі № 916/2403/16.

Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 18 березня 2008 року в справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян, сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовну давність було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).

На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів.

Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності.

Тому висновок про те, що позовна давність до правовідносин, пов`язаних з витребуванням майна, не застосовується, є необґрунтованим.

Такої ж правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17.10.2018 у справі 362/44/17.

Відповідач у даній справі - Підприємство Федерації професійних спілок України "Проектно-вишукувальний інститут "Укркурортпроект" посилалось на пропущення прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом в інтересах держави в особі ФДМУ, зазначаючи, що ФДМУ мав дізнатися про ймовірність порушення свого права власності з моменту прийняття постанов Верховної Ради України №2268-ХІІ від 10.04.1992 та №3943-ХІІ від 04.02.1994, відповідно до яких, майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР тимчасово передано ФМДУ та зобов`язано останній прийняти вказане майно до 01.05.1992. Крім того, на думку відповідача, Фонд мав дізнатися про порушення свого права із судових рішень у справах №16/509-05-11699, №30/276-06-8252А, №20/59-08-999, які розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень, доступ до якого є відкритим. Враховуючи викладене, відповідач просив відмовити у позові у повному обсязі та застосувати позовну давність.

У свою чергу, позивач стверджував, що про обставини вибуття з державної власності спірного об`єкту нерухомості дізнався з позовної заяви прокуратури у справі №522/11951/15-ц, тобто у червні 2015 року, а прокуратурі про вказані обставини стало відомо лише 17.04.2015 - після звернення ГО "Правозахисне товариство "Співдружність" (т.1, а.с.175).

Прокурор, як вище зазначалось, посилаючись на практику Верховного Суду України, зазначив, що позовна давність до позовних вимог про витребування майна у порядку ст.388 ЦК України не застосовується, оскільки право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника.

Встановлюючи момент, коли саме право позивача було порушено та відповідно від якого має відліковуватися початок перебігу строку позовної давності, господарський суд першої інстанції виходив з наступного.

Фонд державного майна України в силу зазначених вище нормативно-правових актів та положень Закону України Про Фонд державного майна України, саме з 1992 року, як власник цього майна був зобов`язаний безпосередньо здійснювати контроль за майном громадських організацій колишнього Союзу РСР, які розташовані на території України.

Більш того, починаючи з травня 2011 року, місцевими прокуратурами України на підставі доручення Генеральної прокуратури України було подано більше 200 позовів щодо визнання державною власністю майна профспілкових організацій та їх суб`єктів господарювання в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, про що свідчить Єдиний державний реєстр судових справ.

За таких обставин, суд критично поставився до посилань позивача про те, що про обставини вибуття з державної власності спірного об`єкта нерухомості він дізнався лише з позовної заяви прокуратури у справі №522/11951/15-ц, тобто у червні 2015 року, а прокуратурі, у свою чергу, про вказані обставини стало відомо лише 17.04.2015 - після звернення ГО "Правозахисне товариство "Співдружність" (т.1, а.с.175).

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо часу, коли прокурор та Фонд могли дізнатися про порушення прав позивача.

Так, згідно з доданим прокурором до позовної заяви витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.03.2014 №18967271 право приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 1996,2 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 Піонерська АДРЕСА_3 3, приміщення 101, зареєстровано за Підприємством Федерації професійних спілок України "Проектно-вишукувальний інститут "Укркурортпроект" 24.02.2014 (т. 1, а.с. 34-35).

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав).

Судова колегія вважає, що саме з 24.02.2014 дати державної реєстрації за Підприємством права власності на спірний об`єкт нерухомості прокурор та позивач у даній справі могли відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України довідатися про порушення прав останнього на вказаний об`єкт.

Отже, строк позовної давності в даному випадку сплив у лютому 2017 року, у той час як прокурор звернувся з позовом у даній справі лише у липні 2017 року, тобто з пропуском цього строку.

При цьому вищезгадане звернення у червні 2015 року прокуратурою Одеської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Підприємства Федерації професійних спілок України "Проектно-вишукувальний інститут "Укркурортпроект" та ОСОБА_1 до Приморського районного суду м. Одеси про витребування майна з чужого незаконного володіння не перериває строку позовної давності для звернення до суду з позовом у даній справі з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

При цьому обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 24.04.2019 у справі 523/10225/15-ц.

Однак, як вище зазначалось, при зверненні прокурора з позовом у червні 2015 року ним не було дотримано вимог процесуального закону щодо правил суб`єктної юрисдикції та об`єднано в одному позові вимоги, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, у зв`язку з чим постановою Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі №522/11951/15-ц провадження в частині позовних вимог прокуратури до Підприємства Федерації професійних спілок України "Проектно-вишукувальний інститут "Укркурортпроект" було закрито у зв`язку з порушенням вимог ст.16 ЦПК України.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурор, звертаючись з позовом у даній справі в інтересах держави в особі Фонду, пропустив строк звернення до суду з вимогою до Підприємства про витребування вищевказаного майна з чужого незаконного володіння.

При цьому, як свідчать матеріали справи, прокурор на звертався з клопотанням про поновлення пропущеного строку позовної давності при розгляді цієї справи господарським судом першої інстанції із зазначенням поважних причин пропущення такого строку, а навпаки вважав, що строк позовної давності на пред`явлення позову ним не пропущено.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд підставно відмовив у задоволенні позову Прокурора Одеської області в інтересах Фонду державного майна України про витребування майна з чужого незаконного володіння в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Згідно із ст.129 ГПК України витрати скаржника зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 26.06.2019 у справі №916/1689/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.11.2019.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя С.В. Таран