ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2019 р. Справа№ 910/472/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

Секретар судового засідання: Майданевич Г.А.

За участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 22.10.2019.

Розглянувши в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Тутковський» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі № 910/472/19 (суддя Літвінова М.Є., м. Київ, повний текст рішення складено 28.05.2019) та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2019 у справі № 910/472/19 (суддя Літвінова М.Є., м. Київ, повний текст рішення складено 06.06.2019)

за позовом приватного акціонерного товариства «Тутковський», м. Київ

до публічного акціонерного товариства «Банк «Український капітал», м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: товариство з обмеженою відповідальністю «Тутковський Інтегровані Рішення», м. Київ

про визнання відсутнім права

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Тутковський» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Український капітал» про визнання відсутнім у відповідача, починаючи з 17 лютого 2016 року права на нарахування та стягнення процентів та штрафних санкцій за Договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 710 від 20.02.2013, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Тутковський Інтегровані Рішення».

Позов мотивовано тим, що відповідач безпідставно нараховує позивачу проценти за користування коштами та штрафні санкції за неналежне виконання Договору про відкриття траншевої кредитної лінії № 710 від 20.02.2013, оскільки договір припинено у зв`язку з закінченням строку на який він укладався.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі № 910/472/19 (суддя Літвінова М.Є., м. Київ, повний текст рішення складено 28.05.2019) відмовлено у задоволенні позову.

Рішення мотивовано тим, що заявлена позивачем вимога за своєю суттю є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення. Встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення, а викладені позивачем у позові аргументи можуть розглядатися господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право, зокрема, під час розгляду справи про стягнення з позивача суми боргу або під час розгляду справи про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 05.06.2019 у справі № 910/472/19 заяву Публічного акціонерного товариства «Банк «Український капітал» про розподіл судових витрат задоволено частково; Присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства «Тутковський» на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Український капітал» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 32 539 грн. 56 коп.; у задоволенні решти заяви відмовлено.

Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, Приватне акціонерне товариство «Тутковський» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило оскаржувані судові рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а також відмовити Публічному акціонерному товариству «Банк «Український капітал» у задоволенні заяви про розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для його скасування.

Позивач вказує, що продовжуючи нараховувати відсотки за користування коштами та штрафні санкції відповідач порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, що було проігноровано судом першої інстанції.

Крім того, апелянт не погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність порушеного права як підставу для відмови в позові, оскільки позов заявлено, по суті, з метою недопущення порушення прав позивача, а обраний позивачем спосіб захисту є ефективним, правомірним, а позов є обґрунтованим.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.07.2019 у справі № 910/472/19 відкрито апеляційне провадження у даній справі; розгляд апеляційної скарги приватного акціонерного товариства «Тутковський» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі № 910/472/19 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2019 у справі № 910/472/19 призначено на 05.08.2019.

Представник відповідача 29.07.2019 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, а прийняте ним рішення про відмову у позові є законним та обґрунтованим, а відповідач не спростував висновків суду про відсутність оспорюваного права позивача, яке б підлягало судовому захисту.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.08.2019 у справі № 910/472/19 апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Тутковський» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі № 910/472/19 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2019 у справі № 910/472/19 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Разіної Т.І., суддів Іоннікової І.А., Тарасенко К.В.; розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Тутковський» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі № 910/472/19 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2019 у справі № 910/472/19 призначено на 18.09.2019.

14.08.2019 від представник позивача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких позивач наголошує, що у зв`язку з визнанням договору про купівлю-продаж прав вимоги за кредитним договором нікчемним, позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2019 у справі № 910/472/19 відкладено розгляд апеляційної скарги приватного акціонерного товариства «Тутковський» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі № 910/472/19 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2019 у справі № 910/472/19 на 02.10.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.10.2019 розгляд справи відкладено на 22.10.2019.

Представники позивача та відповідача у судове засідання з`явились та надали пояснення по суті спору.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке наявне в матеріалах справи.

Відповідно до п. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку присутніх представників сторін, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та без участі представника третьої особи.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, апеляційний господарський суд встановив наступне.

29.04.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (продавець) та Публічним акціонерним товариством «Банк «Український Капітал» (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги (надалі - Договір купівлі-продажу).

Відповідно до положень п. 1 Договору купівлі-продажу сторони визначили, що правом вимоги в розумінні умов даного договору є всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) Продавця у якості кредитора до Позичальників за Кредитними договорами, а також всі права вимоги Продавця до осіб, які надали забезпечення, за Договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні Продавцю, щодо виконання Позичальниками та/або особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов`язків за Кредитними договорами та Договорами забезпечення.

Також, у пункті 1 Договору купівлі-продажу сторони погодили, що Купівельною ціною за Право вимоги є сума, що визначена як Купівельна ціна у Додатку 1 (Перелік договорів та Купівельна ціна за Права вимоги) щодо кожного права вимоги.

У відповідності до п. 2.1. Договору купівлі-продажу Продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх Покупцю, а Покупець цим погоджується купити Права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну.

У відповідності до Додатку №1 до Договору купівлі-продажу до Покупця перейшло право вимоги за Договором про відкриття траншевої кредитної лінії №710 від 20 лютого 2013 року.

Відповідно до відомостей які містяться в додатку до Акту прийому-передачі прав вимог до Договору купівлі-продажу, станом на момент укладення договору купівлі-продажу заборгованість ТОВ «Надра Інтегровані Рішення» перед ПАТ «УПБ» становила: 5 133 263,00 гривень - тіло кредиту; 138 668,43 гривень - нараховані та не сплачені проценти за кредитом.

20 лютого 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю надра Інтегровані Рішення», яке в подальшому змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Тутковський Інтегровані Рішення», та ПАТ «УПБ» укладено Договір про відкриття траншевої кредитної лінії №710 (надалі - Кредитний договір).

Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору Банк зобов`язується відкрити Позичальнику відкличну кредитну лінію в межах суми 16 000 000, 00 грн. терміном до 18 лютого 2015 року (в подальшому Додатковим договором від 18.02.2015 року до Кредитного договору було викладено п. 1.1. в новій редакції та кінцевим терміном визначено - 17 лютого 2016 року) на поповнення обігових коштів.

Згідно п. 1.2. Кредитного договору зобов`язання Банку щодо надання кредитів та зобов`язання Позичальника щодо повернення кредитів та сплати процентів, а також інші права та зобов`язання Сторін, передбачені цим договором, виникають з дати укладання Сторонами Додаткових договорів про надання кредитів, які є невід`ємними частинами цього договору, в сумах, зазначених в таких Додаткових договорах. Строк користування кожним окремим кредитом в межах загальної суми, встановленої п. 1.1. цього договору, визначається додатковими договорами.

Пунктами 1.4 та 1.5. Кредитного договору визначено, що підставою для надання кредитів є Додаткові поговори, а плата за користування одержаними кредитними ресурсами встановлюється в кожному конкретному Додатковому договорі.

Додатковим договором від 20 лютого 2013 року ТОВ «Надра Інтегровані Рішення» було надано кредит розмірі 2 773 000,00 грн. терміном до 18 лютого 2015 року зі сплатою 23% процентів річних для перерахування коштів постачальникам. Визначено, що погашення кредиту здійснюється щомісячно.

Додатковим договором від 20 лютого 2013 року ТОВ «Надра Інтегровані Рішення» було надано кредит у розмірі 2 773 000, 00 грн. терміном до 18 лютого 2015 року зі сплатою 23% процентів річних для перерахування коштів постачальникам. Визначено, що погашення кредиту здійснюється щомісячно починаючи з березня 2013 року в сумі 10 000, 00 грн., починаючи з вересня 2013 року погашення кредиту здійснюється рівними частинами в сумі 150 750,00 грн., а остаточний платіж в сумі 150 250, 00 грн. здійснюється не пізніше 18.02.2015 року.

Додатковим договором від 18 лютого 2015 року до Кредитного договору було надано кредит у розмірі 3 000 000, 00 грн. терміном до 17 лютого 2016 року зі сплатою 29% процентів річних для розрахунків з постачальниками послуг. Визначено, що погашення кредиту повинно бути здійснене до не пізніше 17.02.2016 року в повному обсязі.

Додатковим договором від 18 лютого 2015 року про внесення змін до Додаткових договорів від 17.10.2013 року та 12.04.2013 року до Кредитного договору було внесено зміни до п. 1 Додаткових договорів від 17.10.2013 року та 12.04.2013 року та встановлено процентну ставку у розмірі 29% процентів річних, зафіксовано розмір заборгованості за Додатковим договором від 17.10.2013 року, станом на 18.02.2015 року у розмірі 1 260 605, 00 грн.; за Додатковим договором від 12.04.2013 року, станом на 16.01.2015 року у розмірі 922 658, 00 грн. та визначено порядок погашення кредиту щомісячними платежами починаючи з березня 2015 року до 17 лютого 2016 року.

20 лютого 2013 року між ПАТ «УПБ», Публічним акціонерним товариством «Тутковський», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Тутковський», та ТОВ «Надра Інтегровані Рішення» на забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Надра Інтегровані Рішення» за Кредитним договором було укладено Договір поруки №710-1, згідно з яким (п. 1.1.) ПАТ «Тутковський» зобов`язався відповідати як солідарний боржник разом з ТОВ «Надра Інтегровані Рішення» перед ПАТ «УПБ» в межах суми Кредитного договору - 16 000 000, 00 грн. терміном до 18 лютого 2015 року.

18 лютого 2015 року було укладено додатковий договір до Договору поруки №710-1 від 20.02.2013, яким було викладено п. 1.1. в новій редакції якою визначено розмір суми кредитування, а саме - 5 183 263, 00 гривень та встановлено термін до 17 лютого 2016 року.

16 квітня 2013 року між ПАТ «УПБ» та Публічним акціонерним товариством «Тутковський» на забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Надра Інтегровані Рішення» за Кредитним договором було укладено Іпотечний договір.

За умовами укладеного Іпотечного договору ПАТ «Тутковський» в рахунок виконання зобов`язань позивача перед ПАТ «УПБ» за Кредитним договором передало в іпотеку нерухоме майно, загальною 12 065, 00 кв. м, що розташовано за адресою: м. Київ, вул. Дубровицька, 28.

Як вбачається з п. 11 Іпотечного договору, сторони погодили вартість предмету іпотеки на рівні 34 360 000, 00 грн.

22.12.2018 Публічним акціонерним товариством «Банк «Український Капітал» було направлено на адресу ПрАТ «Тутковський» вимогу №10/1/09-2374 про усунення порушення в якій було зазначено, що загальна заборгованість ТОВ «Тутковський Інтегровані Рішення» станом на 19 грудня 2018 року становить 28 016 810, 53 грн. та складається з 4 933 263, 00 грн. - заборгованість по сплаті кредиту; 1 128 509, 11 грн. - заборгованість по сплаті процентів; 8 453 178, 33 грн. - заборгованість по сплаті подвійної процентної ставки за несвоєчасне погашення кредиту; 11 316 713, 52 грн. - штрафні санкції (пеня); 436 989, 05 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання; 1 748 157, 82 грн. - інфляційні втрати.

Додатково ПАТ «Банк «Український Капітал» у своїй вимозі попередив ПрАТ «Тутковський» про можливість позасудового звернення стягнення на іпотеку.

Однак, ПрАТ «Тутковський» з такими розмірами заборгованості не погодився, вважаючи, що можливі дії ПАТ «Банк «Український Капітал» направлені на звернення стягнення на предмет іпотеки можуть призвести до порушення прав ПрАТ «Тутковський», оскільки вартість предмета іпотеки значно перевищує розмір заборгованості.

За твердженням позивача, розмір заборгованості станом на 19.12.2018 року становить суму не більшу за 6 557 684, 54 грн. та складається з: 3 429 677, 00 грн. - заборгованість по сплаті кредиту; 890 762, 00 грн. - заборгованість по сплаті процентів; 886 780, 06 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання; 1 350 465, 48 грн. - інфляційні втрати.

Звертаючись з даним позовом ПрАТ «Тутковський» послався на те, що оскільки щодо кредитних коштів наданих в рамках Додаткового договору від 20.02.2013 року у розмірі 2 773 000, 00 грн. було погоджено термін повернення кредитних коштів та визначено обов`язок щодо щомісячного повернення кредитних коштів, то зазначений термін сплив, на його думку, 18.02.2015 року.

Строк повернення кредиту та відсотків настав 18.02.2015 року, оскільки зміни щодо продовження строку повернення кредитних коштів до цього Додаткового договору не вносились.

Оскільки договором не встановлено інше, то застосовується загальний строк позовної давності терміном у 3 роки. Таким чином, за переконанням позивача, право вимоги ПАТ «Банк «Український Капітал» щодо повернення заборгованості за кредитом, процентів та штрафних санкцій, щодо кредитних коштів наданих згідно Додаткового договору від 20.02.2013 року до Кредитного договору перестало існувати разом зі спливом строку позовної давності, а саме 18.02.2018 року.

Щодо Додаткового договору від 18.02.2015 року, яким було внесено зміни до Додаткових договорів від 17.10.2013 року та 12.04.2013 року, встановлено щомісячний графік погашення кредитної заборгованості, змінено процентну ставку та продовжено строк кредитування до 17.02.2016 року, позивач зазначає, що необхідно врахувати, сплив позовної давності щодо платежів, які повинні були бути здійснені до січня 2016 року, а також процентів щодо них, оскільки строк позовної давності сплив 31.12.2018 року.

З огляду на викладене, позивач вважає, що ПАТ «Банк «Український Капітал» також втратив право вимоги щодо повернення заборгованості у зв`язку зі спливом строку позовної давності - 31.12.2018 року.

Крім того, позивач стверджує про неправомірність нарахування відповідачем пені згідно зі ст. 258 ЦК України та ч.6 ст.232 ГК України у зв`язку зі спливом позовної давності.

Таким чином, позивач вважає, що у ПАТ «Банк «Український Капітал» відсутнє право вимагати погашення 21 459 125, 99 грн.

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд визнати відсутнім у відповідача починаючи з 17 лютого 2016 року права на нарахування та стягнення процентів та штрафних санкцій за Договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 710 від 20.02.2013р., укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Тутковський Інтегровані Рішення».

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, ай охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл.

Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 No 3рп/2003.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Нормами частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до частин 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси, які порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996р. у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Тобто, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Звертаючись до господарського суду, позивач повинен вказати у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто самостійно визначити, яке його право, на його суб`єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Вирішуючи спір, суд має з`ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Положеннями ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Дослідивши обставини справи та доводи учасників судового процесу, колегія суддів зазначає, що звертаючись з даним позовом позивач не порушує питання щодо безпідставного стягнення з нього майна чи коштів відповідачем, а лише зазначає про безпідставне нарахування суми заборгованості, та просить визнати у відповідача відсутнім права на нарахування та стягнення процентів та штрафних санкцій за Договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 710 від 20.02.2013.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено які саме його права та законні інтереси порушені самим фактом нарахування заборгованості, оскільки в матеріалах справи на момент прийняття оскаржуваного рішення були відсутні докази фактичної сплати позивачем коштів або вчинення дій щодо задоволення своїх вимог за рахунок майна, що перебуває в іпотеці.

У своїй скарзі апелянт зазначає, що його представником було доведено до відома суду першої інстанції про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем, однак предметом позову є саме факт нарахування коштів, а не вчинення дій по їх отриманню відповідачем, крім того, до моменту звернення позивача з даним позовом такі дії відповідачем не вчинялись.

Враховуючи обставини справи у їх сукупності, вимоги з якими звернувся позивач 15.01.2019 були спрямовані на захист прав позивача, які могли бути порушені відповідачем у майбутньому.

Аналізуючи положення частини 2 статті 16 ЦК України, статті 20 ГК України та статті 4 ГПК України, можна зробити висновок про те, що відповідно до спеціальних норм права, якими є положення статті 20 ГК України, способами захисту цивільних прав визначено не тільки «визнання права», але й «визнання відсутності права». Разом з тим, за приписами частини 2 статті 4 ГПК України, такі способи захисту є допустимими, якщо позивач доведе, що «визнання права» чи «визнання відсутності права» порушує саме майнові права та інтереси позивача.

Отже, вирішуючи спір про «визнання права», господарський суд повинен диференціювати такі позовні вимоги від вимог про встановлення юридичних фактів, які не підвідомчі судам господарської юрисдикції, а підвідомчі цивільним судам. При цьому, судам належить встановити чи існує між сторонами «спір про право», якими правовими механізмами таке право може бути захищене з огляду на договірні зобов`язання сторін, чи є достатнім для його захисту саме «визнання права», чи потрібне застосування інших механізмів для захисту існуючого права, виходячи з умов укладеного господарського договору.

При цьому, заявлена позивачем вимога за своєю суттю є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення. Встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що Виникає з матеріальних правовідносин. Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Як правильно вказав у своєму рішенні суд першої інстанції, викладені позивачем у позові аргументи можуть розглядатися судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право, зокрема під час розгляду справи про стягнення з позивача суми боргу, під час розгляду справи про звернення стягнення на предмет іпотеки, або визнання незаконним звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, заявлені позивачем вимоги про визнання відсутнім у відповідача, починаючи з 17 лютого 2016 року права на нарахування та стягнення процентів та штрафних санкцій за Договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 710 від 20.02.2013 не призводять до поновлення права позивача, яке на його думку порушено, а тому суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що приймаючи до уваги обраний позивачем спосіб захисту, позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, що є підставою для відмови у позові.

Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно закону. Такий правочин є нікчем з моменту укладання на підставі частини другої статті 215 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 38 Закону України «При систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків, оскільки таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Оскільки, Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 20.02.2013, укладений 29.04.2015 між публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» та публічним акціонерним товариством «Банк «Український капітал» є нікчемним, а тому саме з цих мотивів публічне акціонерне товариство «Банк «Український капітал» втратило право на нарахування та стягнення процентів та штрафних санкцій за Договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 710 від 20.02.2013 укладеного з товариством з обмеженою відповідальністю «Тутковський Інтегровані Рішення» (ідентифікаційний код юридичної особи 32705573).

Отже, суд першої інстанції правомірно дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо заперечень апелянта на надмірність судових витрат відповідача на професійну правничу дорогу в сумі 32 539,64 грн., про стягнення яких вказано в додатковому рішенні від 05.06.2019 слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Дослідивши доводи відповідача про необхідність стягнення на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, у додатковому рішенні суд першої інстанції зазначив наступне.

Надання Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Онопенко та партнери» відповідачу професійної правничої допомоги у суді першої інстанції при розгляді справи №910/472/19 підтверджується, зокрема, договором про надання правничої допомоги від 03.12.2018, завданням №4 до вказаного договору, витяг з акту приймання-передачі послуг від 04.03.2019, витягом з акту приймання-передачі послуг від 05.04.2019, рахунками-фактурами № 2 від 04.03.2019 та №2 від 05.04.2019, меморіальними ордерами №717346 від 14.03.2019 на суму 49695,07 грн. та №1016181 від 11.04.2019 на суму 94577,00 грн., виписками банку з рахунку Адвокатського об`єднання «Юридична фірма «Онопенко та партнери», детальним описом послуг наданих Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Онопенко та партнери» в справі №910/472/19, витягом з акту приймання-передачі послуг від 02.05.2019 на суму 75504,23 грн., актом приймання-передачі послуг від 24.05.2019 на суму 6583,92 грн., рахунками-фактурами № 2 від 02.05.2019 та №1 від 24.05.2019, меморіальними ордерами №1429012 від 23.05.2019 на суму 75504,23 грн. та №1442875 від 24.05.2019 на суму 6583,92 грн., випискою банку з рахунку Адвокатського об`єднання «Юридична фірма «Онопенко та партнери» з 23.05.2019 по 23.05.2019 на суму 75504,23 грн., випискою банку з рахунку Адвокатського об`єднання «Юридична фірма «Онопенко та партнери» з 24.05.2019 по 24.05.2019 на суму 6583,92 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, перелічені Адвокатським об`єднання «Юридична фірма «Онопенко та партнери» у детальному описі послуг від 27.05.2019 послуги були надані відповідачу, а отже, відповідно до вимог ст.74 Господарського кодексу України відповідачем доведено надання йому професійної правничої допомоги.

Однак, з огляду на те, що такі витрати у сумі 65079,12 грн. є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатським об`єднанням обсягом послуг у суді першої інстанції, затраченим часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також того, що їх стягнення з Приватного акціонерного товариства «Тутковський» становить надмірний тягар для позивача, що в свою чергу суперечить принципу розподілу таких витрат, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Тутковський» на користь відповідача 32539,56 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому, в апеляційній скарзі позивач вказує, що економічно обґрунтованим було б витратити 761,13 грн. на професійну правничу допомогу.

З огляду на обставини справи та наявні в ній докази, колегія суддів зазначає, що застосування для розрахунку розміру винагороди адвоката розміру середньої заробітної плати по місту Києву є необґрунтованим, оскільки даний критерій не відображає середній рівень оплати послуг адвоката, не враховує складність справи та не враховує кваліфікацію та рівень оплати праці конкретного адвоката яким надано відповідні послуги, а тому доводи апелянта щодо необґрунтованості додаткового рішення не знайшли свого підтвердження.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Скаржником у апеляційній скарзі не наведено порушень норм процесуального права, передбачених ч. 3 ст. 277 ГПК України, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі № 910/472/19 та додатковому рішенні Господарського суду міста Києва від 05.06.2019 у справі № 910/472/19.

Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого господарського суду про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги, згідно із ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі № 910/472/19 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2019 у справі № 910/472/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Тутковський» - без задоволення.

2. Справу повернути до суду першої інстанції.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складений та підписаний - 04.11.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко