СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2019 р. Справа № 922/1844/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Білецька А.М. , суддя Чернота Л.Ф.

при секретарі Казаковій О.В.

за участю представників сторін:

позивача - Бевзюк О.О., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ПТ № 2166 від 19.06.18 р.,

відповідач - Журков В.І., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю 1076 від 14.10.11 р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.2821) на рішення господарського суду Харківської області від 12.08.2019 (суддя Добреля Н.С., повний текст складено 14.08.2019) у справі №922/1844/19

за позовом Фізичної особи-підприємця Маховецького Дмитра Дмитровича, м. Харків до Приватного сільськогосподарського підприємства "Нове життя" с. Олександрівка

про стягнення 188326,69 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ФОП Маховецький Д.Д. , звернувся до суду із позовом до ПСП «Нове життя» про стягнення 126768 грн. основного боргу, 2484,80 грн. 3% річних, 10902,05 грн. інфляційних втрат, пені в розмірі 22818,24 грн. та штрафу в розмірі 25353,60 грн. за неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу №29/08/Н1 від 29.08.2018.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що на виконання умов договору купівлі-продажу №29/08/Н1 від 29.08.2018, він у серпні 2018 року поставив відповідачу товар на суму 126768 грн., однак, відповідач поставлений товар не оплатив, що є підставою для стягнення з останнього суми основного боргу, а також пені та штрафу на підставі п.6.6 договору. Крім того, позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати та 3% річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.08.2019 у справі №922/1844/19 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного сільськогосподарського підприємства "Нове життя" на користь Фізичної особи-підприємця Маховецького Дмитра Дмитровича 126768,00 грн. основного боргу, пеню у розмірі 22818,24 грн., штраф у розмірі 25353,60 грн., 3% річних у розмірі 2484,80 грн., інфляційні втрати у розмірі 10496,59 грн. В іншій частині в позові відмовлено.

В наведеному рішенні суд дійшов висновку про те, що договір купівлі-продажу №29/08/Н1 від 29.08.2018 укладено шляхом надсилання позивачем підписаного з боку ФОП Маховецького Д.Д. проекту договору, який повернувся від відповідача з підписом директора та печаткою ПСП "Нове життя". Місцевий господарський суд визнав доведеним факт порушення відповідачем свого обов`язку з оплати поставленого позивачем товару, у зв`язку з чим задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 126768 грн.

Встановивши факт прострочення відповідачем зобов`язання з оплати товару, господарський суд Харківської області дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача пені в розмірі 22818,24 грн. та штрафу у розмірі 25353,60 грн. на підставі п.6.6 договору.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат, господарський суд Харківської області зазначив, що розрахунок позивача є арифметично не правильним, у зв`язку з чим, здійснивши власний розрахунок, стягнув з відповідача інфляційні втрати за період з жовтня 2018 по травень 2019 в розмірі 10496,59 грн.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних задоволені судом першої інстанції в повному обсязі, з посиланням на їх обгрунтованість та арифметичну вірність здійсненого позивачем розрахунку.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин справи, просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до розгляду відповідь позивача на відзив на позовну заяву та додані до нього документи, оскільки вони були подані з порушенням строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у цій справі. Відповідач також посилається на те, що місцевий господарський суд не врахував його пояснення стосовно того, що додані позивачем до позову документи (в тому числі, договір купівлі-продажу, товарно-транспортні накладні, письмові показання свідків) є неналежними доказами, оскільки суперечать один одному та не можуть підтверджувати факт поставки товару. Як зазначає відповідач, у видатковій накладній №3 від 30.08.2018 та товарно-транспортній накладній №3 від 29.08.2018 містяться підписи невідомих осіб, без зазначення їх посад та прізвища; надані позивачем товарно -транспортні накладні є відмінними за змістом. Також відповідач вказує на те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне стягнення судом першої інстанції є неправомірним. Крім того, відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з нього витрат на правничу допомогу в розмірі 17961,25 грн., оскільки вважає, що вони є завищеним та необгрунтованими.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів відповідача заперечує та зазначає, зокрема, про те, що про подання відповідачем відзиву на позовну заяву йому стало відомо в судовому засіданні 10.07.2019, у зв`язку з чим він звернувся до суду першої інстанції з усним клопотанням про продовження строків для подання відповіді на відзив на позовну заяву. Також позивач вказує на те, що договір купівлі-продажу був укладений між сторонами шляхом обміну текстами договору електронною поштою, що не суперечить положенням ст.181 Господарського кодексу України. Позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту поставки товару відповідачу та порушення останнім свого обов`язку з оплати товару. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - без змін.

В судовому засіданні 29.10.2019 відповідач заявив про те, що він не отримував відзив позивача на апеляційну скаргу.

Судова колегія зазначає, що до відзиву на апеляційну скаргу позивачем додано доказ його направлення відповідачу, а саме, фіскальний чек ПАТ «Укрпошта» від 24.10.2019, а отже, позивачем дотримано вимоги ч.4 ст.263 ГПК України.

В судовому засіданні 29.10.2019 позивач надав відповідачу копію відзиву на апеляційну скаргу.

Представник відповідача ознайомився з його текстом та заявив, що будь-яких заперечень чи клопотань немає.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

29.08.2018 року між Фізичною особою-підприємцем Маховецьким Дмитром Дмитровичем (продавець) та Приватним сільськогосподарським підприємством "Нове життя" (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 29/08/Н1 (далі-договір) (а.с.15-17, 91-96).

Вказаний договір укладено сторонами шляхом надсилання позивачем на електронну адресу ПСП «Нове життя» тексту договору, підписаного з боку ФОП Маховецький Д.Д .

Як вбачається з договору купівлі-продажу № 29/08/Н1, він підписаний виконавчим директором ПСП «Нове життя» - Степаненко В.В. та скріплений печаткою ПСП «Нове життя».

Відповідно до п.1.1 договору, продавець передає у власність покупця, а покупець приймає та оплачує корма для тварин (у тому числі, макуха соняшникова, барда спиртова та ін.), в подальшому - товар, який зазначено в специфікації, що є додатком до договору і є його невід`ємною частиною.

Ціна однієї партії товару, загальна вартість та об`єм (кількість) товару зазначаються в специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору на кожну партію товару, а також видаткових накладних та рахунках фактурах. Остаточна кількість та загальна вартість кожної партії товару вказується у видатковій накладній та може відрізнятись від кількості та суми, вказаній у специфікації (п.2.1 договору).

Згідно п. 2.3 договору, покупець розраховується за товар в безготівковій формі шляхом переказу грошей на поточний рахунок постачальника по факту відвантаження товару на склад відповідача протягом 30-ти календарних днів.

Товар вважається переданим покупцю після підписання сторонами видаткової накладної або товаротранспортної накладної (п.3.2 договору).

За умовами п.3.4 договору, доставка товару здійснюється за рахунок продавця. Доставка товару здійснюється на склад покупця, який розташований за адресою: Харківська обл., Валківський район, с.Олександрівка (п.3.4 договору).

Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1 цього договору, та закінчується 31 грудня 2018 року (п.7.2 договору).

Пунктом 7.1 договору визначено, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.

Відповідно до п. 7.3 договору закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Специфікацією № 1 до договору (яка є додатком №1 до договору) узгоджено поставку товару - макухи соняшника в кількості 22 т. (+/-15%), загальною вартістю 125400 грн. (а.с.18).

Вказана специфікація підписана обома сторонами та скріплена печатками підприємств.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору та специфікації до неї, поставив відповідачу товар - макуху соняшника, кількістю 22,24 тонн та вартістю 126768 грн., що підтверджується видатковою накладною №3 від 30.08.2018 (а.с.20) та товарно-транспортною накладною №252107 від 29.08.2018 (а.с.78).

Зазначена видаткова та товарно-транспортна накладна підписана обома сторонами та скріплена печатками підприємств.

Як зазначає позивач, відповідач не оплатив поставлений товар, у зв`язку з чим 20.02.2019 останньому направлялась вимога про сплату заборгованості в розмірі 126768 грн. (а.с.132, 133).

Відповідач отримав вимогу позивача 21.02.2019, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.131).

Оскільки відповідач заборгованість в добровільному порядку не оплатив, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі заперечує факт укладення договору та специфікації до нього, посилаючись на те, що вказані документи він не підписував.

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Згідно п. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Статтею 205 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин може вчинятися в письмовій (електронній) формі.

За положеннями ч.1 ст.207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.2 ст.207 Цивільного кодексу України).

Отже, договір, який укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, має юридичну силу договору, укладеного в письмовій формі.

До матеріалів справи позивачем надано копію договору купівлі-продажу №29/08/Н1 від 29.08.2018 та специфікації №1 до нього, які підписані ФОП Маховецьким Д.Д. та ПСП «Нове життя» (а.с.15-17, 91-96).

Вказаний договір укладено шляхом надіслання позивачем тексту договору зі своїм підписом та печаткою на електронну адресу ПСП «Нове життя». Вказаний договір повернувся позивачу з підписом ОСОБА_2 та печаткою ПСП «Нове життя».

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 є виконавчим директором та підписантом ПСП «Нове життя», що свідчить про підписання договору уповноваженою особою.

Договір купівлі-продажу №28/08/Н1 від 29.08.2018 та специфікація №1 до нього скріплені печаткою ПСП «Нове життя».

Таким чином, договір укладено між сторонами у письмовій формі шляхом обміну документами засобами електронного зв`язку.

Матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату відповідачем печатки, її підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі відповідача.

Враховуючи наведене, доводи відповідача про те, що він не підписував договір та специфікацію, а представлені документи не є належними доказами - спростовуються матеріалами справи, у зв`язку з чим не приймаються судом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства...

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За положеннями статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами п.п.3.2 договору, товар вважається переданим покупцеві після підписання сторонами видаткової накладної або товаротранспортної накладної.

Позивачем надано суду товарно-транспортну накладну №252107 від 29.08.2018, в якій зазначено про доставку перевізником (ТОВ «Агро-Прайд») на замовлення Маховецького Д.Д. на адресу ТОВ «Нове життя» (с.Олександрівка, Валківський район Харківської області) макухи соняшника кількістю 22,24 тонни.

Зазначена товарно-транспортна накладна підписана та скріплена печатками ФОП Маховецького Д.Д . (вантажовідправник),ТОВ «Нове життя» (вантажоотримувач) та ТОВ «Агро-Прайд» (перевізником).

Крім того, позивач надав суду договір на надання транспортних послуг №280818 від 28.08.2019, укладений між ним як замовником та ТОВ «Агро-Прайд» як перевізником, предметом якого є надання послуг з перевезення вантажу автомобільним транспортом.

Вказана товарно -транспортна накладна №252107 від 29.08.2018, відповідно до п.3.2 договору, є належним доказом отримання відповідачем поставленого позивачем товару.

В апеляційній скарзі відповідач не заперечує факт підпису ним вказаної товарно-транспортної накладної.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що позивачем надано до матеріалів справи три товарно-транспортні накладні, які суперечать один одній, а тому не є належними доказами поставки товару.

Стосовно наданої позивачем товарно-транспортної накладної від 29.08.2018 року № 290818 (а.с.82), судова колегія зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, на підставі договору поставки №06/08/2018 від 06.08.2018 та специфікації №2 до нього (а.с.79,80), придбав у ТОВ «Бренд Паритет» товар - макуху соняшника в кількості 22,24 тонни.

Для доставки вказаного товару позивач 28.08.2019 уклав договір на надання транспортних послуг №280818 з перевізником - ТОВ «Агро-Прайд» (а.с.84).

Додатком № 1 до договору № 280818 від 28.08.2018 року, позивач та ТОВ "Агро-Прайд" узгодили доставку товару (макухи соняшника) із пункту завантаження: Черкаська область, с. Каменка до пункту розвантаження Харківська область, с. Олександрівка (а.с.85).

Факт доставки товару позивачу за вказаним договором підтверджується товарно-транспортною накладною № 290818 від 29.08.2018 року.

Отже, товарно-транспортна накладна № 290818 від 29.08.2018 року є доказом отримання позивачем товару, придбаного у ТОВ «Бренд Паритет» за договором поставки №06/08/2018 від 06.08.2018.

Зазначення у вказаній накладній пункту навантаження - Черкаська область, с.Кам"янка, вул.Центральна, 1 є правильним, оскільки відповідає додатку №1 до договору на надання транспортних послуг №280818 від 28.08.2018, який було укладено для перевезення вантажу.

В той же час, товарно-транспортна накладна №252107 від 29.08.2018 року підтверджує отримання відповідачем товару від позивача за договором купівлі-продажу від 28.08.2018 року, у зв`язку з чим пункт навантаження у ній вказано - м.Харків.

При цьому, у обох товарно-транспортних накладних пунктом відвантаження зазначено - Харківська область, с. Олександрівка та зазначено про перевезення одного й того ж товару - макухи соняшника у кількості 22, 24 тонни, що є свідченням того, що товар, який позивач попередньо придбав у ТОВ «Бренд Паритет», був поставлений відповідачу.

Вказані обставини також підтверджуються нотаріально посвідченою заявою свідка ОСОБА_3 (а.с.76), який працює водієм у ТОВ "ВК "Агро-Прайд" (підтверджується наказом директора від 05.02.2018, а.с.98) та здійснював перевезення вантажу до ПСП "Нове життя", про що вказано у обох товарно-транспортних накладних.

В своїй заяві свідок ОСОБА_3 зазначає про те, що 29.08.2018 він здійснював перевезення вантажу за маршрутом: «Черкаська область, с.Кам"янка, вул.Центральна, 1 до с.Олександрівка Харківської області». Як зазначає свідок, прибувши до ПСП "Нове життя", на вагову прийшов чоловік, що керував розвантаженням та забрав два екземпляри товарно-транспортної накладної №252107 від 29.08.2018 року та через 15 хвилин повернув один екземпляр, який повинен повертатись вантажовідправнику з підписом уповноваженої особи, засвідченої печаткою ПСП "Нове життя".

Свідок ОСОБА_3 зазначає про те, що вказану накладну він повернув до бухгалтерії ТОВ "ВК "Агро-Прайд".

Оскільки відповідач під час розгляду цієї справи судом першої інстанції заперечував факт поставки товару, позивач за своїм запитом отримав у перевізника-ТОВ «Агро-Прайд» екземпляр товарно-транспортної накладної №252107 від 29.08.2018 року, про що зазначено позивачем у відповіді на відзив на позовну заяву.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає суперечностей між товарно-транспортними накладними № 290818 від 29.08.2018 року та №252107 від 29.08.2018, оскільки ці дві накладні у взаємозв`язку підтверджують, що позивач, на виконання умов договору купівлі-продажу №29/08/Н1 від 29.08.2018, поставив відповідачу товар, попередньо придбаний позивачем у ТОВ «Бренд Паритет» та доставлений від останнього до ПСП «Нове життя» перевізником - ТОВ «Агро-Прайд».

Стосовно наявної в матеріалах справи товарно-транспортної накладної № 3 від 29.08.2018 року (а.с.19), судова колегія приймає пояснення позивача про те, що вказана товарно-транспортна накладна є аналогічною товарно-транспортній накладній №252107 від 29.08.2018 року, проте, була виготовлена особисто представником позивача, який прибув у грудні 2018 до ПСП "Нове життя" для підписання оригіналів документів, що стосуються спірної поставки товару.

Позивачем надано суду заяву свідка ОСОБА_4 , який працює на посаді менеджера зі збуту у ФОП Маховецького Д.Д. , що підтверджується наказом №1/2018-К від 02.03.2018 (а.с.99).

У заяві (а.с.77) свідок ОСОБА_4 повідомив, що у грудні 2018 ним особисто здійснено доставку документів до офісу ПСП "Нове життя" за адресою: Харківська область, Валківський район, с. Олександрівка, вул. Центральна, 3 та оскільки у нього був відсутній оригінал товарно-транспортної накладної, він особисто виготовив товарно-транспортну накладну №3 від 29.08.2018 із зазначенням дати та кількості доставленого товару.

Також у своїй заяві ОСОБА_4 вказує на те, що для оформлення та підписання документів він звернувся до бухгалтера, яка у його присутності особисто проставила печатку ПСП "Нове життя" на документах.

З огляду на наведене, доводи відповідача про наявність суперечностей у наданих позивачем товарно-транспортних накладних є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

На підставі викладеного, судова колегія не приймає товарно-транспортну накладну № 3 від 29.08.2018 року як доказ у цій справі.

Позивачем на підтвердження позовних вимог також надано суду видаткову накладну №3 від 30.08.2018 (а.с.20), яка свідчить про отримання відповідачем товару - макухи соняшника, кількістю 22,24 тонн та вартістю 126768 грн.

Вказана накладна підписана обома сторонами та скріплена печатками.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає про те, що у видатковій накладній №3 від 30.08.2018 відсутні прізвища та посади осіб, які отримали товар, а тому вона не відповідає ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", у зв`язку з чим не є належним доказом на підтвердження факту поставки товару.

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

Стаття 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачає, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Надана позивачем до позову видаткова накладна №3 від 30.08.2018 містять найменування юридичних осіб, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, найменування товару, його кількість, вартість, та інші необхідні реквізити.

В силу частини 8 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" відповідальність за достовірність даних, відображених в первинних документах несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Разом з тим, норми Цивільного кодексу України не містять застережень, які б звільняли покупця від обов`язку оплатити отриманий товар у зв`язку з неналежним оформленням господарських операцій первинними документами.

Неточність або неповнота відповідних даних у первинних облікових документах може бути підставою для застосування до відповідальних осіб визначеної чинним законодавством відповідальності, втім, не звільняє покупця від обов`язку оплатити товар.

Крім того, підпис особи, який міститься на накладній від імені відповідача, скріплений печаткою ПСП «Нове життя», що є зовнішнім реквізитом відповідача, який засвідчує легітимність підпису перед третіми особами.

Матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату відповідачем печатки, її підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі відповідача.

Таким чином, відтиск печатки підприємства, наявний, зокрема, на первинних документах, є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції (у даному випадку - прийнятті товару).

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що відтиски печатки на договорі та на видатковій накладній є різними не спростовують факт здійснення поставки товару, оскільки у своїй господарській діяльності підприємство може використовувати декілька печаток для різних видів документів.

Крім того, в матеріалах справи є інші докази, в тому числі, товарно-транспортна накладна №252107 від 29.08.2018, що підтверджують, згідно п.3.2 договору, поставку товару на його виконання.

Отже, доводи відповідача є безпідставними.

Враховуючи викладене, підписання та завірення печаткою покупця видаткової накладної №3 від 30.08.2018, а також товарно-транспортної накладної №252107 від 29.08.2018, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідають вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону, фіксують факт здійснення господарської операції, і є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Сума боргу відповідача підтверджується наданими позивачем матеріалами (товарно-транспортною накладною №252107 від 29.08.2018, видатковою накладною №3 від 30.08.2018, договором купівлі продажу №29/08/Н1 від 29.08.2019 та специфікацією №1 до нього).

Відповідач в добровільному порядку заборгованість не сплатив, не представив суду доказів сплати боргу.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача 126768 грн. основного боргу.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 22818,24 грн. та штраф в розмірі 25353,60 грн. на підставі п.6.6 договору.

Судова колегія враховує наступне.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 ст. 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, а також від 22.03.2018р у справі №911/1351/17.

В п.6.6 договору купівлі-продажу « 29/08/Н1 від 29.08.2018 сторони передбачили, що за порушення обов`язку, визначеного у п. 2.3 договору, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню у розмірі 0,5% від простроченої суми за кожен день прострочення. У випадку прострочення строків оплати більше ніж на 10 (десять) днів відповідач у кожному випадку сплачує позивачу штраф у розмірі 20% від суми боргу, яка існувала на одинадцятий день прострочення.

Враховуючи наведене, доводи відповідача в апеляційній скарзі про неможливість одночасного застосування штрафу та пені за порушення строків виконання зобов`язань за договором поставки є помилковими, оскільки в договорі сторони передбачили можливість одночасного стягнення з покупця штрафу та пені у разі порушення останнім свого зобов`язання з оплати товару, і така умова договору не суперечить приписам чинного законодавства.

Згідно п. 2.3 договору, покупець розраховується за товар в безготівковій формі шляхом переказу грошей на поточний рахунок постачальника по факту відвантаження товару на склад відповідача протягом 30-ти календарних днів.

Оскільки товар було поставлено відповідачу 30.08.2018 року (про що свідчить видаткова накладна №3 від 30.08.2018), кінцевим терміном оплати є 29.09.2018 року.

Таким чином, з 30.09.2018 року розпочалось прострочення виконання відповідачем свого обов`язку з оплати товару.

Отже, нарахування пені повинно здійснюватися за період з 30.09.2018 по 30.04.2019, і за цей період її розмір складає 26614,33 грн.

Позивачем нараховано пеню за період з 01.10.2018 по 01.10.2019 в розмірі 22818,24 грн.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача, дійшла висновку про те, що розмір нарахованої позивачем пені не суперечить положенням ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" (не перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня).

Враховуючи диспозитивне право позивача на визначення розміру позовних вимог, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги в цій частині та стягнув з відповідача пеню в заявленому позивачем розмірі - 22818,24 грн.

Оскільки відповідач прострочив оплату товару більше 10 днів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача штрафу в розмірі 25353,60 грн.

Позивач також просив суд стягнути з відповідача 3% річних за період з 01.10.2018 по 31.05.2019 в розмірі 2484,80 грн. та інфляційні втрати за період з жовтня 2018 по травень 2019 в розмірі 10902,05 грн.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачеві.

Колегія суддів, перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що він є арифметично неправильним, у зв`язку з чим наявні підстави для часткового задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за період з жовтня 2018 по травень 2019 в розмірі 10496,59 грн.

При перевірці здійсненого позивачем розрахунку 3% річних, колегією суддів встановлено, що за період з 01.10.2018 по 31.05.2019 сума 3% річних складає 2531,89 грн., тобто, більше, ніж заявлено позивачем в позові.

Втім, враховуючи диспозитивне право позивача на визначення розміру позовних вимог, суд першої інстанції правомірно задовольнив позов в цій частині повністю та стягнув з відповідача 3% річних за період з 01.10.2018 по 31.05.2019 в заявленому позивачем розмірі - 2484,80 грн.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до розгляду відповідь позивача на відзив на позовну заяву та додані до нього документи, оскільки вони були подані з порушенням строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у цій справі. Крім того, відповідач зазначає, що заяви свідків, в порушення вимог ст.88 ГПК України, не були подані позивачем разом із позовом.

Судова колегія враховує, що ухвалою господарського суду Харківської області від 13.06.2019 розгляд справи призначено на 10.07.2019; відповідачу встановлено строк на подання відзиву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали; позивачу встановлено строк для подання відповіді на відзив - до 10.07.2019.

Відзив на позовну заяву був поданий відповідачем суду першої інстанції 08.07.2019 (а.с.35).

До відзиву на позовну заяву відповідачем було додано докази його надіслання позивачу 05.07.2019, тобто, за 5 днів до судового засідання.

Позивач зазначає про те, що про подання відповідачем відзиву на позов йому стало відомо лише в судовому засіданні 10.07.2019.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 10.07.2019 (а.с.52), представник позивача просив суд надати час для можливості ознайомитись з відзивом на позов та підготувати відповідь на відзив.

Представник відповідача не заперечував проти надання позивачу часу для ознайомлення з відзивом на позовом, підготування ним відповіді на відзив, а також просив надати час для підготовки відповідачем заперечень на відповідь на відзив, що відображено у вказаному протоколі судового засідання.

У зв`язку із зазначеними обставинами, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спір не може бути вирішено в судовому засіданні 10.07.2019, та оголосив перерву в розгляді справи.

Отже, судом першої інстанції було створено належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав, зокрема, права позивача на подання відповіді на відзив та права відповідача на подання заперечень на відповідь на відзив.

Наведеним спростовуються доводи відповідача про те, що відповідь на відзив на позовну заяву та додані до нього документи суд першої інстанції були подані з порушенням процесуальних строків та не могли бути предметом розгляду суду.

Крім того, судова колегія враховує доводи позивача про те, що підготовка відповіді на відзив на позовну заяву потребувала тривалого часу, оскільки у відзиві на позов відповідач заперечував факт укладення та поставки товару, а тому позивачу для спростування позиції відповідача необхідний був час для збирання відповідних доказів.

За наведених обставин, судова колегія вважає безпідставними доводи відповідача про те, що заяви свідків позивач повинен був подати разом із позовом, оскільки обставини, які підтверджують ці докази подані позивачем для спростування доводів відповідача, викладених у відзиві на позов.

Також в апеляційній скарзі відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з нього витрат на правничу допомогу в розмірі 17961,25 грн., оскільки вважає, що вони є завищеними та необгрунтованими.

Судова колегія не погоджується з доводами відповідача, з огляду на наступне.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини 1 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126).

Частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Колегія суддів враховує правові висновки, що викладені в постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №372/1010/16-ц:

"Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення".

Як свідчать матеріали справи, представником ФОП Маховецького Д.Д. в суді першої інстанції був адвокат Бевзюк О.О.

Правовий статус Бевзюк О.О. як адвоката (представника позивача) підтверджено свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю №2166 (а.с.14) та договором про надання правової допомоги від 03.06.2019 (а.с.21).

До позовної заяви позивач додав попередній розрахунок судових витрат (а.с.11), відповідно до якого загальна сума витрат на правову допомогу орієнтовно складає 18000 грн.

До судових дебатів позивач подав суду першої інстанції докази понесення ним витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме:

- договір про надання правової допомоги від 03.06.2019 року, укладений між адвокатом Бевзюк О.О. та ФОП Маховецьким Д.Д. (а.с.21);

-акт наданих послуг з правничої допомоги від 08.08.2019 року на суму 18000 грн., який підписаний адвокатом Бевзюк О.О. та ФОП Маховецьким Д.Д. (а.с.135);

-видатковий касовий ордер від 08.08.2019 року на суму 18000 грн. (а.с.136);

-прибутковий касовий ордер від 08.08.2019 року на суму 18000 грн. (а.с.137);

-квитанцію до прибуткового касового ордеру №1/08 від 08.08.2019 року (а.с.138).

Відповідно до п. 4.2 договору від 03.06.2019 року, сторонами погоджено розмір адвокатського гонорару за цією справою в сумі 1000 грн. за годину роботи адвоката.

В акті наданих послуг від 08.08.2019 зазначено, що надані адвокатом послуги у справі № 922/1844/19 складаються із:

-зустріч з клієнтом, з`ясування підстав та мети звернення - 1 година - 1000 грн.;

-вивчення документів наданих клієнтом, відповідних нормативних актів - 3 години - 3000 грн.;

-визначення правової позиції та судових перспектив вирішення питання клієнта- 2 години - 2000 грн.;

-складання позовної заяви, збір та оформлення доказів по справі, здійснення розрахунку ціни позову, оформлення позову, розрахунку, додатків, складання клопотань (в тому числі складання та направлення відповіді на відзив, заяв, клопотань, тощо) - 8 годин - 8000 грн.;

-подання позовної заяви, контроль за рухом справи до моменту відкриття провадження - 2 години - 2000 грн.;

- участь у судових засіданнях - 2000 грн.

Загальна сума витрат на правничу допомогу склала 18000 грн.

Факти складання зазначених в акті документів адвокатом Бевзюк О.О. та участь адвоката у судових засіданнях підтверджується матеріалами справи.

Позивачем було в повному обсязі оплачені надані адвокатом послуги в розмірі 18000 грн., що підтверджується видатковим та прибутковим касовими ордерами від 08.08.2019 року та квитанцією до них.

Отже, позивачем надано суду першої інстанції належні докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу у заявленому розмірі, зокрема, докази щодо обсягу наданих послуг та виконаних робіт, переліку складових наданих послуг, акт здачі-приймання наданих послуг.

Колегія суддів не погоджується з доводами відповідача про неспівмірність розміру понесених відповідачем витрат на правничу допомогу зі складністю виконаних адвокатом робіт і обсягом наданих ним послуг, оскільки наведений в акті наданих послуг від 08.08.2019 року обсяг виконаної роботи є обґрунтованим, відповідає складності справи та є співмірним із заявленою сумою позовних вимог (стягнення 188326,69 грн.).

Посилання відповідача на те, що на складання позовної заяви адвокатом було витрачено 8 годин, є безпідставними, оскільки як вбачається з акту виконаних робіт, вказаний час було витрачено адвокатом на складання позовної заяви, збір та оформлення доказів по справі, здійснення розрахунку ціни позову, оформлення позову, розрахунку, додатків, складання клопотань (в тому числі складання та направлення відповіді на відзив, заяв, клопотань, тощо).

Крім того, за результатами розгляду цієї справи ухвалено рішення про задоволення позовних вимог на 99,78 %.

Відповідач не подав суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Враховуючи наведене, доводи відповідача є безпідставними та не спростовують висновків господарського суду Харківської області.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 12.08.2019 року у справі №922/1844/19 - без змін.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення

Рішення господарського суду Харківської області від 12.08.2019 року у справі №922/1844/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01.11.2019р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя А.М. Білецька

Суддя Л.Ф. Чернота