СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2019 р. Справа № 922/900/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І. , суддя Склярук О.І.

за участю секретаря судового засідання Новікової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду: (1) апеляційну скаргу першого відповідача (вх. 2691 Х/1-7) та (2) апеляційну скаргу другого відповідача (вх. 2774 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 29.07.2019 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду суддею Прохоровим С.А., повний текст якого складено 02.08.2019 року, у справі

за позовом Заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 Харківської області, м. Харків,

в інтересах держави, в особі Регіонального Відділення Фонду державного майна по Харківській області, м. Харків,

за участю Прокуратури Харківської області, м. Харків,

до:

1) Харківської міської ради, м. Харків,

2) Приватне акціонерне товариство "Вімм-Білль-Данн Україна", 08132, Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Промислова, 7, код 00445937

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача - Департамент реєстрації Харківської міської ради, м. Харків,

про визнання недійсним свідоцтва, скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності на приміщення за державою

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 29.07.2019 року позов Заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 задоволено повністю.

Визнано недійсним свідоцтво від 26.09.2008, видане Виконавчим комітетом Харківської міської ради, про право власності ВАТ "ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА" в частині права власності на нежитлові приміщення, що є захисною спорудою цивільного захисту (цивільної оборони) - сховищем № 77039, по вул. Роганській, 149, у м. Харкові, видане виконавчим комітетом Харківської міської ради.

Cкасовано рішення №43325291 державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Дейнеко Т.В. від 03.10.2018 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень права власності ПАТ "ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА" () на нежитлові приміщення підвалу №1-:-43, загальною площею 1051,1 кв.м., в літ. "А-6", за адресою: м. Харків, вул. Роганська, 149, що є захисною спорудою цивільного захисту (цивільної оборони) - сховищем №77039.

Визнано за державою в особі Регіонального відділення Фонду державного майна по Харківській області право власності на нежитлові приміщення підвалу №1-:-43, загальною площею 1051,1 кв.м., в літ. "А-6", а саме: захисну споруду цивільного захисту (цивільної оборони) - сховище № 77039, розташоване за адресою: м. Харків, вул. Роганська, 149.

В обґрунтування апеляційної скарги перший відповідач зазначає, що оскаржуване рішення суду ухвалено за умов неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та за умов неправильного застосування норм матеріального права.

Перший відповідач та другий відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодилися, звернулися до Східного апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами, в яких просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні представник першого відповідача підтримав апеляційну скарги у повному обсязі, просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник другого відповідача підтримав апеляційну скарги у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник третьої особи підтримав апеляційні скарги відповідачів.

Прокурор та представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційних скарг заперечували, просили залишити їх без задоволення.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. З, ст. 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» об`єктами управління державної власності є державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій. Фонд державного майна України, його регіональні відділення відповідно до законодавства здійснюють управління об`єктами державної власності, в тому числі об`єктами нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного майна. Відповідно до Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 № 908/68, органом управління щодо такого майна є державні органи приватизації (центральний апарат та регіональні відділення Фонду державного майна України).

Наказом регіонального відділення від 18.05.1995 № 334-П на базі орендного підприємства «Харківський молочний комбінат» створено ВАТ «Харківський молочний комбінат». До статутного капіталу створеного товариства в процесі. приватизації увійшов цілісний майновий комплекс (далі - ЦМК).

Одночасно, в процесі приватизації до статутного капіталу ВАТ «Харківський молочний комбінат» не увійшов об`єкт, державне майно - вбудована захисна споруда цивільного захисту (цивільної оборони) - сховище № 77039, розташоване за адресою: м. Харків, вул. Роганська, 149, що підтверджується планом приватизації ЦМК орендного підприємства «Харківський молочний комбінат», затвердженого начальником регіонального відділення від 04.04.1995 та паспортом сховища.

ВАТ «Харківський молочний комбінат» було приєднано до ПАТ «ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА», яке є правонаступником вказаного товариства в усіх зобов`язаннях останнього щодо всього майна, майнових та немайнових прав у відношенні всіх їх кредиторів і боржників, включаючи зобов`язання, що заперечуються.

Відповідно до спірного свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.09.2008 за товариством зареєстровано право власності на майновий комплекс, розташований за адресою: м. Харків , вул . Роганська, 149 , до складу якого увійшла нежитлова будівля літ. «А-6» разом з нежитловими приміщеннями, які є захисною спорудою цивільного захисту (цивільної оборони) № 77039.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного майна» ( в редакції, що діяла на той час) визначено, що приватизації не підлягають об`єкти державної власності, які мають загальнодержавне значення та забезпечують життєдіяльність держави в цілому, до яких віднесені захисні споруди цивільного захисту.

Крім того, відповідно до ч. 12 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України захисні споруди цивільного захисту державної та комунальної власності не підлягають приватизації (відчуженню).

Згідно інформації від 24.01.2019, наданої КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради встановлено, що згідно архівних матеріалів реєстрація права власності на нежитлову будівлю літ. «А-6» загальною площею 5505,3 кв.м. по вул. Роганській , 149 , у м. Харкові проведена КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради за ВАТ «ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА» на підставі свідоцтва про право власності, виданого 26.09.2008 виконавчим комітетом Харківської міської ради.

Згідно матеріалів інвентаризаційної справи нежитлові приміщення підвалу №1-43, загальною площею 1044,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ. «А-6» по вул. Роганській, 149 у м. Харкові , є сховищем № 77039 . При поточній інвентаризації встановлено, що площа приміщення підвалу №1-43 в нежитловій будівлі літ. «А-6» по вул . Роганській, 149 у м. Харкові змінено з 1044,1 кв.м. на 1051,1 кв.м.

Встановлено, що Регіональне відділення Фонду державного майна по Харківській області звернулося з заявою до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, яка прийнята 04.05.2018, з метою реєстрації за державою права власності на об`єкт державного майна - захисну споруду цивільного захисту №77039.

Однак, рішенням державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради №41093197 від 15.05.2018 відмовлено у державній реєстрації права власності на захисну споруду цивільного захисту (цивільної оборони) - сховище № 77039, оскільки право власності на літ. «А-6», в якій розташовані нежитлові приміщення вказаної захисної споруди, зареєстровано в цілому за іншою особою (товариством «ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА»), відмінною від заявника (Регіональне відділення Фонду державного майна по Харківській області), на підставі свідоцтва про право власності від 26.09.2008.

Отже, ПАТ «ВІММ-БІЛЬ-ДАНН Україна» було зареєстровано право власності з порушенням вимог ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного майна» а також ч. 12 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України, згідно яких захисні споруди цивільного захисту державної та комунальної власності не підлягають приватизації (відчуженню).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключною компетенцією міської ради є прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна, затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації, визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності, вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним тощо.

Водночас, відповідне рішення про вибуття вказаної захисної споруди цивільного захисту з державної власності не приймалося.

Крім того, виконавчий комітет Харківської міської ради відповідно до вимог законодавства не є розпорядником вказаного нерухомого майна, оскільки останнє є державним.

Водночас, ПАТ «ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА» на підставі висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна від 20.09.2018 здійснив такий поділ вищевказаного об`єкту, а саме нежитлових приміщень в будівлі літ. «А-6» загальною площею 5505,3 кв.м. по вул . Роганській , 149 у м. Харкові .

Внаслідок такого поділу ПАТ «ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА» окремо виділено в будівлі літ. «А-6» нежитлові приміщення підвалу №1-43, загальною площею 1051,1 кв.м., які є захисною спорудою цивільного захисту (цивільної оборони) - сховищем № 77039 та є державною власністю.

В подальшому, на підставі вищевказаного висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна та свідоцтва про право власності від 26.09.2008, ПАТ «ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА» незаконно зареєстровано право власності на останні, про що державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Дейнеко Т.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43325291 від 03.10.2018.

Крім того, слід зазначити, що відповідачами не ставиться під сумнів той факт, що вказана захисна споруда цивільного захисту належить державі, а обставини щодо її незаконного відчуження з власності держави підтверджують правомірність та обґрунтованість позовних вимог прокуратури.

Під час розгляду господарським судом Харківської області, 16.05.2019 між регіональним відділенням та ПрАТ «Вімм-Білль-Данн Україна» на підставі рішення правління ПрАТ «Вімм-Білль-Данн Україна» від 21 березня 2019 року №б/н та на підставі наказу регіонального відділення «Про надання згоди на повернення у державну власність об`єкта нерухомого майна: захисної споруди цивільного захисту обліковий №77039 (адреса розташування: м. Харків, вул. Роганська, 149)», від 11 квітня 2019 року №711 було підписано Акт приймання -передачі об`єкта нерухомого майна, відповідно до якого регіональне відділення приймає у державну власність нежитлові приміщення підвалу № 1-43, загальною площею 1051,1 кв.м. літ. «А-6», які розташовані за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Роганська, 149 (реєстраційний № об`єкта у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101) та є захисною спорудою цивільного захисту (сховище з обліковим №77039).

В подальшому на підставі акту приймання-передачі об`єкта нерухомого майна від 16.05.2019 №б/н, наказу «Про надання згоди на повернення у державну власність об`єкта нерухомого майна: захисної споруди цивільного захисту обліковий №77039» №711 від 11.04.2019 року Департаментом Харківської міської ради 12.06.2019 року, власником нежитлових приміщень підвалу № 1-43, загальною площею 1051,1 кв.м. літ. «А-6», які розташовані за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Роганська,149 було зареєстровано державу Україну в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області.

Слід зазначити, що предметом спору в справі №922/900/19, зокрема, є вимоги прокурора стосовно визнання свідоцтва про право власності недійсним скасування рішення державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради, спір в цій частині не припинив інснування під час розгляду справи.

Крім того, під час розгляду справи, встановлено, що захисна споруда цивільного захисту (цивільної оборони) - сховище № 77039, що знаходиться за адресою: м . Харків, вул. Роганська, 149, належить державі та є об`єктом державної власності, який не підлягає приватизації.

Таким чином, захисна споруда цивільного захисту (цивільної оборони)- сховище № 77039, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Роганська, 149, є об`єктом державної власності що з по своїй суті унеможливлює визнання за будь-яким суб`єктом господарювання права власності на неї та, відповідно, останній й не мав повноважень щодо розпорядження вказаним державним майном, оскільки єдиним власником вказаного нерухомого майна і по сьогоднішній день є держава, за якою повинно бути визнано право власності, що в подальшому унеможливить будь-які дії з боку суб`єктів господарювання, у тому числі ПАТ «ВІММ-БІЛЛЬ- ДАНН УКРАЇНА» щодо вибуття з державної власності вказаного об`єкту нерухомості та визнання за собою права власності.

Пунктом 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

При цьому, судом враховано п. 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд припиняє провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами, у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Слід зазначити, що захисна споруда цивільного захисту (цивільної оборони) - сховище № 77039 може вмістити до 600 чоловік, забезпечити їх укриття у разі військової (терористичної) небезпеки. Водночас, наявність діючого свідоцтва з визначенням в ньому права власності не за державою, може мати наслідком відчуження в подальшому вказаної захисної споруди цивільного захисту (цивільної оборони) та вибуття останньої з державної власності, що призведе до порушення інтересів держави у тому числі у сфері обороноздатності, забезпечення захисту цивільного (мирного) населення, особливо у питаннях підтримання колективних засобів захисту якими є захисні споруди та інші місця можливого перебування людей для збереження їх життя та здоров`я від військової агресії.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Пред`являючи позов у вказаній справі, прокурор виходив саме з необхідності вирішення проблеми суспільного значення, існування якої виправдовує застосування механізму визнання недійсним свідоцтва від 26.09.2008 про право власності на об`єкт державного майна, скасування державної реєстрації та визнання права власності на останній за державою.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Конституція України та ч. 3 ст. 319 ЦК України гарантують усім власникам рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, Фонд державного майна України.

Згідно із частиною 2 ст. 2 Цивільного кодексу України держава Україна є учасником цивільних відносин та відповідно до припису ст. 15 цього Кодексу має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно вимог ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Свідоцтва про право власності на нерухоме майно є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на майно, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Отже, свідоцтво від 26.09.2008, видане Виконавчим комітетом Харківської міської ради, про право власності ВАТ «ВІММ-БІЛЛЬ- ДАНН УКРАЇНА» в частині права власності на нежитлові приміщення, що є захисною спорудою цивільного захисту (цивільної оборони) - сховищем № 77039 , по вул. Роганській , 149 , у м. Харкові , видане виконавчим комітетом Харківської міської ради, підлягає визнанню недійсним, оскільки в цій частині видано з перевищенням повноважень виконавчого комітету Харківської міської ради, який відповідно до вимог законодавства не є розпорядником вказаного нерухомого майна.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно ч.4 ст.18 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Скасування державної реєстрації на підставі рішення суду передбачено ч.2 ст.26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011р. №1141.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із твердженням місцевого господарського суду про те, що рішення №43325291 державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Дейнеко Т.В. від 03.10.2018 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень права власності за ПАТ «ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА» на нежитлові приміщення підвалу №1-:-43, загальною площею 1051,1 кв.м., в літ. «А-6», за адресою: м. Харків, вул. Роганська, 149 , підлягає скасуванню, оскільки вказаний об`єкт нерухомого майна є захисною спорудою цивільного захисту (цивільної оборони) - сховищем №77039 та об`єктом державної власності, який не підлягає відчуженню, право власності на яке має бути визнано за державою.

Стосовно доводів апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.

Так, щодо доводів про те, що головною вимогою є визнання за державою в особі Регіонального відділення Фонду державного майна по Харківській області права власності на нежитлові приміщення підвалу № 1 -:- 43, загальною площею 1051,1 кв.м. літ «А-6», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Роганська, 149 , однак, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно спірні нежитлові приміщення підвалу 1 -:-43 загальною площею 1051,1 кв.м. літ «А-6», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Роганська, 149 вже зареєстровані за державою, в особі Регіонального відділення фонду державного майна України по Харківській області, який є позивачем по справі, колегія суддів зазначає наступне.

Рішення суду про визнання права власності, яке прийнято за результатами розгляду позову, поданого в порядку ст. 392 Цивільного кодексу України, є правозахисним актом, і спрямоване на захист наявного у позивача права власності. У зв`язку з цим, момент виникнення права не залежить від набрання рішенням законної сили, оскільки підставою для прийняття останнього є наявність у позивача до звернення до суду тих матеріально-правових фактів, з якими закон пов`язує виникнення права власності. Тобто, підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України є оспорення існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Державна реєстрація в даному випадку не може вважатися підставою набуття права власності, а є лише засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації суд не вбачає за можливе. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття.

З приводу доводів про застосування до вимог прокурора строку позовної давності суд зазначає наступне.

Строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) ЦК визначено як позовну давність (стаття 256 ЦК).

За загальним правилом норми про позовну давність поширюються на всі цивільні правовідносини, у тому числі й на ті, що виникли з участю держави та її адміністративно-територіальних утворень як суб`єктів цивільних прав.

Якщо відновлення порушеного суб`єктивного права не досягнуто в оперативному або претензійному порядку, управомочена особа може звернутися за захистом своїх прав і законних інтересів до юрисдикційного органу. Можливість захисту права у примусовому порядку обмежена встановленими законом строками позовної давності. Призначення останніх полягає не лише у тому, щоб визнати існуючим, відновити суб`єктивне право або юридичний обов`язок або іншим способом захистити їх, а й забезпечити здійснення, реалізацію закладених у суб`єктивному праві можливостей і задовольнити інтерес управомоченого.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК), перебіг якої, відповідно до частини 1 статті 261 ЦК починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Важливе значення має визначення початкового моменту перебігу позовної давності, оскільки від нього залежить і правильне обчислення строку давності і в кінцевому підсумку - захист порушеного матеріального права.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у цій справі - в особі в особі Фонду державного майна України.

Кабінетом Міністрів України 26.01.2015 на території Донецької та Луганської областей запроваджено режим надзвичайної ситуації, а на всій території України - режим підвищеної готовності згідно Кодексу цивільного захисту України. Одночасно створено Державну комісію з надзвичайних ситуацій та регіональні (у кожній області) координаційні центри, одним з основних завдань яких є інвентаризація всіх об`єктів цивільного захисту, тобто інженерних споруд, призначених для захисту населення від впливу небезпечних факторів, що виникають внаслідок надзвичайних ситуацій, воєнних дій або терористичних актів.

Регіональне відділення Фонду державного майна по Харківській області звернулося з заявою до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, яка прийнята 04.05.2018, з метою реєстрації за державою права власності на об`єкт державного майна - захисну споруду цивільного захисту №77039.

Однак, рішенням державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради №41093197 від 15.05.2018 відмовлено у державній реєстрації права власності на захисну споруду цивільного захисту (цивільної оборони) - сховище № 77039, оскільки право власності на літ. «А-6», в якій розташовані нежитлові приміщення вказаної захисної споруди, зареєстровано в цілому за іншою особою (товариством «ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА»), відмінною від заявника (Регіональне відділення Фонду державного майна по Харківській області), на підставі свідоцтва про право власності від 26.09.2008.

Регіональним відділенням Фонду державного майна по Харківській області у вересні 2018 року проведено перевірку державного майна - захисної споруди цивільного захисту (цивільної оборони) - сховища № 77039, що не увійшло в процесі приватизації до статутного капіталу ВАТ «Харківський молочний комбінат».

За результатами вказаної перевірки складено 17.09.2018 акт №1287, відповідно до якого вищевказана захисна споруда цивільного захисту (цивільної оборони) № 77039 не готова до використання за цільовим призначенням та потребують вжиття заходів правового характеру щодо скасування державної реєстрації та повернення державі.

Таким чином, про відчуження об`єкту державної власності - захисної споруди цивільного захисту №77039 та визнання за відповідачем права власності на останній, оформлення свідоцтва про право власності, Регіональному відділенню Фонду державного майна по Харківській області стало відомо після звернення до Департаменту реєстрації Харківської міської ради та отримання від нього відповіді 15.05.2018, у зв`язку з чим, строки звернення до суду в розумінні ст. ст. 256, 257 ЦК України дотримані.

Щодо доводів в частині відсутності підстав представництва прокурором інтересів держави, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Статтею 4 ГПК України, право на звернення до суду мають особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно зі ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі №1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної економічної інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Так, не здійснення Регіональним відділенням Фонду державного майна по Харківській області своїх повноважень з метою захисту інтересів держави, свідчить той факт, що Регіональним відділенням Фонду державного майна по Харківській області 22.10.2018 направлено на адресу Харківської місцевої прокуратури № 3 листа за №47-6767 щодо вжиття саме прокуратурою заходів представницького характеру з вказаних питань з метою усунення відповідних порушень закону та повернення у власність держави вказаної захисної споруди цивільного захисту.

Таким чином, зважаючи на те, що з моменту коли Регіональне відділення Фонду Державного майна по Харківській області дізналося про вказані порушення за наслідками звернення до Департаменту реєстрації Харківської міської ради та отримання від нього відповіді 15.05.2018, а також після звернення до місцевої прокуратури, Регіональним відділенням Фонду державного майна по Харківській області не вжито будь-яких заходів позовного характеру щодо захисту вказаних інтересів держави, що також підтверджується інформацією Регіонального відділення Фонду державного майна по Харківській області від 01.03.2019.

Враховуючи, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2018 року у справі №822/238/15, адміністративне провадження №К/9901/53795/18 (ЄДРСРУ № 76701362) та від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

Підстави представництва Прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

При цьому, колегія суддів звертає окрему увагу на те, що сам факт не звернення позивача до суду свідчить про те, що указаний орган державної влади неналежно виконує свої повноваження щодо захисту інтересів держави, у зв`язку із чим у прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту цих інтересів та звернення до суду з відповідним позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 жовтня 2019 року у справі №903/129/18.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Слід зазначити, що аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У цій справі апелянтам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг в зв`язку з їх юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційні скарги не підлягають задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 29.07.2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 11.11.2019 року

Головуючий суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя О.І. Склярук