ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року Справа № 902/368/16

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Пацьола О.А.

за участю представників сторін:

позивач Іоннікова Ю.В.,

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз" на рішення господарського суду Вінницької області від 08.11.2017 року у справі № 902/368/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз"

про стягнення 278 854 822,21 грн. заборгованості за договором № 13-110-ВТВ від 04.01.2013 р.

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - позивач) звернулося в Господарський суд Вінницької області з позовом до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз» (надалі - відповідач) про стягнення 117117487,29 грн. заборгованості, 80775449,35 грн. пені, 73790153,26 грн. інфляційних, 7171732,31 грн. річних.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 08.11.17 року у справі № 902/368/16 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача: 81 365 166 грн 10 коп. основного боргу, 14 872 539 грн 50 коп. пені, 943 483 грн 89 коп. 3 % річних та 2 346 664 грн. 18 коп. інфляційних втрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" при зверненні з позовом до суду не враховано оплату заборгованості на суму 35 752 321 грн 19 коп. здійснену згідно платіжного доручення від 31.03.2017 р. на суму 2 290 грн 47 коп. та відповідно до Спільних протокольних рішень № 497 від 12.02.2016 р. на суму 1 900 000 грн 00 коп. та № 735 від 22.02.2017 р. на суму 33 850 030 грн 72 коп.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується висновком експерта, що заборгованість відповідача за переданий йому позивачем природний газ з урахуванням здійснених проплат, в тому числі оплат здійснених відповідно до Спільних протокольних рішень, становить 81 365 166 грн 10 коп., а тому, дана сума підлягає задоволенню.

Суд дійшов висновку, що підписання сторонами у період лютого 2013 р.- лютого 2016 р. Спільних протокольних рішень і виконання їх положень свідчить, що сторони фактично погодились, що оплата поставленого природного газу за договором підлягає сплаті шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі кожного спільного протокольного рішення.

Таким чином, обґрунтованими та такими, що узгоджують із вищевказаним, є вимоги позивача в частині стягнення 14 872 539 грн 50 коп. пені, 943 483 грн 89 коп. 3 % річних та 2 2346 664 грн 18 коп. інфляційних втратах.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, НАК «Нафтогаз України» звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій, просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 08.11.17 року в частині відмови у стягненні з відповідача 18025512,24 грн. пені, 1884934,04 грн. річних, 20075633,31 грн. інфляційних.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки розрахунку позовних вимог, поданих позивачем під час розгляду справи, не надано належної оцінки помилці експерта при визначенні розміру пені, а саме застосуванні неправильної облікової ставки НБУ за червень липень 2015 р.

Звертає увагу на те, що 131221344,40 грн. сплачені відповідачем поза межами порядку і строків, встановлених договором про взаєморозрахунки та спільними протокольними рішеннями. Звільнення від відповідальності можливе лише відносно оплати, здійсненій у порядку встановленій спільними протокольними рішеннями.

Скаржник вважає, що дії відповідача щодо несвоєчасної сплати коштів за спожитий газ в частині, що не врегульована спільними протокольними рішеннями, є порушенням вимог договору, тому є підстави для застосування відповідальності за умовами договору та положень ст. 625 ЦК України.

Крім того, ПАТ по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз» звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 08.11.17 р. в частині задоволення позовних вимог та відмовити в задоволені позову повністю.

Апеляційну скаргу обгрунтовує відсутністю вини, як обов`язкового елементу складу правопорушення, що тягне за собою і відсутність відповідальності, в тому числі у вигляді господарських санкцій.

Стверджує, що відповідач належним чином виконував зобов`язання по договору, але зобов`язання стало виконувати неможливо внаслідок бездіяльності третіх осіб Міненерго та НКРЕКП. Таким, чином обставини, які виникли в зв`язку із незаконними діями/бездіяльністю органів державної влади були для відповідача надзвичайними та невідворотними обставинами, які неможливо було уникнути, а отже є обставинами непереборної сили (форс-мажорним).

Відповідач вважає, що у нього не було можливості уникнути втрат природного газу під час безперервного технологічного процесу переміщення природного газу газорозподільною системою для забезпечення потреб споживачів та не придбати у позивача обсяги природного газу для забезпечення виробничо-технологічних втрат та нормованих витрат.

Скаржник зазначає, що лише обсяги газу, відображені в акті приймання-передачі, погоджені та підписані продавцем є підставою для покупця для проведення остаточних розрахунків за договором.

У відповіді на апеляційну скаргу відповідача, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» зазначав, що обов`язок відповідача оплатити поставлений природний газ виникає з юридичного факту факту здійснення приймання-передачі природного газу у відповідному місяці, який підтверджується відповідним актом, а не з факту повернення підписаного акту.

Вважає, що прострочення грошового зобов`язання відповідача за договором не пов`язане з моментом реального підписання відповідного акту.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.02.2018 року у справі №902/368/16 призначено судову експертизу, проведення якої доручено Державному науково -дослідному експертно - криміналістичному центру МВС України. Зупинено провадження у справі № 902/368/16 до отримання результатів судової експертизи.

Ухвалою від 07.08.19 р. поновлено провадження у даній справі, у зв`язку із поверненням матеріалів справи разом із результатами судової експертизи.

У додаткових поясненнях позивач стверджує, що розрахунок експерта, який був визнаний належним доказом та ліг в основу рішення Господарського суду Вінницької області, не відповідає дійсності, оскільки, експертом всі кошти, отримані позивачем в порядку виконання спільних протокольних рішень, укладених на підставі порядку перерахування субвенцій, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.05 р. № 20 зараховані в першу чергу в оплату газу, поставленого з січня 2013 р. по листопад 2014 р., і частково у грудень 2014 р. Всі кошти, які надійшли не в порядку виконання спільних протокольних рішень, зараховані в оплату поставок газу за період з грудня 2014 р. по серпень 2015 р.

Відповідач звернувся в апеляційний суд з клопотанням про призначення у справі № 903/470/16 будівельно-технічної експертизи, проведення якої просить доручити Київському НДІСЕ та запропонував поставити питання: через які елементи системи газопостачання втрачався газ під час його транспортування газорозподільними мережами; чи міг відповідач з урахуванням принципу побудови газорозподільних мереж не використовувати газ для виробничо-технічних витрат (ВТВ) на нормативних витрат; чи міг відповідач припинити розподіл природного газу?

Позивач у письмових поясненнях заперечив проти задоволення вищевказаного клопотання.

Розглянувши клопотання представника відповідача про призначення експертизи, заслухавши думку представників сторін, ознайомившись з наявними матеріалами справи, суд дійшов висновку, що клопотання задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Відповідно до ч. 2 ст. 98 ГПК України, предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

На переконання колегії суду, в даному випадку відсутня дійсна потреба у спеціальних знаннях судового експерта, оскільки питання, поставлені на вирішення експертизи, не призводять до встановлення фактичних даних, які входять до предмета доказування у даній справі.

З огляду на те, що в процесі розгляду справи та дослідженні доказів вже неодноразово призначалися судові експертизи судом першої та апеляційної інстанції, а відповідач належно не обгрунтував, як висновки експертизи вплинуть на встановлення обставин у даній справі, що стосуються предмета спору, аналогічне клопотання відповідача вже розглядалося судом (в задоволенні було відмовлено, ухвала від 16.09.19) апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи.

Крім того, відповідач подав клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 826/10592/18.

Мотивуючи свою вимогу представник відповідача зазначив, що заборгованість, яка є предметом позову у справі №902/368/16 є наслідком тарифної політики НКРЕКП, а рішення в адміністративній справі №826/10592/18 про задоволення позову вплине на вирішення спору в господарській справі, зокрема, в частині вирішення питання щодо стягнення неустойки, оскільки буде встановлено, що борг відповідача виник з вини іншої особи, через дію форс-мажорних обставин, яких воно не мало змоги запобігти

Позивач заперечив проти задоволення вищевказаного клопотання про зупинення провадження у даній справі.

Розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі, суд дійшов висновку, що клопотання задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Пунктом 5 частиною 1 статті 227 ГПК України передбачено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов`язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів, тощо, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі, проте, які мають значення для конкретної справи, провадження у якій зупинено.

Враховуючи вимоги закону, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, як пов`язана справа, яка розглядається даним судом, із справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок, непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості розгляду вимог.

Таким чином, зупинення провадження у справі процесуальний закон пов`язує із неможливістю розгляду справи, що розглядається, до вирішення іншої справи. При цьому пов`язаність справ полягає в тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на зібрання та оцінку доказів у даній справі, і ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду даної справи до прийняття рішення у іншій справі.

Предметом судового розгляду у даній справі є договірні відносини, які склалися між позивачем та відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 04.01.13 р., предметом розгляду справи № 826/10592/18 є право ПАТ «Вінницягаз» на встановлення НКРЕКП економічно обгрунтованого тарифу та компенсації таких витрат в тарифі на транспортування природного газу розподільними трубопроводами.

А тому, суд дійшов висновку, що відносини між ПАТ "Вінницягаз" та НКРЕКП щодо встановлення/зміни тарифу на розподіл природного газу, не впливають на правовідносини між порзивачем та відповідачем у даній справі. При цьому можлива зміна тарифу може вплинути лише на отримання додаткових коштів відповідачем від споживачів послуг, які надаються ПАТ "Вінницягаз", а тому впливатиме виключно на можливість та строки виконання рішення у даній справі.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні перешкоди для продовження розгляду по суті справи, оскільки матеріали справи містять достатню кількість доказів, в тому числі, первинних документів, що підтверджують надання позивачем послуг постачання природного газу відповідачу відповідно до умов договору від 04.01.13 р.

Від представника позивача надійшло клопотання про постановлення окремої ухвали відносно представника відповідача ОСОБА_1 , притягнення її до дисциплінарної відповідальності та застосувати захід процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 19210 грн.

В обґрунтування клопотання позивач зазначає, що ОСОБА_1 зловживає процесуальними правами з метою затягування судового процесу, оскільки, неодноразово подавала клопотання про призначення судової експертизи з питань, які неодноразово були розглянуті судом; клопотання про зупинення провадження у справі, яке не має на меті прагнення до реального захисту прав відповідача, встановлення обставин справи, натомість порушує права позивача на розгляд спору протягом розумного строку.

Згідно з ст. 246 Господарського процесуального кодексу України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

Окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушення.

Така ухвала постановляється як за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, так і з ініціативи суду. Окрема ухвала постановляється судом в нарадчій кімнаті і оформляється окремим документом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 131 ГПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

За ч. 1 ст. 132 ГПК України заходами процесуального примусу є, зокрема, штраф.

Проаналізувавши зазначене, суд зазначає, що винесення окремої ухвали та застосування заходів процесуального примусу до певної особи є саме виключним правом суду, а не обов`язком.

При цьому, суд не встановив обставин зловживання представником відповідача своїми процесуальними правами, оскільки, відповідач лише скористався наданим йому ГПК України правом на подання клопотань з метою встановлення обставин, які на думку відповідача, мають значення для правильного вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання позивача про постановлення окремої ухвали та застосування заходів процесуального примусу до представника відповідача.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

04.01.2013 р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз" укладено договір на купівлю-продаж природного газу № 13-110 ВТВ.

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. Договору, продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах Договору. Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат покупця.

Умовами Договору передбачено, що продавець передає покупцеві у період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р. газ обсягом до 43 695,142 тис. куб.м. Обсяги газу, що планується передати за договором, можуть змінюватись сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку (п. 2.1., 2.1.1. Договору).

Відповідно до п.п. 3.3., 3.4. Договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов`язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акту приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов`язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акту, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Сторонами погоджено ціну за 1 000 куб.м газу на момент укладення договору становить 3509 грн.без ПДВ.(5.2).

Оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень пункту 6.2 Договору (6.1).

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання передачі.

Відповідно до п. 7.1 Договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за Договором сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

З матеріалів справи вбачається, що Додатковими угодами № 1 від 04.04.2013 р., № 2 від 10.07.2013 р., № 3 від 08.08.2013 р., № 4 від 31.12.2013 р., № 5 від 28.04.2014 р., № 6 від 15.05.2014 р., № 7 від 10.06.2014 р., № 8 від 05.09.2014 р., № 9 від 10.11.2014 р., № 10 від 08.12.2014 р., № 11 від 22.12.2014 р., № 12 від 05.02.2015 р., № 13 від 10.03.2015 р., № 14 від 03.04.2015 р., № 15 від 07.05.2015 р., № 16 від 03.06.2015 р., № 17 від 10.07.2015 р., № 18 від 12.10.2015 р., № 19 від 28.10.2015 р. до Договору сторони внесли зміни, зокрема на за ціну газу за 1000 куб.м., обсягів поставки газу, порядку обліку газу, оплати газу, строку дії договору.

Водночас, Додатковою угодою № 11 від 22.12.2014 р. до Договору сторонами викладено п. 6.1 Договору в наступній редакції: "Оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної вартості планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2. Договору.

Остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за Договором здійснюється Покупцем після отримання повних розрахунків за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими Продавцю в попередньому місяці, відповідно до договорів на розподіл природного газу, укладеними між продавцем і Покупцем.

У разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки природного газу за цим договором Продавець повністю розрахувався за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими Продавцю в попередньому місяці, остаточний розрахунок за використаний природний газ здійснюється Покупцем на підставі акту приймання-передачі до 20-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

У будь-якому випадку остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим Договором здійснюється Покупцем не пізніше 20 числа місяця наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині поставки газу".

На виконання умов Договору, позивачем в період з січня 2013 р. по грудень 2015 р. поставлено відповідачу 95 856,49 тис. куб.м. природного газу на загальну суму 572 210 781 грн. 75 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу.

Однак, відповідач за отриманий газ розрахувався не в повному обсязі, у зв`язку з чим виникла заборгованість перед позивачем.

Несвоєчасне проведення відповідачем розрахунків за отриманий природний газ, стало підставою для звернення ПАТ «НАК «Нафтогаз України» в суд з даним позовом про стягнення з стягнення 117117487,29 грн. заборгованості, 80775449,35 грн. пені, 73790153,26 грн. інфляційних, 7171732,31 грн. річних.

Аналізуючи встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.631 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Колегією суддів встановлено, що 04.01.2013 р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз" укладено договір на купівлю-продаж природного газу № 13-110 ВТВ.

Договором передбачено, що остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим Договором здійснюється Покупцем не пізніше 20 числа місяця наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині поставки газу".

На виконання умов договору позивач здійснив відповідачу поставку природного газу 95 856,49 тис. куб.м. природного газу на загальну суму 572 210 781 грн. 75 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу

Судом встановлено, що в період з лютого 2013 р. по лютий 2016 р між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, Публічним акціонерним товариством "Вінницягаз" та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" з метою погашення взаємної заборгованості укладено спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України.

Сторони погодили, що предметом спільних протокольних рішень є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

Спільні протокольні рішення набирають чинності з моменту підписання сторонами і діють до повного виконання сторонами зобов`язань за цими рішеннями.

Судом встановлено, що спільними протокольними рішеннями, які були прийняті в період з лютого 2013 р. по лютий 2016 р., погашено заборгованість відповідача перед позивачем за договором № 13-110-ВТВ на загальну суму 359 621 980 грн. 78 коп.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, лише частина газу підлягала оплаті за спільними протокольними рішеннями, решту коштів в сумі 96276317,92 грн. щодо оплати вартості поставленого природного газу, відповідачем було сплачено відповідно власними коштами та в рахунок погашення заборгованості за отриманий природний газ, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківських виписок по рахунках ПАТ «Вінницягаз».

Слід зазначити, що в бухгалтерському обліку ПАТ «Вінницягаз» в період з липня 2015 р. по грудень 2015 р. відображено перерахування грошових коштів на рахунок позивача в сумі 21553767,69 грн.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія заяви про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 17.04.15 р. № 03/2-26-1651 ПАТ «Вінницягаз» до НАК «Нафтогаз України», в якій відповідач повідомив позивача про припинення зобов`язання ПАТ «Вінницягаз» щодо оплати заборгованості на суму 28620 грн. на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за договором № 13-110-ВТВ від 01.01.13 р. та сплати заборгованості на суму 28620 грн. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

В матеріалах справи міститься копія заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 21.01.16 р. № 26-373/1.2-16 НАК «Нафтогаз України» до ПАТ «Вінницягаз», в якій позивач повідомив відповідача про припинення зобов`язання перед відповідачем на суму 13364929,26 грн. шляхом зарахування зустрічних зобов`язань за договором № 13-110-ВТВ.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься договір доручення № 24/1510461/Р.50 від 03.08.15 р. укладений між ПАТ «Вінницягаз» (довіритель) та ТОВ «Вінницягаз Збут» (повірений), відповідно до якого, повірений виконав грошове зобов`язання та здійснив фактичну оплату ПАТ «НАК «Нафтогаз України» згідно договору від 04.01.13 р. № 13-110-ВТВ грошове зобов`язання на загальну суму 9861478,22 грн.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач розрахувався за отриманий природний газ по договору № 13-110-ВТВ на загальну суму 490845615,65 грн. А тому, заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий газ станом на час звернення з позовом в суд становить 81 365 166 грн. 10 коп.

Крім того, в матеріалах справи містяться висновки експерта № 3/3/2017 від 08.09.2017 р., № 19/13-2/64-СЕ/18 від 27.06.19 р., складених за результатами проведення судових експертиз документів у даній справі, якими встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем по договору купівлі-продажу № 13-110-ВТВ становить 81 365 166 грн 10 коп.

Враховуючи те, що позивач звертаючись в господарський суд з даним позовом, просив стягнути з відповідача 117 117 487 грн 29 коп. заборгованості за поставлений природний газ, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 81 365 166 грн 10 коп., в частині стягнення 35 752 321 грн 19 коп. заборгованості за поставлений газ, слід відмовити.

Судом встановлено, що заперечуючи обґрунтованість заявлених позивачем вимог, відповідач зазначив про існування форс-мажорних обставин, які унеможливили належне виконання ним, як покупцем, зобов`язань з оплати вартості поставленого позивачем природного газу з 2014 р. по лютий 2015 року та полягали у бездіяльності органів державної влади (Міненерго та НКРЕКП) щодо невиконання вимог із затвердження гранично допустимого розміру виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільчих мережах для відповідача, як газорозподільного підприємства, що враховується при формуванні відповідачу тарифу на розподіл природного газу.

На думку відповідача, такі обставини є обставинами непереборної сили, не залежали від волі відповідача та об`єктивно унеможливили виконання ним визначеного п. 6.1 договору зобов`язання з оплати придбаного у 2014-2015 роках в позивача природного газу в частині обсягів виробничо-технологічних втрат та нормативних втрат, які не були враховані при встановленні тарифів на розподіл природного газу, у розмірі 41,305 млн.куб.м. Відповідач доводить, що форс-мажорні обставини настали 01.12.14 р. і тривали до 16.02.16 р., що є підставою для його звільнення від відповідальності за невиконання основного зобов`язання на підставі укладеного між сторонами спору договору.

На підтвердження настання форс-мажорних обставин, відповідачем подано до матеріалів справи виданий Торгово-промисловою палатою сертифікат № 5838 від 16.02.2016 р.

Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Згідно зі статтею 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

При цьому у пункті 1 частини 1 статті 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

У частині 2 статті 218 Господарського кодексу України також міститься визначення непереборної сили як надзвичайних і невідворотних обставин.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити, або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Таким чином, непереборна сила (форс-мажорні обставини) повинна мати ознаки надзвичайності і невідворотності, однак встановлені Торгово-промисловою палатою у сертифікаті № 5838 від 16.02.2016 обставини, а саме, дії/бездіяльність третіх осіб, які призвели до унеможливлення виконання Відповідачем своїх зобов`язань, визначених пунктом 6.1 договору по оплаті придбаного протягом 2014-2015 років природного газу в частині обсягів виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат, які не були враховані при встановленні тарифів на розподіл природного газу, не мають ознак надзвичайності і невідворотності.

Такі обставини не відповідають розумінню непереборної сили, визначеної в статті 617 Цивільного кодексу України, оскільки протягом дії договору відповідач отримував природний газ та погоджувався на його ціну, у тому числі й шляхом укладання додаткових угод щодо ціни на природний газ і при цьому був обізнаний щодо встановлених тарифів.

Таким чином, зазначені Торгово-промисловою палатою у сертифікаті № 5838 від 16.02.2016 р. обставини не є підставою для звільнення відповідача від виконання основного зобов`язання щодо оплати природного газу, так і від відповідальності за його невиконання.

При цьому, доводи відповідача стосовно того, що обов`язок щодо остаточного розрахунку за надані послуги з постачання природного газу виникає у відповідача лише після отримання від позивача підписаних ним актів приймання-передачі природного газу є необґрунтованими, оскільки ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Умовами договору передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

А отже, пунктом 6.1 договору, встановлено строк остаточного розрахунку за фактично переданий газ - до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Зазначена умова договору не містить жодних застережень щодо настання обов`язку відповідача з оплати газу протягом певного терміну після підписання позивачем акту приймання-передачі газу чи після повернення одного примірника оригінала акта покупцеві.

Прострочення грошового зобов`язання відповідача за договором не пов`язане з моментом повернення одного примірника оригінала акта покупцю.

Згідно із ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до п. 3 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст. 548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 7.2 Договору сторонами встановлено, що у разі невиконання Покупцем умов п. 6.1 Договору він зобов`язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, для застосування штрафних санкцій та відповідальності за прострочку виконання грошового зобов`язання необхідною умовою є факт невиконання або прострочки виконання зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, розрахунки за поставлений природний газ за договором купівлі-продажу природного газу відповідачем здійснювалося кількома способами: шляхом укладення спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету, здійснення розрахунку власними коштами та шляхом зарахування зустрічних зобов`язань.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз". Наведене регулювання визначено постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" (далі за текстом - Порядок).

З Порядку від 11.01.2005р. №20 вбачається, що відшкодування коштів на пільги, субсидії здійснюється з Державного бюджету України за спеціальною процедурою. При цьому, такі кошти не є коштами суб`єкта господарювання, а безпосередньо перераховуються на рахунок, в даному випадку ПАТ „Нафтогаз України (позивачу).

Аналіз змісту Порядку вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто, держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Таким чином, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулівного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

А тому на виконання таких законодавчих актів державою в особі відповідних державних органів приймаються підзаконні нормативні акти: Постанова Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсовує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови, чи навпаки.

На виконання зазначеного вище Порядку за участю як позивача так і відповідача укладались Спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України.

Так, спільними протокольними рішеннями, які були прийняті у період лютого 2013 р. -лютого 2016 р., погашено заборгованість відповідача перед позивачем за договором від 04.01.2013 № 13-110-ВТВ на загальну суму 131 223 634 грн. 87 коп.

Суд враховує, що підписання Спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету. Держава, шляхом запровадження спеціалізованих нормативних актів, виконання яких поклала на свої інститути влади, запровадила новий механізм взаєморозрахунків між сторонами даного спору, чим внесла в господарські правовідносини відповідача та позивача елементи адміністративного та бюджетного права.

Покладення обов`язків щодо оформлення та підписання відповідних документів, у даному випадку Спільних протокольних рішень, на органи державної влади, позбавило відповідача можливості самостійно впливати в повній мірі на правовідносини за договором купівлі-продажу природного газу стосовно виконання обов`язку з оплати обсягів природного газу.

Таким чином, підписавши спільні протокольні рішення, сторони погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків, при цьому у відповідача відсутня можливість впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за поставлений природний газ.

Аналогічні правові висновки міститься в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 31.05.2019р. у справі №924/296/18 та постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.04.2019р. №906/278/18.

Таким чином, спільні протокольні рішення та платіжні доручення про перерахування позивачу отриманих коштів як вартість пільг та субсидій населенню, є підтвердженням того, що відповідні розрахунки здійснювались в межах договору №13-110-ВТВ та є процедурою погашення зобов`язань відповідача по оплаті за природний газ у визначеному місяці в розмірі отриманих по спільному протокольному рішенню сум пільг та субсидій населенню.

Відтак, підписання сторонами спільних протокольних рішень і виконання їх умов, а також положень постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11 січня 2005 року, підтверджує той факт, що сторони спільно погодились на те, що залишок оплати за постачання природного газу за договором підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі кожного спільного протокольного рішення.

Враховуючи вищенаведене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що позивач, підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, у такий спосіб вияв своє бажання здійснити розрахунки відповідно до Порядку і тим самим погодився із зміною порядку та строків проведення розрахунків за поставлений відповідачу природний газ, з огляду на визначені у спільних протокольних рішеннях призначення платежів щодо сплати коштів за природний газ за рахунок відшкодування державою наданих у цей період населенню пільг та субсидії.

Враховуючи, що державою визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005р., що фактично, усуває відповідача від процесу розподілу грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні уповноваженим банком зі спеціальних рахунків відповідача грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами, у зв`язку з чим змінюються періоди та сума заборгованості нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

В матеріалах справи міститься висновок експерта № 3/3/2017 від 08.09.2017 р. та додатковий розрахунок до експертизи, складений за результатами проведення додаткової судово-технічної експертизи документів у даній справі, яким проведено розрахунок пені, 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов`язань ПАТ "Вінницягаз" за спожитий природний газ у 2013-2015 р.р. за Договором № 13/110-ВТВ від 04.01.2013 р. з урахуванням відсутності заборгованості на суму Спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків з моменту укладення договору.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 98 Кодексу висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Ст.104 ГПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Системний аналіз змісту вказаних норм процесуального законодавства свідчить, що висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі, наряду з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його, як доказу, здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом ст. 86 ГПК України.

З урахуванням положень вище наведених процесуальних норм, колегія суддів вважає додатковий розрахунок до висновку експерта № 3/3/2017 від 08.09.2017 р. судово-технічної експертизи, проведеного в межах даної справи є належним доказом по даній справі, з огляду на те, що на підставі такого доказу можна встановити обставини, які входять до предмета доказування, крім того, вказаний висновок відповідає вимогам ст.98 ГПК України.

Висновком експерта № 3/3/2017 від 08.09.2017 р. та додатковим розрахунком до нього встановлено, що за даними проведеного розрахунку заборгованості по основному боргу, пені, річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов`язань ПАТ по газопостачанню та газифікації «Вінницягаз» за спожитий природний газ отриманий в 2013-2015 р. за Договором № 13-110-ВТВ від 04.01.13 р. з урахуванням відсутності заборгованості на суму спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків з моменту укладення договору, станом на 15.02.16 р. з урахуванням спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» складає: 14 872 539 грн 50 коп. пені, 943 483 грн 89 коп. - 3 % річних та інфляційних втратах в сумі 22 346 664 грн 18 коп.

Суд зауважує, що при складанні висновку судовим експертом було взято до уваги та враховувалась неодноразова зміна умов договору, в т.ч. і в частині порядку проведення розрахунку.

Разом з тим, судом встановлено, що розрахунок штрафних санкцій зроблений експертом є правильним, оскільки нарахування здійснені з урахуванням спільних протокольних рішень; вірно визначено початок прострочення виконання зобов`язання; розрахунок здійснено з урахуванням умов договору.

Перевіривши розрахунок пені позивача, здійснений протягом періоду, який знаходиться в межах річного строку позовної давності, з урахуванням діючих в періоді прострочення облікових ставок НБУ та без перевищення шестимісячного строку нарахування пені, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що він є правильним. А тому, апеляційний суд оцінює критично доводи позивача, що при нарахуванні та розрахунку заборгованості застосовано більший розмір пені, ніж передбачений умовами п. 7.2 договору, оскільки вказане, спростовується додатковим розрахунком до експертизи.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача про те, що експертом при нарахуванні штрафних санкцій допущені помилки та прорахунки, а також має місце невідповідність періодів нарахування з врахуванням спільних протокольних рішень, спростовується іншими доказами в справі.

Щодо доводів позивача викладених в апеляційній скарзі про те, що при розрахунку пені, експертом неправильно застосовано облікову ставку НБУ в червні-липень 2015 р., колегія суддів враховує наступне.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається з розрахунку експерта, за період прострочення з 05.10.15 по 31.10.15 р., 22.12.12 по 20.01.16 р. дійсно застосовано розмір пені більший ніж подвійна облікова ставка НБУ, однак, загальний розмір нарахованої пені не вийшов за межі позовних вимог та не заперечується відповідачем. При цьому, розмір пені не перевищив граничний розмір подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у визначений позивачем період, а тому, вказаний недолік не вплинув на загальну суму нарахованої до стягнення пені.

У даній справі предметом позову є, зокрема, майнова вимога позивача про стягнення додаткових витрат внаслідок несвоєчасних розрахунків відповідача у певному розмірі, у зв`язку з чим до предмета доказування входить, зокрема доведення позивачем фактичної наявності саме заявленої до стягнення суми. З огляду на предмет спору висновок проведеної у справі судово-економічної експертизи стосується саме питань, які входять до предмету доказування, а отже є належним та допустимим засобом доказування у справі.

Отже, суд апеляційної інстанції, використавши надані йому процесуальні повноваження щодо оцінки та дослідження зібраних у справі доказів, перевіривши обчислення розміру заявлених грошових вимог, співставив висновок судової експертизи з іншими наявними у справі доказами, та, оцінивши зібрані докази в сукупності за правилами ст. 86 ГПК України, дійшов висновку, що обґрунтованими є вимоги позивача в частині стягнення 14 872 539 грн 50 коп. пені, 943 483 грн 89 коп. 3 % річних та 2 2346 664 грн 18 коп. інфляційних втратах. У задоволенні заявлених до стягнення 65 902 909 грн 85 коп. пені, 6 228 248 грн 42 коп. 3 % річних та 71 443 489 грн 08 коп. інфляційних втрат слід відмовити.

Доводами позивача викладені в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки розрахунку позовних вимог, поданих представником позивача до суду - 08.11.17 р., спростовуються змістом описової частини оскаржуваного рішення, в якій зазначено, з яких саме підстав суд першої інстанції не прийняв до розгляду даний розрахунок.

Крім того, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення суду строком на 20 (двадцять) років, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ГПК України, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Відстрочка або розстрочка виконання рішення, ухвали, постанови, зміна способу та порядку їх виконання допускаються у виняткових випадках і залежно від обставин справи. Отже, господарський суд не зобов`язаний задовольняти заяву про відстрочку або розстрочку виконання рішення, ухвали, постанови, зміну способу та порядку їх виконання.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

При цьому, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

В зв`язку з тим, що розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все закріплені у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки виконання судового рішення.

Питання щодо розстрочки відстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати як доводи позивача так і заперечення відповідача.

Суд зазначає, що в обґрунтування заяви, відповідачем не надано доказів наявності виключних обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду згідно зі ст. 121 ГПК України, а саме: доказів загрози банкрутства, доказів відсутності коштів на банківських рахунках, доказів відсутності майна, на яке можливо було б звернути стягнення.

Суд зазначає, що сам по собі важкий фінансовий стан, в розумінні статті 121 ГПК України, не є тими виключними обставинами, які б давали підстави для розстрочки виконання рішення суду, адже їх наявність (відсутність) прямо залежить від власної діяльності суб`єкта господарювання.

Наведені відповідачем підстави для розстрочки виконання судового рішення, не є тими виключними обставинами, які б давали підстави для розстрочення виконання судового рішення строком на 20 (двадцять) років на якому наполягає відповідач у поданій до суду заяві.

До того ж згідно зі ст.617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не звільняє його від відповідальності за порушення зобов`язання.

Таким, чином сукупність зазначених обставин свідчить про відсутність підстав для розстрочення виконання рішення у даній справі строком на 20 років, а тому, клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст.. 129 ГПК України, судові витрати слід залишити за апелянтами.

Керуючись ст. ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Вінницької області від 08.11.2017 року у справі № 902/368/16 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз" на рішення Господарського суду Вінницької області від 08.11.2017 року у справі № 902/368/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Вінницької області від 08.11.2017 року у справі № 902/368/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №902/368/16 повернути Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "01" листопада 2019 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Олексюк Г.Є.