РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.10.2019Справа № 910/8170/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., при секретарі судового засідання Яценко Я.М., розглянувши в судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Макарді" (вул.Липова, 40, м.Хмільник, Хмільницький район, Вінницька область, 22000, )

до 1) Одеської митниці ДФС (вул. Гайдара, буд. 21, корп.А, м.Одеса, 65078, );

2) Державної казначейської служби України (01601, м.Київ, вул.Бастіонна, 6, )

про відшкодування шкоди 12 519, 94 грн.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засіданні

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Макарді" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Одеської митниці ДФС; Державної казначейської служби України про стягнення 12 519,94 грн. витрат на матеріальну шкоду.

Позовні вимоги мотивовані тим, що дії відповідача 1 щодо проведення митного огляду товару є протиправними, що підтверджується постановою Адміністративного суду, в зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 2 - 12 519,94 грн. витрат на матеріальну шкоду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 13.08.2019.

07.08.2019 через відділ діловодства суду відповідач 1 подав відзив на позовну заяву, заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, клопотання про залучення третьої особи та клопотання про залишення позову без розгляду. У відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позову заперечує, вказує, що відсутні судові рішення якими визнано протиправними дії Одеської митниці ДФС щодо проведення митного огляду товарів, які надійшли на адресу позивача. Одеська митниця ДФС діяла у відповідності до вимог законів та інших нормативно-правових актів України, не порушувала права та законні інтереси позивача, що свідчить про відсутність такого елементу складу правопорушення, з якими закон пов`язує відшкодування збитків, як протиправність дій (бездіяльності) відповідача 1, а відсутність хоча б одного елементів зі складу правопорушення виключає відповідальність відповідача1. Вимога про стягнення витрат на експедирування вантажу в розмір 420,12 грн суперечить положенням ст.929 ЦК України, ст. 316 ГК України. В доданому платіжному дорученні №1057 від 19.02.2018 не заповнені обов`язкові реквізити. Також не обґрунтовано заявлену вартість послуг з посиланням на первісні документи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2019 відмовлено у задоволенні заяви Одеської митниці ДФС про участь у судовому засіданні 13.08.2019 в режимі відеоконференції та визнано явку представників сторін 13.08.2019 обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 відмовлено у задоволенні клопотання про залучення Головного управління ДФС в Одеській області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача 1 про залишення позову без розгляду, встановлено додатковий строк для подачі сторонами додаткових доказів та відкладено підготовче засідання на 10.09.2019.

23.08.2019 через відділ діловодства суду позивач подав відповідь на відзив відповідача 1.

02.09.2019 через відділ діловодства суду Одеська митниця ДФС подала заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2019 продовжено строки підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання у справі № 910/8170/19 на 01.10.2019.

30.09.2019 через відділ діловодства суду позивач подав додаткові пояснення.

01.10.2019 через відділ діловодства суду відповідачем 2 подано відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, та вказує, що відповідач 2 жодних прав та інтересів позивача не порушувало.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті на 18.07.2019.

Ухвалою від 18.07.2019 відкладено судове засідання по суті на 24.10.2019.

11.10.2019 через відділ діловодства суді відповідачем 1 подано письмові пояснення, які залишені судом без розгляду, оскільки подані після закриття підготовчого засідання.

У судове засідання, призначене на 24.10.2019, представники відповідачів не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Таким чином, незважаючи на те, що сторони не з`явились в судове засідання, справа може бути розглянута за наявними у ній документами та неявка учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Як вказує позивач, 27.01.2018 до відділу митного оформлення №3 Одеської митниці ДФС, від імені позивача, експедиторською компанією "Лукро" в особі митного брокера Вакар А. А. було подано експортну декларацію UА500030/2018/001429 на митне оформлення вантажу - зерно льону в загальній кількості 65 060 кг, яке експортувалося нашим товариством в контейнерах: САIU2098670 (21660 кг), АRKU426790 (22020 кг) та TTNU1614758 (21380 кг).

Цього ж дня, митним брокером було отримано повідомлення митниці про необхідність проведення митного огляду вантажу "з розкриттям пакувальних місць і вибірковим обстеженням транспортного засобу з метою перевірки відповідності кількості та опису товарів і транспортних засобів даним, зазначеним у митній декларації. 911-1 Забезпечення ідентифікації товарів та/або транспортних засобів шляхом здійснення цифрової відеозйомки. 903-1 Застосування оглядової рентгенотелевізійиої техніки". При цьому, позивач вказує що, Відповідач, як на підставу для проведення митного огляду товару, зіслався на лист ГУ ДФС в Одеській області за вхідним №1813/12-22 від 13 грудня 2017.

Також позивач вказує, що з метою мінімалізації витрат і відповідно, розміру збитків, заподіяних товариству протиправними вимогами відповідача, пов`язаних із збільшенням термінів митного оформлення вантажу, позивач був змушений виконати вказані вище вимоги митниці, надавши згоду на проведення митного огляду товару без присутності представника підприємства, та сплатити на користь ТОВ "Лукро" 12 519,94 грн в якості відшкодування витрат по виставленню контейнерів для митного огляду, сканування, а також експедування вантажу, що підтверджується платіжним дорученням №1057 від 19.02.2018.

Позовні вимоги мотивовані тим, що дії відповідача 1 щодо проведення митного огляду товару є протиправними, що підтверджується постановою Адміністративного суду, в зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 2 - 12 519,94 грн. витрат на матеріальну шкоду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до листа №447/10/15-70-61 від 05.02.2018, митний огляд товару на виконання вимоги митниці було проведено 30.01.2018 з 18 год 30 хв до 19 год 30 хв, про що складено Акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу від 30.01.2018, відповідно до якого зауважень за результатами митного огляду товару у митниці не виникло.

Вважаючи вказані вище дії відповідача протиправними ТОВ "Макарді" звернулося з відповідним позовом до адміністративного суду.

18.07.2019 Вінницьким окружним адміністративним судом було винесено рішення у справі №802/1389/18-а, яким було задоволено позовні вимоги до Одеської митниці ДФС, визнано протиправними дії Одеської митниці ДФС по пред`явленю 27.01.2018 ТОВ «Макарді» вимоги у «повідомлені від митниці декларанту» щодо проведення митного огляду товару.

06.12.2018 року постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.07. 2018, залишено без змін.

Отже, судовим рішенням, яке набрало законної сили з 06.12.2019 року, встановлено, що вимоги Одеської митниці ДФС про здійснення митного огляду товару, пред`явлені позивачу 27.01.2018 року є протиправними.

Обставини, що встановлені у справі №802/1389/18-а суд під час провадження у даній справі вважає такими, що відповідно до приписів ст. 75 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Оскільки, на момент розгляду даної справи рішення набрало законної сили у справі № 802/1389/18-а, то встановлені ним факти мають обов`язкову силу для вирішення даної справи.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 Цивільного кодексу необхідна наявність складу правопорушення, а саме:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо заподіювач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі.

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

г) вина заподіювача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади (у даному випадку органу державної виконавчої служби) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Причому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

В спірних деліктних правовідносинах саме на Позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної виконавчої служби та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними свої повноважень.

За приписами статті 1173 Цивільного кодексу України відшкодовуванню підлягає шкода, яка фактично завдана матеріальним благам особи незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади. У разі наявності лише незаконної бездіяльності державного органу без настання наслідків у вигляді шкоди, відсутні правові підстави для її відшкодування.

Згідно зі ст. 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Суд зазначає, що протиправні дії відповідача 1 полягають у проведенні митного огляду вантажу, мають преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди, причино-наслідковий зв`язок характеризується діями Одеської митниці ДФС по пред`явленню 27.01.2018 ТОВ «Макарді» вимоги у «повідомленні від митниці декларанту» щодо проведення митного огляду товару, внаслідок чого позивачу завдано шкоду у розмірі 12 519,94 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність всіх елементів складу правопорушення (протиправність поведінки, шкода, причинний зв`язок між ними, вина заподіювача шкоди) для застосування такої міри деліктної відповідальності, як відшкодування шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України Державне казначейство України здійснює безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за рішенням, прийнятим державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування.

Частиною першою ст. 48 названого Кодексу встановлено, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка, зокрема, передбачає здійснення Державним казначейством України: операцій з коштами державного бюджету, розрахунково-касового обслуговування розпорядників бюджетних коштів.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

З огляду на викладене вище, обов`язок обслуговування бюджетних коштів та списання цих коштів, у тому числі на відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам незаконними діями та рішеннями органів державної влади покладено на Державну казначейську службу України та її територіальні органи, а тому позивачу надано право звернутися до суду з вимогою про відшкодування з Державного бюджету України державою в особі органів, які виконують функції управління коштами Державного бюджету, а не за рахунок коштів, виділених державою на утримання органів, що завдали шкоду.

Судом враховано, що у рішенні Конституційного суду України №12-рп/2001 від 03.10.2001 р. у справі № 1-36/2001 зазначено, що не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання органів державної влади.

Таким чином, з врахуванням наведених норм права, відшкодування шкоди в даній справі може здійснюватись лише за рахунок державного бюджету.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України у справі № 67/157-10 від 25.05.2011 року.

Заперечення відповідача викладені у відзиві на позовну заяву щодо відсутності судових рішень, якими б визнавалися протиправними дії Одеської митниці ДФС щодо проведення митного огляду товарів не приймаються судом до уваги, оскільки, такі рішення не є необхідними для доведення протиправності дій Відповідача, оскільки вказана протиправність була встановлена рішенням Вінницького окружного адміністративного суду у справі №802/1389/18-а від 18.07.2018, яке набрало законної сили 06.12.2018. Заперечення Одеської митниці ДФС проти того, що вимога про проведення митного огляду товару висувалася позивача не з ініціативи Одеської митниці, а з ініціативи ГУ ДФС України в Одеській області, були предметом розгляду Вінницького окружного адміністративного суду у справі №802/1389/18-а, який дав їм правову оцінку і відхилив, як безпідставні, а тому, розгляд зазначених заперечень при вирішенні господарського спору про стягнення збитків неможливий з огляду на дотримання принципу правової визначеності. Заперечення щодо витрат на експедирування вантажу є безпідставним, оскільки сплата позивачем 420 грн 12 коп на користь ТОВ "Лукро" за експедирування вантажу належить до додаткових витрат, понесених позивачем саме на виконання протиправної вимоги митниці щодо проведення митного огляду товару. За відсутності такої вимоги, ТОВ "Макарді" не понесло б вказаних витрат. Платіжне доручення №1057 від 19.02.2018р. про сплату 12 519,94 грн послуг ТОВ "Лукро" по виставленню контейнерів для митного огляду, сканування, а також експедирування вантажу, на думку митниці є неналежним доказом, оскільки, як вважає відповідач, зазначений платіжний документ не містить необхідних реквізитів. Проте, позивачем надано витяг з електронної системи "клієнт- банк", де усі необхідні реквізити платіжного документу заповнені машинним способом, зручним для друку копії такого документу, вказаний платіж проведений банком. Крім того, в матеріалах справи, наявна банківська виписка про рух грошових коштів позивача, якою підтверджується сплата позивачем вказаної суми. Як стверджує відповідач 1, копія Акту надання послуг №172 та рахунку на оплату №184 від 06.02.2018р. не містять періоду часу, протягом якого ТОВ "Лукро" надавало послуги позивачу. Окрім цього, вказані документи не містять посилання на договір №ТЕО/2018_01_25 від 25.01.2018року, на виконання якого зазначені послуги надавалися. Вказане спростовується договором №ТЕО/2018_01_25 від 25.01.2018, відповідно до умов зазначеного договору, ТОВ "Макарді" зобов`язалося оплачувати усі витрати ТОВ "Лукро", пов`язані з митним оформленням вантажів товариства. Заперечення, що витрати в розмірі 12 519,94 грн не підтверджені первинними бухгалтерськими документами є безпідставні, оскільки в матеріалах справи міститься Акт приймання вказаних послуг. Відповідач 1 стверджує, що підстав для стягнення збитків немає, оскільки між позивачем і відповідачем 1 не існувало ніяких господарських або цивільно-правових зобов`язань, а заявлена до відшкодування сума, не є, на думку митниці, збитками. Вказане заперечення, також є безпідставним, оскільки цивільно- правові зобов`язання, відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України, окрім інших підстав, виникають також у випадку завдання матеріальної шкоди. Тобто, в даному випадку між позивачем та Одеською митницею ДФС виникли цивільно-правові зобов`язання внаслідок пред`явлення вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.06.2018 р. по справі №910/11153/17.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки позивачем доведено належними та допустимими доказами відповідно до норм ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України наявність всіх елементів складу правопорушення (протиправність поведінки, шкода, причинний зв`язок між ними, вина заподіювача шкоди) для застосування такої міри деліктної відповідальності, як відшкодування шкоди, позовні вимоги позивача про стягнення шкоди у розмірі 12 519,94 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується розподілу судових витрат відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд зазначає, що відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що судовий збір за подання вказаної позовної заяви не покладається на відповідачів та не справляється взагалі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Згідно зі ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У позовній заяві представником позивача заявлено до стягнення 8000,00 грн., витрат на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом встановлено, що матеріали справи містять Угоду про надання правової допомоги від 14.06.2019 № б/н, укладену між позивачем з адвокатом Коваль Т.І., копію платіжного доручення №368 від 18.06.2019 на суму 8000,00 грн, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер.

Відповідач подав заперечення щодо суми судових витрат в частині професійної правничої допомоги, посилаючись на їх неспіврозмірність, зі складністю справи, розмір витрат не відповідає критеріям розумності.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Розподіляючи витрати, понесені відповідачем на професійну правничу допомогу, суд враховує, що подані документи не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з позивача, адже цей розмір має бути не лише доведений, документально обґрунтований, а й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Проаналізувавши заперечення відповідача щодо суми витрат на оплату професійної правничої допомоги та фактично надані позивачеві послуги, приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, відповідність запропонованої адвокатом правової позиці правовим висновкам суду, відображеним у рішенні, суд дійшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу є дещо неспівмірним із складністю справи та наданими адвокатом послугами, витраченим часом, обсягом цих послуг. Враховуючи викладене, визначені позивачем і розраховані судом витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. є дещо завищеними, належним чином не обґрунтованими та можуть становить надмірний тягар для відповідачів, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Зважаючи на складність справи, надані послуги, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд вважає за належне зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з рахунків Державного бюджету України Державної казначейської служби України (01601, м.Київ, вул.Бастіонна, 6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Макарді" (вул.Липова, 40, м.Хмільник, Хмільницький район, Вінницька область, 22000, ) матеріальну шкоду у розмірі 12 519 (дванадцять тисяч п`ятсот дев`ятнадцять) грн. 94 коп. та витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 04.11.2019

Суддя Н.І. Ягічева