ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2019 р. Справа№ 910/2279/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Ткаченка Б.О.

при секретарі: Добрицька В.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Глазовий О.П.;

від відповідача: Липовенко Г.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 року

у справі №910/2279/19 (суддя Балац С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія"

до Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна"

про стягнення 552 561, 31 грн.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Київська комунальна компанія» звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до приватного акціонерного товариства «Енергополь-Україна» про стягнення 552 561,31 грн., з яких 385 283,19 грн. - основна заборгованість, 113 229,31 грн. - пеня, 11 117,64 грн. - 3 % річних та 42 931,17 грн. - інфляційні втрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено грошове зобов`язання за укладеним між сторонами спору договору про надання послуг з обслуговування об`єкта від 15.05.2015 № 15/001.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами фактично наданого обсягу послуг, надання в повному обсязі яких також заперечує відповідач.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія" задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права. Апелянт зазначив, що заявлена до стягнення сума заборгованості підтверджується наявними в матеріалах справи актами надання послуг, які підписані сторонами та наявні в матеріалах справи, в той же час відсутність рахунків-фактур не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу передачі судової справи між суддями від 12.06.2019 року, справу №910/2279/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. - головуюча суддя; судді - Жук Г.А., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2019 року призначено справу №910/2279/19 до розгляду на 24.07.2019 року колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Жук Г.А., Смірнова Л.Г.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2019 року враховуючи перебування у відпустці судді Жук Г.А., яка не є головуючим суддею, справу №910/2279/19 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу справ від 24.07.2019 року, справу №910/2279/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Ткаченко Б.О., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2019 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 року у справі № 910/2279/19 у складі колегії суддів: Дідиченко М. А. - головуюча суддя; судді - Ткаченко Б.О., Смірнова Л.Г. до свого провадження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2019 року відкладено розгляд справи на 18.09.2019 року.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2019 року № 09.1-08/3981/19 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку з перебуванням судді Смірнової Л.Г. у відпустці.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2019 року для розгляду справи №910/2279/19 сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Дідиченко М.А., Ткаченко Б.О., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2019 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 року у справі №910/2279/19 та призначено до розгляду на 16.10.2019.

Позиції учасників справи

Через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшли доповнення до відзиву на апеляційну скаргу, в якому останній зазначив, що враховуючи надані сторонами акти наданих послуг узгодженою є заборгованість у розмірі 81 764,93 грн., 6 295,85 грн. інфляційних втрат, 1 126,48 грн. 3 % річних та 13 517,89 грн. пені. Також до даних доповнень заявником були надані платіжні доручення № 1206 від 30.01.2019, № 1232 від 06.02.2019, № 456 від 13.02.2019, № 1269 від 15.02.2019, № 1270 від 15.02.2019, 1367 від 25.03.2019.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Між Приватним акціонерним товариством «Енергополь-Україна», як замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія", як виконавцем, укладено договір про надання послуг з обслуговування об`єкта від 15.05.2015 № 15/001 (далі - Договір), відповідно до предмету якого позивач зобов`язується надавати відповідачу послуги з обслуговування (забезпечення належної експлуатації та утримання) об`єкта з його інженерними системами життєзабезпечення відповідно до їх цільового призначення і здійснювати контроль за технічним станом інженерного обладнання об`єкта, який належить відповідачу, а відповідач надає право позивачу отримувати належну йому плату за надані споживачам послуги щодо забезпечення постійного або тимчасового паркування їхніх автомототранспортних засобів або інших послуг (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п. 7.1. договору сторони погодилися, що замовник оплачує надані виконавцем послуги за паркомісця, які не продані або з покупцями яких не підписано акти прийому-передачі цих паркомість - щомісяця, в межах встановленого та затвердженого тарифу на послуги з обслуговування паркомісця, визначених додатком № 2 до цього договору.

Згідно з п. 7.3. договору сторони погодили загальну вартість обслуговування підземного паркінгу та технічного обслуговування його інженерних систем за місяць згідно додатку № 3. Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.

Положеннями п. 7.4 Договору передбачено, що рахунок-фактура, складений на підставі цього Договору є свідченням фактичного надання послуги та підставою для оплати.

Пунктом 8.1 Договору визначено, що оплата послуг за кожен розрахунковий період здійснюється (платежі вносяться) не пізніше 20 числа місяця наступного за звітним.

Додатком № 1 до договору сторони погодили перелік функцій з надання послуг щодо обслуговування об`єкта, які замовних доручає здійснювати виконавцю.

Додатком № 2 сторони узгодили складові витрат на утримання і обслуговування одного машиномісця в підземному паркінгу та технічне обслуговування його інженерних систем.

Додатком № 3 сторони погодили загальні складові витрат за місяць з утримання і обслуговування об`єкта та технічне обслуговування його інженерних систем.

13.05.2015 між сторонами була укладена додаткова угода № 1 до договору, відповідно до якої сторони, у зв`язку з не повним обсягом надання послуг з обслуговування, внесли зміни в порядок розрахунку загальної вартості послуг з обслуговування підземного паркінгу та технічного обслуговування його інженерних систем за місяць, яка визначена в п. 7.3. договору шляхом викладення в новій редакції додатку № 3, який вступає в дію з 01.07.2015.

Також сторони домовились здійснити перерахунок вартості послуг з обслуговування підземного паркінгу за червень 2015 року виходячи з фактично наданого обсягу послуг, згідно з додатком 4.

01.03.2017 між сторонами була укладена додаткова угода № 2 до договору, в якій сторони погодили необхідність приведення загальних складових витрат на утримання та технічне обслуговування інженерних систем підземного паркінгу до норм діючого законодавства шляхом укладення додатку № 5 до договору.

Як вказує позивач, взяті на себе зобов`язання за Договором він виконав належним чином, однак відповідачем порушено договірні зобов`язання в частині оплати отриманих послуг, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість договором, яка становить 385 283,19 грн., а також відповідачу нараховано 113 229,31 грн. пені, 11 117,64 грн. 3 % річних та 42 931,17 грн. інфляційних втрат.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що враховуючи положення п. 7.4 Договору позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами фактично наданого обсягу послуг, надання в повному обсязі яких також заперечує відповідач.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які мають ознаки договору про надання послуг, згідно якого в силу вимог ст. 901 ЦК України, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Пункт 1 статті 902 Цивільного кодексу України встановлює, що виконавець повинен надати послугу особисто.

Так, пунктом 7.4 Договору передбачено, що рахунок-фактура, складений на підставі цього Договору є свідченням фактичного надання послуги та підставою для оплати.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п. 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 р., господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань та фінансових результатів.

Колегія суддів зазначає, що рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа (оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а має лише інформаційний характер. Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за поставлені (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги. Факт отримання товарів (послуг) повинен бути підтверджений видатковою накладною постачальника або актом приймання-передачі виконаних робіт (послуг).

А тому факт проведення сторонами у справі господарських операцій, що стосуються виконання ними зобов`язань, повинен підтверджуватися первинними бухгалтерськими документами.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Первинні документи для надання їм юридичної сили та доказовості, у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» мають бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як вбачається з позовної заяви, позивач обґрунтовував свої позовні вимоги невиконанням відповідачем свого обов`язку з оплати отриманих послуг, для чого останнім були долучені до матеріалів справи відповідні акти надання послуг, які не досліджувались судом першої інстанції.

В той же час, такі акти наданих послуг є первинними бухгалтерськими документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та є підтвердженням здійснення господарських операцій між сторонами.

А тому, висновок суду першої інстанції щодо відсутності в матеріалах справи відповідних рахунків-фактур на підтвердження надання послуг є помилковим.

Так, до матеріалів справи було надано акти наданих послуг за період з січня по жовтень 2018 року, хоча як вбачається з розрахунку позивача, останнім було заявлено до стягнення період з серпня по грудень 2018.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки судом першої інстанції не досліджувались наявні в матеріалах справи акти наданих послуг, а справа розглядалась судом без виклику сторін, у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості надати суду відсутні акти наданих послуг за заявлений період, а тому колегія суддів дійшла до висновку про прийняття до розгляду актів наданих послуг за період з листопада по грудень 2018 року.

Відповідно до наявних в матеріалах справи актів наданих послуг № 2343 від 31.08.2018 на суму 78 139,65 грн., № 2640 від 30.09.2018 на суму 77 150,60 грн., № 2965 від 31.10.2018 на суму 76 393,76 грн., № 3271 від 30.11.2018 на суму 81 572,52 грн., № 3614 від 31.12.2018 на суму 72 026,66 грн. позивачем були надані відповідачу послуги за договором № 15/001 від 15.05.2015 на загальну суму 385 283,19 грн.

Вказані акти підписані представниками сторін без зауважень і заперечень та скріплені печатками підприємств, а тому заперечення відповідача існування таких документів колегією суддів відхиляються.

Пунктом 8.1. договору сторони передбачили, що оплата послуг за кожен розрахунковий період здійснюється (платежі вносяться) не пізніше 20 числа місяця наступного за звітним. Пунктом 7.1. договору також визначено, що замовник оплачує надані послуг щомісяця, в межах встановленого та затвердженого тарифу на послуги.

Тобто, у договорі сторонами було погоджено фактичну оплату наданих та отриманих послуг щомісяця, але не пізніше 20 числа місяця наступного за звітним без обов`язку отримання відповідних рахунків-фактур на оплату наданих послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем до суду першої інстанції не було надано доказів на оплату отриманих послуг за заявлений період.

В той же час, колегією суддів не приймаються в якості доказів оплати за надані послуги платіжні доручення № 1206 від 30.01.2019, № 1232 від 06.02.2019, № 456 від 13.02.2019, № 1269 від 15.02.2019, № 1270 від 15.02.2019, 1367 від 25.03.2019 з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем до суду першої інстанції було подано відзив на позовну заяву, в якому відсутні посилання на здійснення відповідачем часткових оплат за спірний період на суму 149 919,08 грн.. Також до вказаного відзиву не було надано відповідних платіжних доручень.

Відповідно до статті 165 ГПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Враховуючи вищевикладене, оскільки у відзиві на позов відповідачем не було вказано про факт оплати коштів у сумі 149 919,08 грн. та не надано відповідних доказів про здійснення такої оплати, а тому враховуючи вимоги ст. 165 ГПК України останній позбавляється права заперечувати проти таких обставин під час розгляду справи по суті, у зв`язку з чим колегією суддів не приймаються в якості доказу оплати отриманих послуг платіжні доручення № 1206 від 30.01.2019, № 1232 від 06.02.2019, № 456 від 13.02.2019, № 1269 від 15.02.2019, № 1270 від 15.02.2019, 1367 від 25.03.2019.

В той же час, колегією суддів також відхиляються твердження відповідача у відзиві, що позивачем при нарахуванні суми заборгованості не був врахований протокол зарахування зустрічних вимог від 31.03.2018, оскільки як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку позивачем вказані суми були зараховані за період з жовтня 2017 по березень 2018.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, оскільки за договором про надання послуг позивачем взяті на себе зобов`язання були виконані належним чином, тоді як відповідачем в порушення умов договору отримані послуги не оплачені, а тому колегія суддів дійшла до висновку про задоволення позовних вимог у сумі 385 283,19 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені, колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з п. 8.3 Договору замовник, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати послуг, на вимогу виконавця зобов`язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у цей період, від простроченої суми за кожен день прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суд апеляційної інстанції перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені за загальний термін з 21.02.2016 по 16.01.2019 за кожен місяць окремо, встановив, що розрахунок пені позивачем проведений невірно, оскільки позивачем при здійснені розрахунку безпідставно включено в періоди прострочення дати фактичних оплат боргу.

А тому, за вірним розрахунком суду апеляційної інстанції розмір пені становить 113 011,80 грн.

В той же час, відповідачем у суді першої інстанції було заявлено про застосування строку позовної давності стосовно пені.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ст. 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Пунктом 8.4. договору сторони домовились встановити строк позовної давності у три роки за вимогами виконавця до замовника про стягнення заборгованості з оплати послуг, що надаються за цим договором, а строк позовної давності у 3 роки за вимогами виконавця до замовника про стягнення неустойки (пені, штрафу), що виникли з цього договору.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було здійснено розрахунок пені за загальний період з 21.02.2016 по 16.01.2019, тоді як позовна заява була подана засобами поштового зв`язку 23.02.2019.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку, що позивачем було пропущено строк позовної давності в частині нарахування пені за період з 21.02.2016 по 22.02.2016 (включно) на суму 135,11 грн., а тому в цій частині позову слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності щодо вказаних вимог.

В решті позовні вимоги про стягнення з відповідача 112 876,69 грн. підлягають задоволенню.

Стосовно заявленого клопотання відповідача про зменшення розміру пені до 5 000,00 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За умовами ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Водночас, слід зазначити, що згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України за рішенням суду розмір штрафу та пені може бути зменшений у виняткових випадках, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів відзначає, що якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов`язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 Цивільного кодексу України).

При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку.

В той же час, заявлений до стягнення розмір пені не можна вважати надмірно великим порівняно із сумою основної заборгованості, тоді як відповідачем не наведено обґрунтованих підстав для такого зменшення пені, винятковості даного випадку, та не надано відповідних доказів на підтвердження цих обставин. А тому, колегія суддів дійшла до висновку про відмову у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені до 5 000,00 грн.

Стосовно позивних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, то колегія суддів вважає за можливе зазначити про наступне.

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов`язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Колегія суддів, здійснивши власний розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат за загальний період з 21.02.2016 по 16.01.2019, дійшла до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10 852,00 грн. 3 % річних та 35 847,69 грн. інфляційних втрат.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи вищевикладені судом апеляційної інстанції обставини справи, оскільки за договором про надання послуг позивачем взяті на себе зобов`язання були виконані належним чином, тоді як відповідачем в порушення умов договору отримані послуги не оплачені, є обґрунтованими та підлягають задоволенню позовні вимоги у сумі 385 283,19 грн. Також, судом апеляційної інстанції був здійснений власний розрахунок пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія" підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 року у справі № 910/2279/19 - скасуванню.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги покладаються на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 278, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 у справі № 910/2279/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна" (04201, м. Київ, вул. Кондратюка, будинок 1, код 20022334) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія" (04201, м. Київ, вул. Кондратюка, будинок 1, код 38261519) 385 283,19 грн. основної заборгованості, 112 876,69 грн. пені, 10 852,00 грн. 3 % річних, 35 847,69 грн. інфляційних втрат та 8 172,89 грн. судового збору за подачу позовної заяви.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна" (04201, м. Київ, вул. Кондратюка, будинок 1, код 20022334) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська комунальна компанія" (04201, м. Київ, вул. Кондратюка, будинок 1, код 38261519) 12 259,33 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

6. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

8. Матеріали справи № 910/2279/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 17.10.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

Б.О. Ткаченко