ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2019 р. Справа № 910/9831/18

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

Суддів: Бонк Т.Б., Матущак О.І.,

за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:

від позивача - не з`явився

від відповідача-1 - Жбадинський В.О.

від відповідача-2 - не з`явився

від третьої особи-1 (скаржника) - Мізунський А.І. (в режимі відеоконференції в Господарському суді м. Києва)

від третьої особи-2 (скаржника) - Лантух Є.С. (в режимі відеоконференції в Господарському суді м. Києва)

розглянувши апеляційну скаргу Національного банку України, вих.№63-0008/39250 від 30 липня 2019 року

та апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, вих.№27-13503/19 від 02 серпня 2019 року

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 24 червня 2019 року (підписане 08.07.2019 року), суддя Скапровська І.М.

у справі №910/9831/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Златобанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Златобанк" Славкіної Марини Анатоліївни, м. Київ

до відповідача-1 Національного Університету "Львівська політехніка", м. Львів

до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Соларенерго", м. Рогатин, Івано-Франківська область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національний банк України, м. Київ

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №102 від 12.02.2015, укладеного між ТОВ "Соларенерго", Національним Університетом "Львівська політехніка" і АТ "Златобанк" та застосування наслідків недійсності договору

в с т а н о в и в :

24 липня 2018 року Публічне акціонерне товариство "Златобанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Златобанк" Славкіної Марини Анатоліївни звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідачів: Національного Університету «Львівська політехніка» та Товариства з обмеженою відповідальністю "Соларенерго" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №102 від 12 лютого 2015 року, укладеного між ТОВ "Соларенерго", Національним Університетом "Львівська політехніка" і АТ "Златобанк" та застосування наслідків недійсності договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30 липня 2018 року у справі №910/9831/18 позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Златобанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Златобанк" Славкіної Марини Анатоліївни передано за підсудністю до Господарського суду Івано-Франківської області.

Вказана ухвала залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11 грудня 2018 року у справі №910/9831/18.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 23 квітня 2019 року у справі №910/9831/18 залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Національний банк України.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 24 червня 2019 року у справі №910/9831/18 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що питання правомірності укладення спірного договору було предметом розгляду у справі №910/20978/15 за позовом ТзОВ "Соларенерго" до ПАТ "Златобанк" про визнання припиненими правовідносин між ТзОВ "Соларенерго" та ПАТ "Златобанк" за кредитним договором №8/33/13-KLMV від 21.01.2013 року. Суд у рішенні зазначив, що укладення, зокрема, спірного договору, послужило підставою для припинення кредитних правовідносин між ПАТ "Златобанк" і ТОВ "Соларенерго", про що винесено відповідне рішення суду у вищевказаній справі, яке залишено без змін апеляційною та касаційною інстанціями. Відтак, на думку суду, господарські суди всіх інстанцій дійшли висновку, що спірний договір укладений є дійсним, реальним і консенсуальним та дійшов висновку, що за таких обставин, у суду відсутні підстави для повторного дослідження підстав, причин та наслідків його укладення. Суд у рішенні посилається на положення ч.4 ст.75 ГПК України. Крім того, місцевий господарський суд зазначив, що правила про позовну давність не підлягають застосуванню, оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подали апеляційні скарги.

Національний банк України у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 24 червня 2019 року у справі №910/9831/18 та прийняти нове рішення про задоволення позову. Зокрема, зазначає, що дослідження наявності підстав недійсності договору про відступлення права вимоги №102 від 12 лютого 2015 року не було предметом розгляду у справі №910/20978/15. Поряд з тим, зазначає, що на момент укладення спірного договору діяльність АТ «Златобанк» повинна була здійснюватися з урахуванням встановлених Національним банком України обмежень. Укладаючи спірний договір АТ «Златобанк» не проінформувало про це куратора та не надало йому документи для ознайомлення і погодження, що вплинуло на необізнаність куратора та відсутність його письмової згоди, у зв`язку з чим спірний договір про відступлення права вимоги є правочином, укладеним в порушення постанов Національного банку України щодо проблемності та неплатоспроможності АТ «Златобанк».

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 24 червня 2019 року у справі №910/9831/18 та прийняти нове рішення про задоволення позову. Зокрема, зазначає, що відсутність рішення колегіального органу - кредитного комітету АТ «Златобанк» та правління банку свідчить про відсутність волевиявлення АТ «Златобанк» на вчинення правочину та делегування повноважень конкретній особі на його підписання свідчить про недійсність оскаржуваного договору.

Представники третіх осіб (скаржників) в судовому засіданні вимоги апеляційних скарг підтримали, просили задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 24 червня 2019 року у справі №910/9831/18 та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні проти вимог апеляційних скарг заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційні скарги (вих.№06/09-19 від 06 вересня 2019 року).

Представники позивача та відповідача-2 в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки явка представників позивача та відповідача-2 не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників відповідача-1 та третіх осіб, розглянувши доводи апеляційних скарг та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного:

Як встановлено апеляційним судом та вбачається з матеріалів справи, 21.01.2013 року між ПАТ «ЗЛАТОБАНК», як Кредитором та ТОВ «СОЛАРЕНЕРГО», як Позичальником укладено Кредитний договір № 8/33/13-KLMV, відповідно до умов якого, Кредитор надав Позичальнику кредит, а Позичальник зобов`язався в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші умови цього Кредитного договору.

Станом на 12 лютого 2015 року заборгованість ТОВ «СОЛАРЕНЕРГО» за Кредитним договором № 8/33/13-KLMV від 21.01.2013 року становила 14 252 604,18 доларів США.

12 лютого 2015 року між ТОВ «СОЛАРЕНЕРГО» (Новий кредитор), НУ «Львівська політехніка» (Первісний кредитор) та ПАТ «ЗЛАТОБАНК» (Боржник) укладено Договір про відступлення права вимоги № 102, відповідно до умов якого (п.п. 1.2-1.3 Договору) Первісний кредитор відступає новому кредиторові, а Новий кредитор набуває належне первісному кредиторові право вимоги у Боржника грошових коштів на загальну суму, що становить еквівалент 1 805 038,47 доларів США, в обсязі та умовах, що існували на момент переходу цих прав. За цим договором Новий кредитор набуває право вимагати від Боржника належного та реального виконання обов`язку з повернення залишку коштів у розмірі, що становить еквівалент 1 805 038,47 доларів США.

Підписанням цього договору ПАТ «ЗЛАТОБАНК» підтверджує факт належного повідомлення про відступлення прав вимоги, визнає відступлення прав грошової вимоги в розмірі, зазначеному в п. 1.3 цього договору, та зобов`язується виконувати свої обов`язки за правочинами на користь Нового кредитора. Одночасно з передачею прав вимоги Новому кредитору припиняються зобов`язання Боржника по відношенню до Первісного кредитора (п. 1.7 Договору про відступлення права вимоги).

Таким чином, усього за даним договором НУ «Львівська політехніка» відступлено ТОВ «СОЛАРЕНЕРГО» право вимоги грошових коштів на суму 1 805 038,47 доларів США.

Судом також встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 08 жовтня 2015 року у справі №910/20978/15 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "СОЛАРЕНЕРГО" до Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма сошників плюс» третя особа -2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Будинок Краусса" третя особа -3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Національний університет "Львівська політехніка". Суд вирішив визнати припиненими правовідносини між Товариством з обмеженою відповідальністю "СОЛАРЕНЕРГО" та Публічним акціонерним товариством "ЗЛАТОБАНК" за Кредитним договором №8/33/13-KLMV від 21.01.2013 року; визнати припиненими правовідносини між Товариством з обмеженою відповідальністю "СОЛАРЕНЕРГО" та Публічним акціонерним товариством "ЗЛАТОБАНК" за Договором іпотеки від 18.02.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Рогатинського нотаріального округу Дзерою Л.О., зареєстрованого в реєстрі за №363; визнати припиненими правовідносини між Товариством з обмеженою відповідальністю "СОЛАРЕНЕРГО" та Публічним акціонерним товариством "ЗЛАТОБАНК" за Договором іпотеки від 31.07.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Рогатинського нотаріального округу Дзерою Л.О., зареєстрованим в реєстрі за №2540.

Вказане рішення залишене без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 18 листопада 2015 року та Вищого господарського суду України від 15 березня 2016 року у справі №910/20978/15.

Постановою Судової палата у господарських справах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні заяви публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 15 березня 2016 року у справі №910/20978/15.

У липні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Златобанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Златобанк" Славкіної Марини Анатоліївни звернулось до суду з цим позовом до відповідачів: Національного Університету «Львівська політехніка» та Товариства з обмеженою відповідальністю "Соларенерго" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №102 від 12 лютого 2015 року, укладеного між ТОВ "Соларенерго", Національним Університетом "Львівська політехніка" і АТ "Златобанк" та застосування наслідків недійсності договору.

Як вбачається з позовних вимог, ПАТ «Златобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ЗЛАТОБАНК» Славкіної М.А. вказує на те, що Договір про відступлення права вимоги № 102 від 12.02.2015 року є недійсним в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України, а саме що в силу положень ч. 1 ст. 215 ЦК України договір про відступлення права вимоги є недійсним, оскільки його укладення відбулось без рішення кредитного комітету ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та Правління банку, що свідчить про відсутність волевиявлення ПАТ «ЗЛАТОБАНК» на вчинення правочину, а його підписання зі сторони Банку, було здійснено не уповноваженою особою. Аналогічні доводи наводять апелянти у своїх апеляційних скаргах.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 628 вказаного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що питання правомірності укладення спірного договору було предметом розгляду у справі №910/20978/15 за позовом ТзОВ "Соларенерго" до ПАТ "Златобанк" про визнання припиненими правовідносин між ТзОВ "Соларенерго" та ПАТ "Златобанк" за кредитним договором №8/33/13-KLMV від 21.01.2013 року.

Господарський суд міста Києва у рішенні від 08 жовтня 2015 року у справі №910/20978/15 зазначив, що укладення спірного договору, зокрема, послужило підставою для припинення кредитних правовідносин між ПАТ "Златобанк" і ТОВ "Соларенерго", про що винесено відповідне рішення суду у вищевказаній справі, яке залишено без змін апеляційною та касаційною інстанціями. Відтак, суди всіх інстанцій дійшли висновку, що спірний договір укладений є дійсним, реальним і консенсуальним.

Згідно з положеннями частини 1 статті 203 цього Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абзац 4 підпункту 2.1. пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Стаття 512 Цивільного кодексу України визначає перелік основних підстав для заміни кредитора у зобов`язанні. Зокрема, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 статті 516 Цивільного кодексу України містить положення, згідно з яким заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оспорюваний договір про відступлення права вимоги є правочином про передачу вимог первісного кредитора новому кредиторові, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. При цьому, суд звертає увагу на те, що за загальним правилом заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів. Окрім цього, цивільним кодексом не передбачено будь-яких обмежень чи заборон щодо укладення договорів про відступлення прав вимоги.

Пунктом 8.20 Статуту ПАТ «ЗЛАТОБАНК», затвердженого Загальними зборами акціонерів АТ «ЗЛАТОБАНК» від 16.05.2014 р. передбачено, що в межах своєї компетенції Голова Правління, зокрема, видає довіреності від імені Банку, підписує договори (угоди), в тому числі зовнішньоекономічні договори (контракти), встановлює порядок підписання договорів (контрактів, угод) та інших зобов`язань і документів від імені Банку. Аналогічні положення містяться і в п. 3.6.1. Положення про Правління ПАТ «ЗЛАТОБАНК», яке затверджене рішенням Загальних зборів акціонерів АТ «ЗЛАТОБАНК» від 04.08.2011р.

Відповідно до вищенаведених положень Статуту та Положення про Правління ПАТ «ЗЛАТОБАНК» Голова Правління Банку уповноважений самостійно приймати рішення щодо укладення договорів (угод, контрактів) та інших зобов`язань і документів від імені Банку, а також видавати довіреності від імені Банку.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає уваги на те, що ні Статутом ПАТ «ЗЛАТОБАНК», ні Положенням про Правління ПАТ «ЗЛАТОБАНК» не передбачено прийняття окремого рішення про укладення договорів (угод, контрактів), в тому числі договорів про відступлення прав вимоги.

Окрім цього, пунктом 2.1. Положення про кредитний комітет ВАТ «ЗЛАТОБАНК», затвердженого рішенням Правління ВАТ «ЗЛАТОБАНК» від 16.09.2008 року передбачено, що основними завданнями діяльності Кредитною комітету є, зокрема, реалізація кредитної політики Банку, забезпечення оптимізації кредитного ризику з врахуванням очікуваної ефективності кредитного портфелю, здійснення контролю за процесом кредитної діяльності Банку.

Відповідно до п. 2.2. Положення про кредитний комітет, Кредитний комітет виконує зокрема, такі функції: приймає рішення щодо здійснення активних операцій Банку; приймає рішення щодо будь-яких змін умов активних операцій (у тому числі пролонгації, зміни процентних ставок, забезпечення тощо).

Таким чином колегія суддів вважає, що Положенням про кредитний комітет не передбачено повноважень Кредитного комітету щодо надання чи ненадання згоди - прийняття відповідного рішення на укладення та підписання Позивачем договорів про відступлення права вимоги.

За вищенаведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що для укладення між ТОВ «СОЛАРЕНЕРГО» (Новий кредитор), НУ «Львівська політехніка» (Первісний кредитор) та ПАТ «ЗЛАТОБАНК» (Боржник) спірного Договору про відступлення права вимоги № 102 від 12.02.2015 року не було потрібно рішення кредитного комітету, яким надавалась згода на укладення (підписання) позивачем спірного договору про відступлення права вимоги.

Положеннями частини першої та третьої статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до положень ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Статтею 246 ЦК України визначено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Згідно положень ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Пунктом 8.20 Статуту передбачено, що в межах своєї компетенції Голова Правління, зокрема, видає довіреності від імені Банку. Аналогічні положення містяться і в п. 3.6.1. Положення про Правління ПАТ «ЗЛАТОБАНК», яке затверджене рішенням Загальних зборів акціонерів АТ «ЗЛАТОБАНК» від 04.08.2011р.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Довіреності від 22.02.2013 року, Головою Правління ПАТ «ЗЛАТОБАНК» ОСОБА_1 було уповноважено ОСОБА_2 на вчинення юридичних дій від імені Банку.

Відповідно до положень ст.ст. 248, 249 ЦК України представництво за довіреністю припиняється, зокрема, у разі закінчення строку довіреності; скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність. Особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною.

Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників.

Однак як встановлено колегією суддів та вбачається з матеріалів справи, Довіреність від 22.02.2013 року, яка була видана ОСОБА_2 не була скасована (відкликана) на момент укладення сторонами спірного договору про відступлення прав вимоги, а тому доводи апелянтів є безпідставним та необґрунтованим.

Врахуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підставі для визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги №102 від 12.02.2015р., який укладений між Національним університетом «Львівська політехніка», ТОВ «СОЛАРЕНЕРГО» та АТ «ЗЛАТОБАНК» з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Щодо покликання скаржників в апеляційних скаргах на те, що у зв`язку із відсутністю погодження куратора банку на укладення оскаржуваного договору відступлення права вимоги, Договір про відступлення права вимоги №102 від 12.02.2015р., укладений між Національним університетом «Львівська політехніка», ТОВ «СОЛАРЕНЕРГО» та АТ «ЗЛАТОБАНК», є таким, що укладений з порушенням АТ «ЗЛАТОБАНК» господарської компетенції, то з цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 269 ГПК України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Відповідно у такому випадку, колегія суддів не приймає до уваги такі доводи третіх осіб, оскільки ці підстави для визнання недійсним спірного договору не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції твердження скаржників про те, що укладаючи спірний Договір про відступлення прав вимоги, ПАТ «ЗЛАТОБАНК» був зобов`язаний проінформувати про це куратора НБУ, надати йому документи для ознайомлення та погодження, проте такий порядок дотримано не було, про що свідчить необізнаність куратора НБУ та відсутність його письмової згоди, на підставі чого Договір про відступлення прав вимоги є правочином, який укладений з порушенням нормативно-правових актів НБУ та має бути визнаний недійсним, як такий, що укладений юридичною особою, яка не мала права його вчиняти, оскільки Постановою Національного банку України № 51 від 26.01.2015 року «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України» було виключено пункт 4.9 глави 4 розділу І Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства.

Натомість Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства було доповнено Главою 5 «Призначення куратора банку», в якій відсутні повноваження куратора банку щодо надання ним згоди банку на підписання договору про відступлення прав вимоги. При цьому, суд вважає, що спірний Договір про відступлення прав вимоги № 102 від 12.02.2015 року був укладений між Відповідачами за участю ПАТ «ЗЛАТОБАНК», відповідно, ні Відповідачі, ні сам Банк не були зобов`язані отримувати згоду куратора цього ж банку на укладення спірного договору.

Колегія суддів не погоджується і з висновком скаржників, що укладання спірного договору про відступлення права вимоги без згоди Національного банку України призвело до штучного відчуження майнових прав за Кредитним договором №8/33/13-KLMV (без отримання реальних коштів) та виведення їх з під застави Національного банку, оскільки як вбачається з положень спірного договору про відступлення прав вимоги № 102 від 12.02.2015 року, останній врегульовує правовідносини між відповідачами щодо відступлення НУ «Львівська політехніка» (первісний кредитор) ТОВ «СОЛАРЕНЕРГО» (новий кредитор) права вимоги від Боржника - АТ «ЗЛАТОБАНК» належного та реального виконання обов`язку з повернення залишку коштів у розмірі, що становить еквівалент 1 805 038,47 доларів США. Отже, суд вважає, що укладенням спірного Договору про відступлення прав вимоги № 102 від 12.02.2015 року фактично відбулась заміна кредитора у зобов`язанні, жодне відчуження майнових прав чи внесення змін умовами цього договору не передбачено, а тому твердження апелянтів, що для укладення такого договору була необхідна згода НБУ є помилковими та необґрунтованими.

Окрім, як вбачається з матеріалів справи, відповідачами у справі подавались заяви про застосування строків позовної давності щодо заявлених позовних вимог, оскільки позовна заява ПАТ «ЗЛАТОБАНК» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ЗЛАТОБАНК» була подана до Господарського суду м. Києва 25 липня 2018 року, а отже з пропуском строку позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами ст.ст. 257, 258 ЦК України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у задоволенні позову.

Оспорюваний Договір про відступлення права вимоги № 102 від 12.02.2015 року, був укладений (підписаний) між ТОВ «СОЛАРЕНЕРГО» (Новий кредитор), НУ «Львівська політехніка» (Первісний кредитор) та ПАТ «ЗЛАТОБАНК» (Боржник) 12.02.2015 року.

Саме з цього моменту (з 12.02.2015 року) почався перебіг строку позовної давності для оскарження спірного правочину, який закінчився 12.02.2018 р. та в межах якого особа, права якої порушено, могла звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Позовна заява ПАТ «ЗЛАТОБАНК» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ЗЛАТОБАНК» була подана до Господарського суду м. Києва 25 липня 2018 року. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 30.07.2018 року, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2018 року у справі № 910/9831/18 позовну заяву ПАТ «ЗЛАТОБАНК» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ЗЛАТОБАНК» Славкіної Марини Анатоліївни до Національного університету «Львівська політехніка» та Товариства з обмеженою відповідальністю «СОЛАРЕНЕРГО» про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності договору та додані до неї документами передано за підсудністю до Господарського суду Івано-Франківської області.

Навіть у випадку якщо взяти до уваги той факт, що з позовом до господарського суду від імені ПАТ «ЗЛАТОБАНК» звернулась уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка була призначена рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 травня 2015 року № 99 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та призначення уповноваженої особи на ліквідацію банку», то відповідно строк позовної давності, щодо уповноваженої особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпочав свій перебіг в день запровадження в банку тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду, а саме 14.02.2015 року та сплив 14.02.2018 року.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (із змінами), за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Крім того, судом встановлено та взято до уваги, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 липня 2017 року у справі №826/2184/17, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року та постановою Великої палати Верховного Суду від 05 лютого 2019 року у вказаній справі, зокрема, визнано протиправними та скасовано:

-постанову Правління НБУ від 13 лютого 2015 року №105 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до категорії неплатоспроможних»;

-рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 лютого 2015 року №30 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Златобанк»;

-постанову Правління НБУ від 12 травня 2015 року №310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Златобанк»;

-рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 травня 2015 року №99 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи на ліквідацію банку»;

-рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 травня 2015 року №100 «Про внесення змін до рішення виконавчої Дирекції Фонду від 13.05.2015 №99 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи на ліквідацію банку»;

-рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року №391 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Златобанк» на два роки до 13 травня 2018 року включно».

Поряд з тим, суд зобов`язав НБУ надати ПАТ «Златобанк» строк, встановлений ч.7 ст.75 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», за винятком використаного строку, який вичерпаний, для проведення дій з фінансового оздоровлення ПАТ «Златобанк» після проведення заходів з його ліквідації.

З огляду на все наведене вище, колегія суддів вважає, що наведені позивачем у позовній заяві доводи та висновки скаржників, вказані у апеляційних скаргах є необґрунтовані належними і допустимими доказами та безпідставні. Відповідно суд вважає, що підставою для відмови в позові є недоведеність позивачем порушення його права, як і порушення прав третіх осіб при укладенні спірного договору, а тому в даному випадку у позові слід відмовити саме з цих підстав.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відмову в позові. При цьому, доводи апеляційних скарг є безпідставними та не спростовують висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційних скарг - без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційних скарг, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржників.

Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 24 червня 2019 року у справі №910/9831/18 залишити без змін, а апеляційні скарги Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - без задоволення.

Матеріали справи №910/9831/18 повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 11 листопада 2019 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бонк Т.Б.

Суддя Матущак О.І.