ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2019 р. Справа № 914/396/19

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

Суддів: Бонк Т.Б., Матущак О.І.,

за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:

від позивача - Дем`яновська Ю.Д.

від відповідача (скаржника) - Шмотолоха О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Львівської міської ради, б/н, б/д

на рішення Господарського суду Львівської області від 17 липня 2019 року (підписане 24.07.2019 року), суддя Запотічняк О.Д.

у справі №914/396/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кіновідеомистецький центр дозвілля "Кассандра", м. Львів

до відповідача Львівської міської ради, м. Львів

про визнання недійсною ухвали сесії Львівської міської ради від 02.03.2017 року "Про приватизацію способом продажу на аукціоні нежитлових приміщень на пл. Міцкевича, 6/7"

в с т а н о в и в :

04 березня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Кіновідеомистецький центр дозвілля "Кассандра" звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача - Львівської міської ради про визнання недійсною ухвали сесії Львівської міської ради від 02.03.2017 року "Про приватизацію способом продажу на аукціоні нежитлових приміщень на пл. Міцкевича,6/7".

Рішенням Господарського суду Львівської області від 17 липня 2019 року у справі №914/396/19 позов задоволено: визнано недійсною вказану вище ухвалу Львівської міської ради.

Рішення суду мотивоване тим, що Львівська міська рада, як орган місцевого самоврядування в межах свої повноважень прийняла ухвалу від 19.03.2015 року №4434 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу», згідно якої затвердила перелік об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу, до якого включено об`єкт, який знаходиться за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 6/7, відтак, рада в межах своїх дискреційних повноважень на власний розсуд визначила доцільність приватизації даного об`єкту, саме шляхом викупу. Судом встановлено, що вказана ухвала була предметом судового розгляду у справі №914/744/16, рішенням Господарського суду Львівської області від 26.10.2016 року у якій, відмовлено в задоволенні позову про скасування вказаної ухвали. Поряд з тим, суд відхилив посилання відповідача на те, що приватизація спірного об`єкту має здійснюватися відповідно до вимог ЗУ «Про приватизацію державного і комунального майна», у зв`язку з чим позивач втратив право на викуп, встановивши, що оскаржувана ухвала прийнята міською радою 02.03.2017 року, а вказаний Закон набрав чинності лише 07.03.2018 року, при цьому, приймаючи ухвалу, міська рада керувалась ЗУ «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», який встановлював правовий механізм приватизації єдиних майнових комплексів невеликих державних підприємств, шляхом їх відчуження на користь одного покупця одним актом купівлі-продажу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Львівська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 17 липня 2019 року у справі №914/396/19 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Зокрема, зазначає, що рішенням Господарського суду Львівської області від 16 жовтня 2015 року у справі №914/2583/15 розірвано договір оренди та зобов`язано орендаря (позивача) виселитись з спірних приміщень ЦМК, у зв`язку з тим, що останній використовує об`єкт оренди не за цільовим призначенням, а також передачею об`єкта оренди у суборенду без згоди орендодавця, що унеможливлює приватизацію спірних приміщень шляхом викупу. Враховуючи вказані обставини, міська рада прийняла спірне рішення про приватизацію приміщень, шляхом продажу на аукціоні. Поряд з тим, посилається на ч.1 ст.15 ЗУ «Про приватизацію державного майна», відповідно до якої приватизація цілісних майнових комплексів можлива лише на конкурсній основі, а не способом викупу. Одночасно, вважає, що позивач, не будучи чинним орендарем спірних приміщень і не здійснивши невід`ємних поліпшень, не має права на викуп цих приміщень в силу положень ч.2 ст.18 ЗУ «Про приватизацію державного та комунального майна».

Представник відповідача (скаржника) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 17 липня 2019 року у справі №914/396/19 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу (б/н від 18 жовтня 2019 року). Зокрема, зазначав, що на момент прийняття ухвали Львівської міської ради №4434 від 19 березня 2015 року щодо приватизації спірного об`єкту шляхом викупу, договір оренди був чинний, а сама ухвала прийнята у відповідності до норм чинного на той час законодавства. Вважає, що міська рада не уповноважена вносити зміни в частині способу приватизації у прийняті раніше ухвали, у зв`язку із зміною законодавства. Одночасно зазначає, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми чинного на час прийняття ухвали Львівської міської ради №4434 від 19 березня 2015 року, ЗУ «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 26 червня 2001 року між Управлінням ресурсів Львівської міської ради (в тексті договору - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіновідеомистецький центр дозвілля «Кассандра» (в тексті договору - орендар) укладено договір №10 оренди цілісного майнового комплексу, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування цілісний майновий комплекс державного комунального підприємства «Кіновідеоцентр «Кассандра», розташованого за адресою: м. Львів, пл. Міцкевича, 6/7.

Згідно з п.10.1 Договору останній укладено строком на двадцять років: з 01 червня 2001 року до 01 червня 2021 року.

Ухвалою Львівської міської ради №4434 від 19 березня 2015 року «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу» затверджено перелік об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу. Зокрема, пунктом 3 додатка цієї ухвали затверджено об`єкт, який підлягає приватизації шляхом викупу - адреса об`єкта приватизації м. Львів, пл. Міцкевича, 6/7, орендар КВЦД ТзОВ «Кассандра» (ЦМК, заг. площа 307,5 кв.м.).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 16 жовтня 2015 року у справі №914/2583/15 задоволено позов Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіновідеомистецький центр дозвілля «Кассандра» про розірвання договору оренди цілісного майнового комплексу №10 від 26.06.2001 року та зобов`язання повернути об`єкт оренди. Вказане рішення залишене без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 21 січня 2016 року та Вищого господарського суду України від 21 березня 2016 року у справі №914/2583/15.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26 жовтня 2016 року у справі №914/744/16 відмовлено у задоволенні позову Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради до Львівської міської ради; за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю Кіновідеомистецький центр дозвілля Кассандра про скасування ухвали Львівської міської ради №4434 від 19.03.2015 року «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу» в частині затвердження пункту 3 додатка до ухвали. Вказане рішення залишене без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 06 грудня 2016 року та Вищого господарського суду України від 28 лютого 2017 року у справі №914/744/16.

02 березня 2017 року Львівською міською радою прийнято ухвалу №1610 «Про приватизацію способом продажу на аукціоні нежитлових приміщень на пл. Міцкевича, 6/7», якою внесено зміни у додаток до ухвали Львівської міської ради №4434 від 19.03.2015 року «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягаю приватизації шляхом викупу», а саме: вилучено п.3 та вирішено приватизувати способом продажу на аукціоні нежитлові приміщення загальною площею 307,5 кв.м. на пл. Міцкевича, 6/7.

У березні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Кіновідеомистецький центр дозвілля "Кассандра" звернулось до суду з цим позовом до Львівської міської ради про визнання недійсною ухвали Львівської міської ради №1610 від 02 березня 2017 року "Про приватизацію способом продажу на аукціоні нежитлових приміщень на пл. Міцкевича,6/7".

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст.19 Конституції України).

Згідно з п.30 ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування» до виключної компетенції рад віднесено прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою (п.п.5.6 ст.60 ЗУ «Про місцеве самоврядування»).

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування»).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що Львівська міська рада, як орган місцевого самоврядування, в межах своїх повноважень прийняла ухвалу №4434 від 19 березня 2015 року «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу» якою затвердила перелік об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу, включивши до вказаного переліку об`єкт, який знаходиться за адресою: місто Львів, площа Міцкевича 6/7; орендар КВЦД ТзОВ «Кассандра» (ЦМК, загальною площа 307,5 кв.м.), відтак, Львівська міська рада в межах своїх дискреційних повноважень на власний розсуд визначила доцільність приватизації вказаного об`єкту, саме шляхом викупу.

Як зазначалось вище правомірність прийняття вказаної ухвали було предметом розгляду у справі №914/744/16. Відмовляючи у скасуванні зазначеної ухвали щодо спірного об`єкта, суд у рішенні встановив, що оскаржувана ухвала прийнята в межах компетенції міської ради. Поряд з тим, суд також встановив, що розірвання договору за рішенням суду від 16.10.2015 року у справі №914/2583/15, яке набрало законної сили 21.01.2016 року, лише припинило зобов`язання з моменту набрання законної сили відповідного рішення, та вказане не свідчить про скасування зобов`язання в цілому.

Слід зазначити, що на час прийняття Львівською міською радою ухвали №4434 від 19 березня 2015 року «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу» договір №10 оренди цілісного майнового комплексу від 26 червня 2001 року був чинним та виконувався сторонами.

Приймаючи спірну ухвалу №1610 від 02 березня 2017 року «Про приватизацію способом продажу на аукціоні нежитлових приміщень на площі Міцкевича, 6/7» Львівська міська рада внесла зміни у додаток до ухвали міської ради №4434 від 19 березня 2015 року, вилучивши п.3 та вирішила приватизувати спірний об`єкт - нежитлові приміщення загальною площею 307,5 кв.м. на площі Міцкевича, 6/7 у м. Львові, способом - продажу на аукціоні. Тобто фактично самостійно змінила спосіб приватизації об`єкта - з «викупу» на «продаж на аукціоні», тим самим порушивши права позивача, як орендаря, та законні сподівання щодо реалізації прийнятої раніше ухвали міської ради №4434 від 19 березня 2015 року, яка як встановлено судом прийнята у відповідності до вимог чинного на той час законодавства та з огляду на правовідносини, що існували між сторонами на той час.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на застосування до спірних правовідносин ЗУ «Про приватизацію державного і комунального майна», який набрав чинності лише 07 березня 2018 року. Ухвала Львівської міської ради №4434 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу», якою затверджено перелік об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу, в тому числі і об`єкт, який знаходиться за адресою: місто Львів, площа Міцкевича 6/7; орендар КВЦД ТзОВ «Кассандра» (ЦМК, заг. площа 307,5 кв.м.), прийнята міською радою - 19 березня 2015 року. Разом з цим, оскаржувана ухвала Львівської міської ради №1610 «Про приватизацію способом продажу на аукціоні нежитлових приміщень на площі Міцкевича, 6/7» прийнята міською радою - 02 березня 2017 року, тобто до прийняття та набрання чинності вказаного вище Закону. Відтак, до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЗУ «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», який втратив чинність 07 березня 2018 року, однак, був чинним станом на час прийняття спірної ухвали, та керуючись положеннями якого міська рада і прийняла таку ухвалу.

Суд звертає увагу, що вказаний Закон не містив положень, які б надавали право органу місцевого самоврядування, як органу приватизації, скасовувати чи змінювати свої попередні рішення про приватизацію відповідного об`єкта комунальної власності. Посилання скаржника в цій частині на положення ЗУ «Про приватизацію державного і комунального майна», який набрав чинності лише 07 березня 2018 року, є безпідставними, зважаючи на те, що на час прийняття спірної ухвали вказаний закон ще не діяв.

Поряд з тим, суд також не бере до уваги і інші посилання апелянта на положення чинного ЗУ «Про приватизацію державного і комунального майна», оскільки, вирішуючи спір про визнання недійсною ухвали міської ради, суд досліджує наявність правових підстав для її прийняття та відповідність такої ухвали положенням законодавства, що діяло саме на час її прийняття, а не відповідність ухвали положенням законодавства, яке змінилося після її прийняття та є чинним станом на час розгляду справи в суді. Правовідносини щодо приватизації спірного об`єкта, які склались після прийняття міською радою спірної ухвали та які існують на цей час не є предметом розгляду в межах цієї справи про визнання недійсною ухвали Львівської міської ради №1610 від 02 березня 2017 року.

Одночасно колегія суддів відхиляє посилання скаржника на розірвання договору оренди за рішенням суду, як на підставу для зміни способу приватизації та прийняття спірної ухвали, оскільки станом на час прийняття ухвали міської ради №4434 від 19 березня 2015 року, якою визначено спосіб приватизації спірного об`єкта шляхом викупу, договір №10 оренди цілісного майнового комплексу від 26 червня 2001 року, укладений між Управлінням ресурсів Львівської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіновідеомистецький центр дозвілля «Кассандра» був чинний, при цьому відповідачем не надано доказів порушення вказаного договору на час прийняття вказаної ухвали, разом з цим, розірвання договору за рішенням суду відбулось на майбутнє та не може застосовуватись до правовідносин, що існували до цього. Як уже зазначалось вище, вказане було предметом дослідження при вирішенні Господарським судом Львівської області справи №914/744/16.

Прийнята Львівською міською радою ухвала №1610 від 02 березня 2017 року «Про приватизацію способом продажу на аукціоні нежитлових приміщень на площі Міцкевича, 6/7» суперечить нормам ЗУ «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», який був чинним на час її прийняття, зважаючи на прийняту раніше ухвалу №4434 від 19 березня 2015 року «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності м. Львова, що підлягають приватизації способом викупу», якою було визначено спосіб приватизації спірного об`єкта, та порушує право позивача на приватизацію.

Поряд з цим, колегія суддів вважає правильними та доцільними в цій ситуації, посилання суду першої інстанції на рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року у справі №7-рп/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), у якому Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. В Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Відповідно до ст.17 ЗУ «Про виконання рішень і застосування практики» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі Стретч проти Сполученого Королівства, вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника, Європейський суд з прав людини у рішенні від 24.06.2003 року зазначив, що особа, на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1991 року у справі Пайн Велі Девелопмент Лтд та інші проти Ірландії Європейський суд з прав людини зазначає, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову. При цьому, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Львівської області від 17 липня 2019 року у справі №914/396/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Львівської міської ради - без задоволення.

Матеріали справи №914/396/19 повернути до Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 08 листопада 2019 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бонк Т.Б.

Суддя Матущак О.І.