ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2019 р. Справа №914/519/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Орищин Г.В.

Якімець Г.Г.

секретар судового засідання- Кишенюк Н.

за участю представників:

від позивача: Равлюк Т.І. - адвокат

від відповідача: Буловчан В.І.- адвокат

розглянув апеляційну скаргу Фізичної особи ОСОБА_1 , б/н від 21.08.2019

на рішення Господарського суду Львівської області від 22.07.2019 (суддя Король М.Р., повний текст рішення складено 01.08.2019.,м.Львів)

у справі № 914/519/19

за позовом Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, м. Львів

до відповідача Фізичної особи ОСОБА_1 , м. Рудки, Львівська обл.

про стягнення 267322,23грн

В С Т А Н О В И В:

На розгляд до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі до Фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення 267 322,23грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.07.2019 у справі № 914/519/19 позовні вимоги задоволено частково. Стягнено з фізичної особи - ОСОБА_1 на користь Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі 200 000,00 грн залишку непогашеного тіла кредиту, 20 000,00грн штрафу, 4 674,23 грн пені та 2 998,55 грн судового збору. Відмовлено в частині стягнення 8 475,07 грн заборгованості за нарахованими відсотками, 4 638,36грн пені за прострочення сплати тіла кредиту, 61,97грн пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитом. Закрито провадження у справі в частині стягнення 2 401,64грн заборгованості за нарахованими відсотками, 27 070,96 грн пені.

Рішення суду мотивоване тим, що враховуючи відсутність заперечень відповідача як проти самого факту отримання кредитних коштів у відповідності до умов договору, так і щодо факту порушення ним встановленого договором строку повернення кредиту, перевіривши правильність проведених розрахунків, а також враховуючи здійснення під час розгляду цієї справи відповідачем часткових оплат, заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 200 000,00грн. залишку непогашеного тіла кредиту, 20 000,00грн. штрафу та 4674,23грн. пені. При цьому, в частині заявлених позовних вимог про стягнення 2 401,64грн. заборгованості за нарахованими відсотками та 27070,96грн. пені провадження у справі підлягає закриттю.

Фізичною особою ОСОБА_1. подано апеляційну скаргу б/н від 21.08.2019, в якій просить змінити рішення Господарського суду Львівської області від 22.07.2019, а саме, стягнути з скаржника на користь Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі 150 000, 00 грн залишку непогашеного тіла кредиту, 20 000, 00 грн штрафу та 2 998, 55 грн судового збору, в задоволенні решти позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що рішення суду прийнято з неправильним застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини справи. Зокрема, скаржник зазначає, що станом на кінець першого кварталу 2018 року загальна сума заборгованості по тілу кредиту становила 190 000,00грн, отже судом невірно встановлено розмір тіла кредиту, а відтак усі подальші нарахування відсотків, пені повинні були вираховуватись із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 190 000,00грн.

Також скаржник зазначає, що у графіку погашення кредиту відсутній обов`язок сплачувати відсотки за кредитом. Станом на момент розгляду справи скаржник вважає, що ним сплачено за кредитом 50 000,00грн., порядку чи строків сплати відсотків між сторонами договором не визначено, в матеріалах справи відсутні докази направлення позивачем конкретної вимоги відповідачу по сплаті відсотків.

Окрім того, на думку скаржника, відповідно до ст..549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне і те ж порушення - строків виконання грошових зобов`язань за договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст..61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те ж порушення.

Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі подано відзив на апеляційну скаргу, в якій просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач зазначив, що сторони погодили, що сплата відсотків за користування кредитними коштами здійснюється відповідачем у строки, аналогічні строкам, встановленим для повернення кредитних коштів.

Представники сторін в судовому засіданні виклали доводи та заперечення щодо вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення та заперечення представників сторін, суд апеляційної інстанції встановив наступне

Як вбачається із матеріалів справи, 17.10.2016 між Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі (фонд) та Фізичною особою - підприємцем Чапликом Іваном Федоровичем (позичальник) укладено договір про надання пільгового кредиту на реалізацію бізнес-плану «Вирощування овочів, картоплі, суниці та посадкового матеріалу» №21-10-16, відповідно до п.1.1. якого, фонд підтримки на підставі протоколу Конкурсної комісії від 12.10.2016 №4 надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 200 000,00грн під 5 відсотків річних від отриманої суми кредиту, терміном на один рік, з відтермінуванням повернення кредитних коштів на один рік з дати їх отримання.

Відповідно до п.п.2.1, 2.2 договору кредит надається шляхом перерахування кредитних коштів позичальнику на поточний рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «Кредобанк»; днем надання кредиту вважається день перерахування кредитних коштів з рахунку фонду підтримки на рахунок позичальника у банківській установі, вказаній в п.2.1.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що на виконання умов договору, позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 200 000,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №21 від 28.11.2016.

Строки та розміри повернення кредиту визначені у графіку додатку до договору.

Відповідно до п.2.4 договору, у разі наявності простроченої заборгованості за кредитом та несплачених відсотків, кошти в першу чергу направляються на сплату прострочених відсотків та інших платежів, що випливають з цього договору.

Відповідно до п.6.1 договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і є дійсним до моменту його остаточного виконання.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, на виконання умов договору, відповідач здійснив оплату 07.12.2016 у розмірі 10 000,00грн. відсотків за кредитом, отже, порушив грошові зобов`язання, передбачені умовами договору.

З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було надіслано лист №112/1-/06-18 від 13.06.2018 з вимогою термінового погашення заборгованості за кредитним договором. Проте, такий лист залишено відповідачем без відповіді, при цьому, вимоги, що містяться у ньому, було частково задоволено, зокрема, відповідачем здійснено наступні оплати: 21.08.2018 у розмірі 4 000,00грн., 04.02.2019 у розмірі 1 500,00грн.

Враховуючи вищевказане, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 267 322,23грн., з яких залишок непогашеного тіла кредиту - 200 000,00грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 10 876,71грн., пеня за прострочення сплати тіла кредиту - 34 104,11грн., пеня за прострочення плати відсотків за користування кредитом - 2 341,41грн., штраф - 20 000,00грн.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як зазначалось вище, 17.10.2016 між Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір про надання пільгового кредиту на реалізацію бізнес-плану «Вирощування овочів, картоплі, суниці та посадкового матеріалу» №21-10-16, відповідно до п.1.1. якого, фонд підтримки на підставі протоколу Конкурсної комісії від 12.10.2016 №4 надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 200 000,00грн під 5 відсотків річних від отриманої суми кредиту, терміном на один рік, з відтермінуванням повернення кредитних коштів на один рік з дати їх отримання.

Відповідно до п.6.1 договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і є дійсним до моменту його остаточного виконання.

При цьому, судом правомірно враховано те, що 06.02.2017 щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків якого: НОМЕР_2 ) до державного реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності.

Однак, з моменту державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 його зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами, в тому числі і за спірним договором не припиняються, а залишаються за ним як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду викладена в п.28 постанови від 12.03.2019 у справі №909/367/18).

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як правомірно встановлено судом першої інстанції, на підставі договору, відповідачу на поточний банківський рахунок перераховано кредитні кошти у розмірі 200 000,00грн.

Статтею 527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

З урахуванням п.30.1 ст.30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з п.8.1 ст.8 цього Закону банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

При цьому, відповідно до п.2.3 договору, днем повернення кредиту (або його частини) вважається день зарахування на відповідний банківський рахунок Фонду підтримки суми кредиту (або його частини).

За умовами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до абз.2 п.1.1 договору повернення кредитних коштів та відсотків за користування ними здійснюється згідно з графіком, який є невід`ємною частиною даного договору.

Як вбачається із матеріалів справи, графік повернення кредитних коштів міститься у підписаному сторонами додатку до договору, при цьому, строк здійснення відповідних оплат у вищевказаному графіку визначено кварталом року, а саме до кінця першого кварталу 2018 - 50 000,00грн.; другого кварталу 2018 - 50000,00грн.; третього кварталу 2018р. - 50000,00грн.; четвертого кварталу 2018р. - 50000,00грн.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.254 ЦК України, до строку, що визначений півроком або кварталом року, застосовуються правила про строки, які визначені місяцями. При цьому відлік кварталів ведеться з початку року. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строк, що визначений у півмісяця, дорівнює п`ятнадцяти дням. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця.

Враховуючи наведене, відповідач був зобов`язаний повернути кредитні кошти у наступні строки та розмірах: по 31.03.2018 - 50 000,00грн. (надалі по тексту - «Перший платіж»); по 30.06.2018 - 50 000,00грн. (надалі по тексту - «Другий платіж»); по 30.09.2018 - 50 000,00грн. (надалі по тексту - «Третій платіж»); по 31.12.2018 - 50 000,00грн. (надалі по тексту - «Четвертий платіж»).

При цьому, відповідно до примітки, що міститься у додатку до договору, повернення частини кредитних коштів та сплата відсотків за користування ними здійснюються до останнього дня відповідного місяця кінця кварталу.

Враховуючи наведене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що сторони узгодили, що сплата відсотків за користування кредитними коштами здійснюється відповідачем у строки, аналогічні строкам, встановленим для повернення кредитних коштів.

Вищевказаним спростовуються доводи скаржника щодо відсутності умов договору, якими передбачено строки для сплати відсотків за користування кредитними коштами.

Отже, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач був зобов`язаний здійснити сплату встановлених п.1.1 договору 5 відсотків річних 30.06.2018, 30.09.2018, 31.12.2018, розмір яких, з врахуванням вищевказаного пункту договору визначається від суми отриманого кредиту (200 000,00грн.).

Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначалось вище, відповідач, передбачені договором, грошові зобов`язання виконав частково в сумі 50 000,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №61643546 від 07.12.2016 та випискою по рахунку № НОМЕР_3 з 07.12.2016 до 07.12.2016 на суму 10 000,00грн, платіжним дорученням №932 від 21.08.2018 та квитанцією №ПН932 від 21.08.2018 на суму 4 000,00грн., платіжним дорученнм №10017720 від 04.09.2018 та квитанцією №21 від 04.09.2018 на суму 3 000,00грн., квитанцією №17 від 04.02.2019 на суму 1 500,00грн, квитанцією №59 від 14.05.2019 на суму 3 000,00грн., квитанцією №14 від 31.05.2019 на суму 20 000,00грн, квитанцією №12 від 04.06.2019 на суму 7 000,00грн., квитанцією №241 від 17.07.2019 на суму 1 500,00грн.

Відповідно до заявлених позовних вимог, за спірний період позивачем нараховано 5% річних на загальну суму 10 876,71грн.

Перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку 5% річних суд першої інстанції інстанції правомірно встановив, що розрахунок здійснено невірно з огляду на наступне.

Згідно з ст.534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Відповідно до п.2.4 договору, у разі наявності простроченої заборгованості за кредитом та несплачених відсотків, кошти в першу чергу направляються на сплату прострочених відсотків та інших платежів, що випливають з цього договору.

Враховуючи те, що розрахунок 5% річних позивачем здійснено без врахування вищевказаних умов договору та ЦК України, судом першої інстанції здійснено перерахунок 5% річних та пені за спірний період з врахуванням строків для сплати, передбачених умовами договору.

Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

У відповідності до ч.1 ст.216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Згідно з ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 1 ст.549 ЦК України визначено, що неустойка - це грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 3 ст. 549 ЦК України визначено, що пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Приписами ч.1 ст.612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до примітки, що міститься у додатку до договору, за протермінування сплати нараховується пеня з розрахунку подвійної річної облікової ставки Національного Банку України, що діє на день виникнення боргу.

Здійснивши перерахунок пені за спірний період судом першої інстанції правомірно встановлено, що стягненню підлягає загальна сума пені в розмірі 31 745,19грн., з яких:

- 29 465,75грн. - пеня, нарахована у зв`язку із простроченням повернення відповідачем кредитних коштів;

- 2 279,44грн. - пеня, нарахована у зв`язку із простроченням відповідачем сплати 5% річних.

Враховуючи наведене, судом правомірно встановлено підстави для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 8 475,07грн. пені за прострочення сплати 5% річних.

При цьому, суд, враховуючи вищевказані розрахунки заборгованості зі сплати 5% річних, здійснивши перерахунок, правомірно дійшов висновку, що грошові кошти зі здійснених відповідачем платежів підлягали зарахуванню в погашення пені за договором у розмірі 27 070,96грн.

Щодо стягнення з відповідача штрафу в сумі 20 000,00грн. судова колегія зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до пп.3.2.4. п.3.2 договору фонд підтримки має право вимагати дострокового повернення кредиту в повній сумі, нарахованих відсотків та сплати штрафу в розмірі 10 (десять) відсотків від отриманої суми кредиту, зокрема, у випадку недотримання позичальником графіку погашення кредиту або несплати чергового платежу кредиту та/або відсотків за користування ним протягом 30 та більше робочих днів від дати кінцевого терміну, передбаченого графіком погашення кредиту.

Отже, враховуючи наведене, а також те, що суми здійснених відповідачем оплат не погашали в повному обсязі зобов`язання відповідача, зокрема, щодо повернення кредитних коштів, а здійснення відповідних оплат прострочено більше ніж на 30 робочих днів, у позивача наявне право на нарахування такого штрафу.

Таким чином, перевіривши правильність розрахунку суми штрафу, суд першої інстанції правомірно встановив, що такий здійснено вірно, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 20 000,00грн. штрафу підлягають задоволенню повністю.

Згідно з п.2 ч.1 ст.231 ГПК України суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи те, що позовна заява подана до Господарського суду Львівської області 21.03.2019, при цьому, після відкриття провадження у справі відповідачем здійснено платежі в сумі 31 500,00грн, які підлягали зарахуванню в погашення сум, стягнення яких є предметом позову у цій справі, то провадження у справі в частині сум вищенаведених оплат правомірно визнано таким, що підлягає закриттю.

Отже, провадження у справі в частині стягнення 2 401,64грн. заборгованості за нарахованими 5 відсотками річних та 27 070,96грн. пені підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції, здійснивши розрахунок заявлених до стягнення сум, які підлягають стягненню з відповідача правомірно встановив, що позовні вимоги про стягнення 200 000,00грн. залишку непогашеного тіла кредиту та 20 000,00грн. штрафу підлягають задоволенню повністю, при цьому, позовні вимоги про стягнення 36 445,52грн. пені підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 4 674,23грн. пені, в частині заявлених позовних вимог про стягнення 2 401,64грн. заборгованості за нарахованими відсотками та 27 070,96грн. пені провадження у справі підлягає закриттю.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ст. ст. 73, 74, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд у визначеному порядку встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з нормами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, скаржником належними та допустимими доказами не обгрунтовано факту належного виконання договірних зобов`язань.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що відповідно до ст..549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне і те ж порушення - строків виконання грошових зобов`язань за договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст..61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те ж порушення є помилковим з огляду на наступне.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України, в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає рішення місцевого господарського суду таким, що прийняте з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення не вбачає.

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273,275, 276, 282- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ :

1.Апеляційну скаргу Фізичної особи ОСОБА_1 , б/н від 21.08.2019 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Львівської області від 22.07.2019 у справі № 914/519/19 залишити без змін.

3. Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладаєти на скаржника.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 06.11.2019.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.

суддя Якімець Г.Г.