ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1674/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Ярош А.І., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання: Клименко О.В.

за участю представників учасників справи:

від Військової прокуратури Південного регіону України Біховська М.Ю. за посвідченням від 21.05.2019 року № 052844;

від Міністерства оборони України, м. Київ Добров Ю.І. за довіреністю від 20.12.2018 року №220/576/Д;

від Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, м.Одеса Лавриненко О.В. за довіреністю від 09.01.2019 року № 303/36/11;

від Товариства з обмеженою відповідальністю УВГП-Система, м. Одеса Золотоверх М ОСОБА_1 за ордером від 19.06.2019 року серія ОД № 406975;

від Колективного підприємства Будова, м. Одеса Новак Л.А. за довіреністю від 03.01.2019 року № б/н;

від Національного антикорупційного бюро України, м. Київ - Клименко Є.С. за довіреністю від 29.12.2018 року № 177.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Південного регіону України, м. Одеса

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 року, м. Одеса, суддя Д`яченко Т.Г., повний текст ухвали складено 15.05.2019 року

у справі № 916/1674/18

за позовом Заступника військового прокурора Південного регіону України, м. Одеса в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ

до відповідачів Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, м. Одеса, Товариства з обмеженою відповідальністю УВГП-Система, м. Одеса

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Колективного підприємства Будова, м. Одеса

про визнання додаткової угоди до договору недійсною

та за позовом Національного антикорупційного бюро України, м. Київ

до відповідачів Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, м. Одеса, Товариства з обмеженою відповідальністю УВГП-Система, м. Одеса

про визнання додаткової угоди недійсною,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та ухвали суду першої інстанції.

В серпні 2018 року Заступник військового прокурора Південного регіону України, м.Одеса в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, м. Одеса та Товариства з обмеженою відповідальністю УВГП-Система, м. Одеса, в якій просив суд визнати недійсною додаткову угоду від 16.10.2015 року № 3/70СП до договору від 25.11.2004 року №227/УПБ-70Д про будівництво житла в порядку пайової участі для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей, укладену Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю „УВГП-Система, а також відшкодувати прокуратурі судові витрати за рахунок відповідачів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що додатковою угодою від 16.10.2015 року №3/70СП було внесено зміни до договору від 25.11.2004 року № 227/УПБ-70Д про будівництво житла в порядку пайової участі для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей в частині зменшення частки держави в первісно обумовленій загальній площі житла об`єкта з 17 000 кв.м. до 7 735 кв.м., що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки позбавляє Міністерство оборони України можливості отримати житло в достатньому обсязі та в подальшому розподілити його між безквартирними військовослужбовцями Збройних Сил України, суперечить вимогам ст. 203, 228 Цивільного кодексу України, ст. 179 Господарського кодексу України, згідно з якими в разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави та суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. При цьому Міністерством оборони України заходи представницького характеру з питань захисту інтересів держави під час виконання Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України, м. Одеса умов договору від 25.11.2004 року № 227/УПБ-70Д про будівництво житла в порядку пайової участі для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей, не вжито, що і стало підставою для звернення прокурора з відповідним позовом.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.08.2018 року позовну заяву Заступника військового прокурора Південного регіону України, м. Одеса в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/1674/18 та залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Колективне підприємство Будова, м. Одеса.

28.09.2018 року Національне антикорупційне бюро України звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, м. Одеса та Товариства з обмеженою відповідальністю УВГП-Система, м. Одеса, в якому просило суд визнати недійсною додаткову угоду від 16.10.2015 року № 3/70СП до договору від 25.11.2004 року № 227/УПБ-70Д, укладену Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю „УВГП-Система.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в результаті укладення додаткової угоди від 16.10.2015 року № 3/70СП відповідачі змінили предмет договору в частині збільшення обсягу будівництва; змінили принцип розподілу прибутку, оскільки належна для передачі Південному УКБ МОУ площа Об`єкта мала б становити 17 000 кв.м (20% від 85 000 кв.м4), а не 7735 кв.м.; змінили умови Договору в частині строків введення Об`єкта в експлуатацію та порядок розрахунків в частині передачі квартир не в Об`єкті, а в інших новозбудованих будинках у м. Одесі. Тобто, вказаною додатковою угодою сторони змінили істотні умови Договору. Однак Додаткова угода № 3 не була погоджена Міністром оборони України, як того вимагалося наказом Міністра оборони України від 21.10.2005 року № 641 «Про посилення контролю за здійсненням функцій замовника будівництва»; Додаткова угода № 3 не була погоджена Кабінетом Міністрів України відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.05.2013 року № 666-р; сторонами не було дотримано процедури, визначеної Порядком № 296 (Південним УКБ МОУ не було подано до Міноборони України звернення щодо погодження укладення договору разом з документами; Міноборони України не готувався відповідний проект рішення Кабінету Міністрів України про погодження угоди та, як наслідок, Кабінетом Міністрів України рішення про погодження укладення Додаткової угоди не приймалося).

Отже, зміни в Договір були внесені Додатковою угодою № 3 за відсутності рішення Кабінету Міністрів України та з порушенням процедури, визначеної Порядком № 296, в зв`язку з чим Національне антикорупційне бюро України вважає, що зазначена додаткова угода суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки умови Додаткової угоди № 3 призвели до ігнорування закріплених Конституцією України гарантій забезпечення соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей, що і стало підставою для звернення Національного антикорупційного бюро України в порядку ст. 17 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» з позовом до суду.

Ухвалою Господарського суду Одеської області (суддя Літвінов С.В.) від 02.10.2018 року відкрито провадження у справі № 916/2094/18.

03.10.2018 року до Господарського суду Одеської області від Національного антикорупційного бюро України надійшло клопотання про об`єднання в одне провадження справ № 916/1674/18 та № 916/2094/18, яке обґрунтовано тим, що дані справи пов`язані поданими доказами, предметом: оспорюваною додатковою угодою від 16.10.2015 року №3/70СП до договору № 227/УПБ-70Д від 25.11.2004 року, та пред`явлені до одних і тих самих відповідачів: Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України та Товариства з обмеженою відповідальністю УВГП-Система.

Ухвалою Господарського суду Одеської області (суддя Літвінов С.В). від 08.10.2018 року об`єднано в одне провадження справи № 916/1674/18 та № 916/2094/18, які розглядаються Господарським судом Одеської області. Передано об`єднану справу на розгляд судді Господарського суду Одеської області Д`яченко Т.Г., яким раніше, ніж у справі № 916/2094/18 було відкрито провадження у справі № 916/1674/18.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.10.2018 року справу №916/2094/18 прийнято до свого провадження суддею Д`яченко Т.Г.; присвоєно справі за позовом Національного антикорупційного бюро України до Південного Управління капітального будівництва Міністерства оборони України та Товариства з обмеженою відповідальністю «УВГП-Система» про визнання додаткової угоди недійсною №916/1674/18.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 року у справі №916/1674/18 (суддя Д`яченко Т.Г.) позовну заяву Заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, Товариства з обмеженою відповідальністю „УВГП-Система, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Колективного підприємства «Будова» про визнання додаткової угоди до договору недійсною залишено без розгляду.

Ухвала мотивована тим, що судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання Міністерством оборони України, як центральним органом виконавчої влади, який має повний обсяг процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів держави. Сама по собі обставина незвернення позивача з позовом протягом певного періоду, на яку посилається Заступник військового Прокурора в поданому позові, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави.

Суд першої інстанції, з посиланням на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 07.12.2018 року у справі № 924/1256/17, від 23.10.2018 року у справі №926/03/18, від 23.09.2018 року у справі № 924/1237/17, від 06.02.2019 року у справі №927/246/18, зазначив, що саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків, тощо).

Також, суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять доказів, на підставі яких можливо було дійти висновку, що Міністерство оборони України не здійснює або неналежним чином здійснює свої повноваження. Саме Заступник військового Прокурора повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону в підтвердження зазначеного.

При цьому, твердження представника прокуратури, викладені у письмових поясненнях від 15.05.2019 року, щодо того, що факт бездіяльності Міністерства оборони України підтверджується діями Національного антикорупційного бюро України по здійсненню досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000134 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України, за фактом зловживання службовим становищем службовими особами Південного УКБ, Міністерства оборони України, зокрема під час укладення та погодження додаткової угоди № 3/70СП від 16.10.2015 року, судом першої інстанції прийняті не були, оскільки дії щодо здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000134 проводяться за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України, а саме, за фактом зловживання службовим становищем службовими особами Південного УКБ, Міністерства оборони України, зокрема, під час укладення та погодження додаткової угоди № 3/70СП від 16.10.2015 року, а не за фактом виявлення службової недбалості з боку посадових осіб Міністерства оборони України, як ознакою того, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку відсутні законні підстави для представництва інтересів держави саме прокуратурою, що свідчить про заявлення позову особою, яка не має процесуальної дієздатності, наслідком чого є залишення позову без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 262 Господарського процесуального кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Заступник військового прокурора Південного регіону України, м. Одеса з ухвалою суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суд із апеляційною скаргою, в якій просив суд ухвалу Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 року у справі № 916/1674/18 скасувати, справу №916/1674/18 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема, ст. 53 Господарського процесуального кодексу України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема, скаржник зазначає, що з жовтня 2015 року Міністерству оборони України стало відомо про факт порушення інтересів держави внаслідок укладення оскаржуваної додаткової угоди № 3/70СП, оскільки копію додаткової угоди від 16.10.2015 року №3/70СП до договору № 227/УПБ-70Д, після її підписання сторонами, направлено Південним УКБ для реєстрації до Департаменту будівництва Міністерства оборони України (копія листа начальника Південного УКБ від 13.10.2015 року № 521 наявна в матеріалах справи). Разом з тим, Міністерство оборони України з жовтня 2015 року, усвідомлюючи порушення законних інтересів держави внаслідок недоотримання у державну власність житла через укладення оскаржуваної додаткової угоди, не здійснювало захист інтересів держави та за їх захистом до суду не звернулося.

Прокурор зауважує, що з 22.02.2017 року Національним антикорупційним бюро України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000134 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України, за фактом зловживання службовим становищем службовими особами Південного УКБ, Міністерства оборони України, зокрема під час укладення та погодження оскаржуваної додаткової угоди.

Отже, на думку прокурора, нездійснення службовими особами Міністерства оборони України заходів щодо захисту інтересів держави та визнання недійсною додаткової угоди №3/70СП від 16.10.2015 року може бути пов`язане із зловживанням ними владою або службовим становищем, чому буде надана оцінка під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000134.

З урахуванням викладеного Військовою прокуратурою Південного регіону України у межах трирічного строку позовної давності у серпні 2018 року (за 2 місяці до спливу строку позовної давності для Міністерства оборони України), з урахуванням нездійснення Міністерством оборони України заходів щодо захисту інтересів держави, відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» здійснено представництво в суді інтересів держави в особі оборонного відомства.

При цьому, скаржник посилається на те, що суд першої інстанції не зазначив, якими доказами може підтверджуватися саме невиконання чи неналежне виконання повноважень позивача щодо звернення до суду з відповідним позовом, тобто, по суті повна бездіяльність з його подачі, і яким чином така бездіяльність може свідчити саме про наявність бажання позивача самостійно захищати інтереси держави.

Прокурор також зазначає, що аналіз судової практики Верховного Суду свідчить, що суди, керуючись загальними критеріями, які містить ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», вирішують питання щодо обґрунтованості представництва прокурором інтересів держави в суді з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Наприклад, Верховним Судом під час розгляду справи № 927/246/18 (постанова від 06.02.2019, на яку посилається суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі) не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання Седнівською селищною радою своїх функцій щодо захисту майнових інтересів територіальної громади. Водночас Верховним Судом було встановлено, що «обставини справи свідчать про вжиття позивачем заходів з метою приведення договірних правовідносин : відповідачем у відповідність до вимог чинного законодавства». Разом з тим, під час розгляду справ №913/446/17 (постанова від 15.05.2019 року), № 906/506/18 (постанова від 18.01.2019 року), №905/803/18 (постанова від 26.02.2019 року), № 910/4345/18 (постанова від 05.11.2018 року), № 910/7813/18 (постанова від 05.02.2019 року), № 914/225/18 (постанова від 13.02.2019 року) Верховний Суд, навпаки, зробив висновок про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді. Так, Верховний Суд, розглянувши справу № 905/803/18, зробив обґрунтований висновок про те, що «суди помилково зазначили, що позивач, в особі якого в інтересах держави з позовом до суду звернувся прокурор, є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю та має підстави і можливість самостійно захищати в смазі свої права за договором оренди №951/2002 від 23.05.2002 року, а прокурор не довів неможливості реалізації такого захисту самим позивачем, оскільки у цій справі прокурор звернувся до суду за захистом інтересів держави Україна, а не конкретного органу державної влади, яким є позивач».

Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.06.2019 року (головуючий суддя Колоколов С.І., судді Разюк Г.П., Савицький Я.Ф.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника військового прокурора Південного регіону України, м. Одеса на ухвалу Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 року у справі № 916/1674/18, справу призначено до судового розгляду.

20.06.2019 року через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю УВГП-Система, м.Одеса надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 року у справі № 916/1674/18 залишити без змін. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

У відзиві відповідач, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 05.12.2018 року у справі № 923/129/17, від 06.02.2019 року у справі №927/246/18, від 26.02.2019 року у справі № 920/284/18, від 17.04.2019 року у справі №923/560/18, зазначає, що лише факт відсутності звернення суб`єкта владних повноважень із позовом до суду, не може свідчити про свідоме зволікання уповноваженого органу щодо захисту своїх прав та інтересів. Більше того, саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі ст. 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість): вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

Відповідач зауважує, що така практика Верховного Суду зумовлена необхідністю забезпечення гарантованого принципу рівності сторін у судовому процесі. Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності.

Також відповідач не згоден із посиланням прокурора щодо обставин обізнаності Міністерства оборони України стосовно порушення інтересів держави укладанням оскаржуваної додаткової угоди з жовтня 2015 року та нездійснення останнім захисту таких інтересів, оскільки відповідач вважає, що зазначене твердження є лише домислами, недоведеними жодними доказами, так як відсутність звернення Міністерства оборони України до суду також може бути свідченням того, що Міністерство оборони України не вбачало та не усвідомлювало порушень інтересів держави, як це зазначено в апеляційній скарзі без посилання на будь-які докази.

Крім того, в матеріалах справи наявний лист Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України від 09.12.2016 року № 303/8/32/1369 на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю УВГП-Система, м. Одеса , з якого вбачається, що Міністром оборони надано Головному квартирно-експлуатаційного управлінню Збройних сил України доручення від 11.11.2016 року № 15480 щодо вирішення питання відселення осіб, що підлягають відселенню за умовами Договору від 25.11.2004 року №227/УПБ-70Д Про будівництво житла в порядку пайової участі для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей (додаткові угоди від 02.12.2005 року № 1/70, від 25.12.2008 № 2/70СП та від 16.10.2015 року № 3/70СП). В абзаці 5 цього ж листа зазначено прохання надати житло в інших новозбудованих житлових будинках в м. Одеса в рахунок виконання додаткової угоди від 16.10.2015 року №3/70 СП. Таким чином, в листопаді 2016 року Міністр оборони України надавав доручення саме про виконання додаткової угоди №3/70СП від 16.10.2015 року, що також підтверджує те, що Міністерство оборони України не вбачало та не усвідомлювало порушень інтересів держави, як це зазначено в апеляційній скарзі.

Отже, відповідач вважає, що твердження про нездійснення або неналежне здійснення уповноваженим органом (Міністерством оборони України) відповідних повноважень із захисту державних інтересів з жовтня 2015 року, не підтверджені належними та допустимими доказами по справі.

Щодо посилань прокурора на досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000134 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України, за фактом зловживання службовим становищем службовими особами Південного УКБ, Міністерства оборони України, зокрема під час укладення та погодження додаткової угоди № 3/70СП від 16.10.2015 року, відповідач зазначає, що зазначене кримінальне провадження зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань ще в лютому 2017 року, при цьому до теперішнього часу вирок у зазначеному кримінальному провадженні відсутній. За майже два з половиною роки не висунуто підозри жодній особі. Але, незважаючи на це, органи державної влади (в даному випадку прокуратура, НАБУ) все одно свідомо звертаються до суду з безпідставними позовами. Внаслідок чого здійснюється втручання в господарську діяльність підприємства, оскільки відповідними судовими процесами порушується звичайний процес господарської діяльності підприємства.

Товариство з обмеженою відповідальністю УВГП-Система, м. Одеса також не погоджується з посиланням прокурора на те, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції не зазначив, якими доказами може підтверджуватися саме невиконання чи неналежне виконання повноважень позивача щодо звернення до суду з відповідним позовом, оскільки таке твердження спростовується змістом ухвали, що оскаржується (на сторінці 11 ухвали, що оскаржується, наведено наступне: У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі ст. 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків, тощо).

Щодо посилання в апеляційній скарзі на висновок Верховного Суду у справі №905/803/18, відповідач звертає увагу, що в апеляційній скарзі наведено лише частину обставин, з урахуванням яких Верховний Суд зазначив про помилковість висновків судів попередніх інстанцій. Так, в апеляційній скарзі під час посилання на висновок Верховного Суду у справі № 905/803/18 не зазначено, що звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави Україна, а не конкретного органу державної влади, яким є позивач у справі №905/803/18 - це лише перша та зовсім не єдина обставина, що стала підставою для певних висновків суду. Так, другою обставиною Верховний Суд визначив наступне: По-друге, у листі №10-07-00710 від 09.02.2018 року РВ ФДМУ по Донецькій області фактично визнало неможливість самостійного належного захисту майнових інтересів держави через недостатність коштів для сплати судового збору (постанова від 26.02.2019 року у справі №905/803/18). Про наявність другої обставини, якою керувався Верховний Суд у справі №905/803/18, в апеляційній скарзі нічого не зазначено.

Також 20.06.2019 року та 01.07.2019 року через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, Колективного підприємства Будова, м. Одеса та Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, м. Одеса надійшли відзиви на апеляційну скаргу (аналогічні за змістом відзиву Товариства з обмеженою відповідальністю УВГП-Система, м. Одеса), в якому третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів та відповідач просили суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 року у справі №916/1674/18 залишити без змін. Судовою колегією відзиви долучено до матеріалів справи.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді Колоколова С.І., та судді-члена колегії суддів Разюк Г.П. у відпустці, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 02.07.2019 року № 354, було здійснено повторний автоматизований розподіл справи №916/1674/18, внаслідок якого для розгляду апеляційної скарги сформовано судову колегію у складі: головуючого судді Діброви Г.І., суддів Принцевської Н.М., Савицького Я.Ф.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.07.2019 року справу № 916/1674/18 прийнято до свого провадження колегією суддів у новому складі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.07.2019 року зупинено апеляційне провадження у справі № 916/1674/18 за апеляційною скаргою Заступника військового прокурора Південного регіону України, м. Одеса на ухвалу Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 року до отримання правового висновку Великої Палати Верховного Суду по справі № 587/430/16-ц.

07.10.2019 року колегії суддів стало відомо про оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень повного тексту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц.

У зв`язку з перебуванням судді, який не є суддею-доповідачем, Принцевської Н.М. з 17.10.2019 року по 21.10.2019 року у відпустці, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 17.10.2019 року № 670, було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи № 916/1674/18, внаслідок якого для розгляду апеляційної скарги сформовано судову колегію у складі: головуючий суддя Діброва Г.І., судді: Ярош А.І., Савицький Я.Ф.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.10.2019 року справу прийнято до свого провадження колегією суддів у новому складі; провадження у справі № 916/1674/18 поновлено з 21.10.2019 року та призначено справу до розгляду.

04.11.2019 року через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю УВГП-Система, м.Одеса надійшли письмові пояснення, у яких, в зв`язку з прийняттям Великою Палатою Верховного суду постанови у справі № 587/430/16-ц, відповідач зазначив, що у справі №587/430/16-ц та у справі № 916/1674/18 зовсім різні обставини постановлення ухвал про залишення позову без розгляду. Відповідно, саме результат розгляду касаційної скарги у справі № 587/430/16-ц не може бути показовим під час розгляду апеляційної скарги у справі № 916/1674/18, оскільки справи не є аналогічними у зв`язку з наступним.

Так, у справі № 916/1674/18 підставою представництва прокурором інтересів держави є нездійснення захисту інтересів держави органом державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. У справі № 587/430/16-ц підставою представництва прокурором інтересів держави є зовсім інша підстава, а саме - відсутність органів влади, які мають повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Крім того, відповідач зазначив, що підстави постановлення Господарським судом Одеської області ухвали про залишення позову без розгляду від 15.05.2019 року у справі №916/1674/18, є відмінними від підстав ухвали у справі № 587/430/16-ц Сумського районного суду Сумської області від 12.07.2017 року, якою позов прокурора залишено без розгляду (у справі № 916/1674/18 позов залишено без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України - позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, тоді як, у справі № 587/430/16-ц позов залишено без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 207 Цивільного процесуального кодексу України - провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у ст. 119 і 120 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк).

Також відповідач зазначив, що в ухвалі Господарського суду Одеської області про залишення позову без розгляду від 15.05.2019 року, що оскаржується, міститься посилання саме на абзаци 3 і 4 ч. 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру, та вірно наведено в обґрунтування ухвали те, що матеріали справи не містять доказів, на підставі яких можливе було дійти висновку, що Міністерство оборони України не здійснює або неналежним чином здійснює свої повноваження. Заступник військового Прокурора повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону в підтвердження зазначеного, що цілком відповідає висновкам щодо застосування норм права, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 587/430/16-ц. При цьому, Господарський суд Одеської області пропонував Заступнику військового прокурора Південного регіону України надати відповідні докази підтвердження наявності підстав для представництва інтересів держави в суді та надавав для цього час.

Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю УВГП-Система, м. Одеса зауважує на тому, що в судовому засіданні 15.05.2019 року, судом першої інстанції з`ясовувалась відсутність в матеріалах справи доказів попереднього повідомлення прокурора на адресу Міністерства оборони України про намір прокурора звернутись до суду з позовом, що розглядається в межах цієї справи, як цього вимагає абзац 3 ч. 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру. Заступник військового прокурора Південного регіону України підтвердив відсутність в матеріалах справи такого повідомлення. Таким чином, на момент звернення до суду з позовом, що розглядається в межах цієї справи, та на час постановлення ухвали, що оскаржується, Заступником військового прокурора Південного регіону України також не надано доказів про виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру щодо попереднього повідомлення Міністерства оборони України про намір представництва інтересів держави в суді.

Судовою колегією письмові пояснення долучено до матеріалів справи.

Національне антикорупційне бюро України, м. Київ своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалось, відзив на апеляційну скаргу, в строк визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надало, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженої ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції, представники прокуратури, Міністерства оборони України, м. Київ, Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, м. Одеса, Товариства з обмеженою відповідальністю УВГП-Система, м. Одеса та Колективного підприємства Будова, м.Одеса підтримали свої доводи та заперечення щодо апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово. Представник Національного антикорупційного бюро України, м. Київ усно просив суд апеляційну скаргу задовольнити, оскаржувану у справі ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник прокуратури, посилаючись на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 року у справі № 903/129/18, додатково зазначив, що сам факт незвернення відповідного органу до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави в даному випадку, може свідчити про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з відповідним позовом. Також представник прокуратури наголошував на тому, що в судовому засіданні 15.05.2019 року прокуратурою до суду першої інстанції було надано для огляду лист-повідомлення прокуратури в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», проте матеріали справи зазначеного доказу не містять, оскільки суд першої інстанції своїми ухвалами не зобов`язував прокуратуру надати ані відповідне повідомлення, ані докази його направлення.

В зв`язку з тим, що в судовому засіданні приймали всі учасники судового провадження, клопотання, наявні в матеріалах справи, про відкладення розгляду, залишення без розгляду попереднього клопотання, розгляду справи без участі представників, які надійшли суду апеляційної інстанції, судовою колегією не розглядалися.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційних скарг, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Заступника військового прокурора Південного регіону України, м. Одеса не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 року у справі № 916/1674/18 відповідає вимогам чинного процесуального законодавства України, і відсутні підстави для її скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Обґрунтовуючи звернення з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ, Заступник військового прокурора Південного регіону України, м.Одеса посилався на ст. 131-1 Конституції України, на ст. 53 Господарського процесуального кодексу України та на ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», зазначаючи, що у випадках, передбачених законом, на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді та підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

При поданні Заступником військового прокурора Південного регіону України позову в інтересах держави в особі Міністерства оборони України було зауважено, що відповідно до резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року прокурори вправі звертатись до господарського суду з позовами в інтересах держави в особі органів державної влади.

Заступник військового Прокурора Південного регіону України за текстом поданої позовної заяви зазначав, що як передбачено ст. 1, 3 Закону України „Про Збройні Сили України, ст. 2, 10 Закону України „Про оборону України, Збройні Сили України це військове формування, на яке покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і неподільності.

Також Заступник військового Прокурора посилався на ст. 9, 14 Закону України „Про Збройні Сили України відповідно до яких, землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належить їх на праві оперативного управління.

Крім того, заступником військового прокурора Південного регіону України при поданні позову в інтересах держави в особі Міністерства оборони України було зазначено, що відповідно до ст. 3 Закону України „Про Збройні Сили України та п. 1 „Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014р. №671, п. 44 „Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройний Сил України та основні правила користування наданими землями і „Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997 року, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, яке зокрема, здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил України, надає згоду на вилучення земельних ділянок, які не використовуються Збройними Силами України. Як центральний орган виконавчої влади Міністерство оборони України є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

За посиланням Заступника військового Прокурора, безпідставне укладання будь-яких господарських угод щодо земельних ділянок, що належать до земель оборони, завдає шкоду інтересам держави та порушує права держави в особі Міністерства оборони України.

На підставі викладеного, Заступником військового прокурора Південного регіону України в позові в інтересах держави в особі Міністерства оборони України було зазначено, що виникла необхідність у представництві заступником військового прокурора Південного регіону України в господарському суді інтересів держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси у формі звернення до суду з даним позовом та участі в його розгляді.

На підтвердження зазначених обставин прокурором до позовної заяви додано копію листа т.в.о. начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України генерала-майора Кпиштун І.Л. від 26.04.2017 року № 306/2/3116 адресований Заступнику Міністерства оборони України генерал-майору Шевчуку О.М.

Інших доказів на підтвердження обґрунтування необхідності звернення прокурора з даним позовом до матеріалів позовної заяви додано не було.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.04.2019 року у справі №916/1674/18 запропоновано прокуратурі визначити, які саме права та інтереси держави в особі Міністерства оборони України порушено кожним з відповідачів; обґрунтувати неможливість Міністерства оборони України самостійно звернутися до суду з даним позовом; надати належні та допустимі докази застосування до посадових осіб Міністерства оборони України заходів за нездійснення відповідних повноважень для захисту інтересів держави.

15.05.2019 року Військовою прокуратурою Південного регіону України, м. Одеса до Господарського суду Одеської області було подано пояснення у справі, в яких прокурор зазначив, що з жовтня 2015 року Міністерству оборони України стало відомо про факт порушення інтересів держави внаслідок укладення оскаржуваної додаткової угоди №3/70СП. Разом з тим, Міністерство оборони України з жовтня 2015 року, усвідомлюючи порушення законних інтересів держави внаслідок неотримання у державну власність житла через укладення між Південним УКБ та ТОВ „УВГП-Система додаткової угоди № 3/70СП від 16.10.2015 року до договору № 227/УБП-70Д, не здійснювало захист інтересів держави та за їх захистом до суду не звернулось. Відтак, Військова прокуратура Південного регіону України у межах трирічного строку позовної давності у серпні 2018 року, з урахуванням нездійснення Міністерством оборони України щодо захисту інтересів держави, відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звернулась до суду з вказаним позовом.

Відповідно до п. 9 ст. 5 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, Міністерство оборони України забезпечує представництво інтересів Міноборони в судових та інших органах.

Згідно з п. 4 „Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2008 року №1040, основним завданням юридичної служби є організація правової роботи, спрямованої на правильне застосування, неухильне дотримання та запобігання невиконанню вимог законодавства, інших нормативних актів органом виконавчої влади, підприємством, їх керівниками та працівниками під час виконання покладених на них завдань і функціональних обов`язків, а також представлення інтересів органу виконавчої влади, підприємства в судах.

Відповідно до п. 1 розділу III „Інструкції з організації претензійної та позовної роботи, представництва інтересів у судах і виконання рішень судів у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №744 від 30.12.2016 року, для організації вирішення в судовому порядку спірних правовідносин, забезпечення належного представництва інтересів Міноборони та Збройних Сил під час розгляду справ судами загальної юрисдикції, недопущення заподіяння збитків та майнових втрат державі відповідними юридичними службами за участю фінансової (фінансово-економічної) служби та відповідальних підрозділів проводиться позовна робота.

Водночас, на порушення вимог п.п. 4, 10 Інструкції Міністерством оборони України заходи представницького характеру з питань захисту інтересів держави на житло не вжито.

Щодо застосування до посадових осіб Міністерства оборони України заходів за нездійснення відповідних повноважень для захисту інтересів держави суду було зазначено наступне: з 22.02.2017 року Національним антикорупційним бюро України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000134 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України, за фактом зловживання службовим становищем службовими особами Південного УКБ, Міністерства оборони України, зокрема під час укладення та погодження додаткової угоди № 3/70СП від 16.10.2015 року. Отже, на думку прокурора, нездійснення службовими особами Міністерства оборони України заходів щодо захисту інтересів держави та визнання недійсною додаткової угоди № 3/70СП від 16.10.2015 року може бути пов`язане із зловживанням ними владою або службовим становищем, чому буде надана оцінка під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000134.

З урахуванням викладеного, наразі Військовою прокуратурою Південного регіону України не вживались заходи кримінально-правового реагування за фактом нездійснення посадовими особами Міністерства оборони України відповідних повноважень для захисту інтересів держави, які порушені внаслідок укладення додаткової угоди № 3/70СП від 16.10.2015 року.

Будь-яких інших документів в обґрунтування необхідності звернення прокурора в даному випадку з позовом до суду в строки, обумовлені процесуальним законодавством та судом, прокурор суду не надав і матеріали справи не містять будь-яких належних доказів виконання прокурором вимог закону щодо процедури попереднього повідомлення органу державної влади про його звернення до суду та відповіді на таке звернення.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції частково погодився з висновками суду першої інстанції.

За змістом ст. 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права».

Позиція ЄСПЛ засвідчує, що основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинно чинитися правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п. 2 ч. 1 с. 2 Закону).

Відповідно до п. 2 Рекомендації Rec (2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії»).

Частиною 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу.

Згідно з ч. 5 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

Господарський суд повинен оцінювати правильність визначення прокурором органу, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов`язаних із захистом інтересів держави.

Інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором. Звертаючись до суду, прокурор повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва у порядку, передбаченому ч. 2 або 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

За змістом ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, якою передбачена необхідність обґрунтування прокурором у суді наявність підстав для представництва.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Аналіз зазначених норм дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави (наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою) у двох випадках: 1)якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 встановлено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтерес держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005р., заява № 61517/00, п. 27).

Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Враховуючи викладене, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна постанова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 року у справі № 924/1256/17.

Одночасно судова колегія наголошує на тому, що обставини дотримання прокурором встановленої ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів ст. 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган держави (за його наявності), виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутись до суду з метою захисту інтересів держави.

Так, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Із наведених нормативних положень можливо зробити висновок, що прокурор як посадова особа державного правоохоронного органу з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій має право звертатися до суду із позовною заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина чи держави, але не на загальних підставах, а тільки тоді, коли для цього були виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.

Конституція України та ординарні закони не визначають перелік випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак встановлюють критерії, орієнтири й умови, коли таке представництво є можливим.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Існування інтересу і необхідність його захисту має базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані (доведені) і переслідувати законну мету. Право на здійснення представництва інтересів держави у суді не є статичним, тобто не має обмежуватися тільки означенням того, у чиїх інтересах діє прокурор, а спонукає і зобов`язує обґрунтовувати існування права на таке представництво або, інакше кажучи, пояснити (показати, аргументувати), чому в інтересах держави звертається саме прокурор, а не органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, які мають компетенцію на звернення до суду, але не роблять цього, або ж звертається в інтересах громадян, які за віком, станом здоров`я чи соціально-правовим статусом самі не спроможні захистити свої права. Таке обґрунтування повинно основуватися на підставах, за якими можна виявити (простежити) інтерес того, на захист якого відбувається звернення до суду, і водночас ситуацію в динаміці, коли суб`єкт правовідносин, в інтересах якого діє прокурор, неспроможний сам реалізувати своє право на судовий захист.

Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити й описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а виокремити ті ознаки, за якими його можна віднести до виняткового випадку, повинен обґрунтувати, що відбулося порушення або існує загроза порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Таким чином, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Отже, прокурор, подаючи до суду позовну заяву, зобов`язаний відповідно до чинного законодавства України обґрунтувати наявність підстав для представництва, а також нездійснення належним чином захисту інтересів держави органом державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, як і подати суду докази повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 13.02.2019 року у справі № 826/13768/16, від 30.07.2019 року у справі № 0440/6927/18, від 04.10.2019 року у справі № 804/4728/18.

Так, в даному випадку, Заступник військового Прокурора Південного регіону України області обґрунтовуючи звернення з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України посилається саме на те, що позивач, як орган, який відповідно до ст. 3 Закону України „Про Збройні Сили України та п. 1 „Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 671, п. 44 „Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройний Сил України та основні правила користування наданими землями і „Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997 року, є центральним органом виконавчої влади, який зокрема, здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил України, надає згоду на вилучення земельних ділянок, які не використовуються Збройними Силами України, тобто є центральним органом виконавчої влади, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, неналежним чином здійснює відповідні повноваження.

Тобто в даному випадку на думку прокурора наявне передбачене законом «нездійснення захисту» відповідним суб`єктом владних повноважень.

Судова колегія зазначає, що саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є підставою для прийняття судом рішення у такому спорі по суті, оскільки за змістом ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

При цьому, належних доказів того, що Міністерство оборони України не має можливості самостійно захистити права у наведеному випадку, як і неналежності здійснення ним такого захисту, прокурором не надано.

Посилання прокурора на доданий до позовної заяви лист т.в.о. начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України генерала-майора Кпиштун І.Л. від 26.04.2017 року № 306/2/3116 адресований Заступнику Міністерства оборони України генерал-майору Шевчуку О.М., як на підтвердження нездійснення зазначеним органом своїх повноважень, не є належним доказам на підтвердження зазначених обставин, оскільки по-перше зазначений лист є внутрішньовідомчим документом, оскільки адресований Заступнику Міністра оборони України, по-друге, зазначений лист датований 26.04.2017 року, тобто його було складено більш ніж за рік до звернення прокурора з відповідним позовом у даній справі, по-третє, інформація, що міститься в зазначеному листі, стосується результатів внутрішньовідомчої перевірки законності та ефективності володіння і використання військового та державного нерухомого майна і земель оборони військового містечка № 186.

Наявний в матеріалах справи лист Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 07.08.2018 року № 303/8/30/958 (т. 2 а.с. 28-29) наданий за дорученням Міністра оборони України у відповідь на запит Військової прокуратури Південного регіону України, також не може бути доказом саме на підтвердження обставин обґрунтування підстав звернення прокурора із позовом у даній справі, оскільки інформація зазначена у вказаному листі стосується правової позиції з приводу внесених оскаржуваною додатковою угодою змін, та містить відповіді на конкретно поставлені питання щодо обставин укладання оскаржуваної у справі додаткової угоди.

Будь-яких посилань Міністерства оборони України з приводу наявності підстав здійснення прокурором захисту інтересів держави в даному випадку, або обставин в яких зазначений орган визнав неможливість самостійного належного захисту інтересів держави, зазначені листи не містять.

При цьому, судова колегія, з огляду на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15.10.2019 року у справі № 903/129/18, приймає до уваги, що сам факт незвернення Міністра оборони України до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави в даному випадку, може свідчити про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора можуть виникнути обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з відповідним позовом.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що зазначені обставини також мають бути підтверджені відповідними доказами, як то повідомленням відповідного суб`єкта владних повноважень щодо відсутності коштів на звернення з позовом до суду або висловлення своєї позиції щодо відсутності необхідності у такому зверненні до суду з причини непорушення інтересів держави в даному випадку тощо.

В зв`язку з чим колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що саме у цій справі було необхідне безумовне дотримання норм закону щодо досудового порядку звернення до суду.

Так, відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

З урахуванням наведеної норми, при зверненні прокурора з позовом в інтересах позивача, доведенню на загальних підставах підлягає також дотримання визначеного ч. 4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» досудового порядку звернення до суду щодо повідомлення суб`єкта владних повноважень про таке звернення. Слід також зазначити, що положеннями ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено саме обов`язок прокурора на здійснення відповідних дій.

Тобто, виходячи зі змісту даної норми, наявність належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів попереднього звернення прокурора до відповідного суб`єкта владних повноважень є обов`язковою умовою, за якої можливий судовий розгляд позову прокурора, і виключно у разі її дотримання прокурор набуває відповідних процесуальних повноважень (процесуальної дієздатності).

Проте, матеріали справи взагалі не містять доказів попереднього повідомлення прокуратурою Міністерства оборони України в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» про намір звернутись із відповідним позовом до суду, як і будь-яких доказів направлення такого повідомлення, що в свою чергу свідчить про те, що прокурором взагалі не дотримано процедуру, передбачену Закону України «Про прокуратуру» щодо попереднього, до звернення до суду, повідомлення про намір звернення до суду з позовом відповідного суб`єкта владних повноважень.

Усне посилання прокурора на те, що прокуратурою було дотримано приписи ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та відповідне повідомлення існує і було направлено на адресу Міністерства оборони України, на підтвердження чого в судовому засіданні 15.05.2019 року прокуратурою до суду першої інстанції було надано для огляду лист-повідомлення прокуратури в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», проте матеріали справи зазначеного доказу не містять, оскільки суд першої інстанції своїми ухвалами не зобов`язував прокуратуру надати ані відповідне повідомлення, ані докази його направлення, колегією суддів не приймається з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 80 Господарського процесуального кодексу України визначено порядок надання учасниками справи доказів до суду. Так, відповідно до приписів ч. 1, 2, 10 зазначеної статті учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

При цьому, відповідно до приписів ст. 81 Господарського процесуального кодексу України суд може витребувати відповідний доказ тільки за клопотанням учасника справи, який не має можливості самостійно надати відповідний доказ.

Тобто, чинним процесуальним кодексом чітко визначено порядок надання учасниками справи доказів до суду та обмежено право суду самостійно витребувати ті чи інші докази.

Таким чином, в даному випадку недотримання прокуратурою порядку подання до суду відповідного доказу, а саме, попереднього повідомлення прокуратурою Міністерства оборони України в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» про намір звернутись із відповідним позовом до суду, як і доказів направлення такого повідомлення, не може свідчити про дотримання прокуратурою вимог, передбаченої Законом України «Про прокуратуру» процедури щодо попереднього, до звернення до суду, повідомлення про намір звернення до суду з позовом відповідного суб`єкта владних повноважень з огляду на що в матеріалах справи відсутня будь-яка відповідь цього суб`єкта владних повноважень щодо неможливості або недоцільності самостійного звернення з таким позовом до суду.

При цьому судова колегія зазначає, що обставина дотримання прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, має таке ж вирішальне значення для вирішення питання щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, як і належне обґрунтування необхідності захисту державних інтересів за умови нездійснення або неналежного здійснення відповідним органом свої повноважень, оскільки зазначена процедура прямо передбачена Законом України «Про прокуратуру» і є однією умов наявності у прокурора визначеної законами процесуальної дієздатності.

Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами судового розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27).

Пункт 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить про те, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Таким чином, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що в даному випадку прокурором не дотримано всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, що свідчить про порушення прокурором засад представництва інтересів держави та унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті, оскільки дотримання передбаченої ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є однією з умов наявності у прокурора визначеної законами процесуальної дієздатності, при цьому порушення приписів вищезазначеної норми має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу (ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що суд залишає позов без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності.

З огляду на вищезазначене, а також з урахуванням того, що провадження у справі вже було відкрито, позов Заступника військового прокурора Південного регіону України, м.Одеса в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ має бути залишений без розгляду.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 06.08.2019 року у справі № 912/2529/18.

Посилання прокурора на висновки Верховного Суду щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, викладені в постановах у справах №913/446/17 (постанова від 15.05.2019 року), № 906/506/18 (постанова від 18.01.2019 року), №905/803/18 (постанова від 26.02.2019 року), № 910/4345/18 (постанова від 05.11.2018 року), № 910/7813/18 (постанова від 05.02.2019 року), № 914/225/18 (постанова від 13.02.2019 року) судовою колегією до уваги не приймаються, оскільки у вищевказаних справах були наявні як докази нездійснення уповноваженими органами своїх повноважень (відповідні листи, відповіді на запити, повідомлення про відсутність коштів для самостійного захисту), так і були наявні відповідні належні докази дотримання прокуратурою вимог досудової процедури, передбаченої ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

При цьому, в даному випадку, саме обставина недотримання прокурором процедури, передбаченої Законом України «Про прокуратуру» щодо попереднього, до звернення до суду, повідомлення про намір звернення до суду з позовом відповідного суб`єкта владних повноважень, свідчить про відсутність у прокурора належним чином обґрунтованої процесуальної дієздатності.

Крім того, судова колегія звертає увагу, що в межах даної справи розглядається також позов Національного антикорупційного бюро України, м. Київ до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, м. Одеса та Товариства з обмеженою відповідальністю УВГП-Система, м. Одеса за аналогічним предметом та підставами позову, залишення позовної заяви прокуратури в даному випадку не позбавить учасників справи належним чином захистити свої права та інтереси в судовому порядку.

З урахуванням зазначеного, судова колегія вважає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є такими, що спростовуються наявними матеріалами справи та висновками суду, а тому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо залишення позову Заступника військового прокурора Південного регіону України, м. Одеса в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м.Київ на підставі п. 1 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України з мотивів, викладених в постанові суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, вважає апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Південного регіону України, м. Одеса необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 року у справі №916/1674/18 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Південного регіону України, м.Одеса на ухвалу Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 року у справі №916/1674/18 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 15.05.2019 року у справі №916/1674/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 04.11.2019 року.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2019 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Я.Ф. Савицький
А.І. Ярош