РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.11.2019Справа № 910/10669/19

Суддя Господарського суду міста Києва ДЖАРТИ В. В., розглянувши без виклику (повідомлення) представників сторін в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" (02088, місто Київ, Дарницький район, вулиця Першого Травня, будинок 1-А, ідентифікаційний код 30722204)

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, місто Київ, Печерський район, вулиця Тверська, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815)

про стягнення 225 500,79 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" у місті Києві звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 225 500,79 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору № УЗ/ЦБМС-18564/Ю від 04.10.2018 в частині повної та своєчасної оплати отриманого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2019 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 910/10669/19, ухвалено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначені строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

23.08.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд зменшити розмір заявленої до стягнення неустойки на 99 %.

28.08.2019 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій просить суд залишити без задоволення вимоги відповідача про зменшення розміру пені.

16.10.2019 представник позивача подав до канцелярії суду клопотання, в яком просить суд розглянути справу у найшвидший термін та ухвалити рішення.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Приписами статті 248 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.10.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" (постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі начальника філії виробничого підрозділу "Дніпровське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (покупець) було укладено Договір поставки № УЗ/ЦБМЕС-18564/Ю (далі - договір), предметом якого є поставка постачальником покупцю шини 2018 року виготовлення для спецтехніки (далі - Товар) згідно зі специфікацією № 1 (Додаток № 1) (пункт 1.1. договору).

За змістом пунктів 4.1., 4.3 договору, товар повинен бути поставлений постачальником не пізніше 10 днів від дня відправлення покупцем заявки в паперовій формі та електронному вигляді з обов`язковим накладенням ЕЦП на електронну адресу постачальника. Відправлена заявка є підтвердженням готовності покупця прийняти Товар. Дати відправлення засобами поштового зв`язку та електронною поштою повинні співпадати. Датою поставки товару вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі товару.

Відповідно до розділу 5 договору ціна постачальника на шини для спецтехніки визначається торгами. Загальна сума договору складає 2 592 844,56 грн з урахуванням ПДВ 20% 432 140,76 грн та зазначається у звіті про результати здійснення процедури торгів. Ціни в накладних і в рахунках-фактурах вказуються в національній валюті України.

Положеннями пунктів 6.3., 6.4. договору сторони погодили, що розрахунок за поставлений товар здійснюється таким чином: 100% перерахуванням грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Покупець здійснює оплату поставленого Товару протягом 10 банківських днів з дати поставки, але не раніше реєстрації податкової накладної. Датою поставки товару вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі товару.

Термін дії договору - з моменту його підписання сторонами з до 31.12.2018. (пункт 14.1. договору)

На виконання пунктів 6.3, 6.4 договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 2 578 336,80 грн на підставі видаткових накладних:

- № П093340 від 06.11.2018 (рахунок-фактура № 166295 від 02.11.2018) на суму 298 485,24 грн, податкову накладну зареєстровано 22.11.2018

- № П093362 від 07.11.2018 (рахунок-фактура № 166352 від 02.11.2018) на суму 385 176,24 грн, податкову накладну зареєстровано 22.11.2018,

- № П093541 від 12.11.2018 (рахунок-фактура № 166347 від 02.11.2018) на суму 148 637,40 грн, податкову накладну зареєстровано 22.11.2018,

- № П093538 від 12.11.2018 (рахунок-фактура № 166305 від 02.11.2018) на суму 466 347,66 грн, податкову накладну зареєстровано 22.11.2018,

- № П095274 від 22.12.2018 (рахунок-фактура № 170452 від 21.12.2018) на суму 98 900,40 грн, податкову накладну зареєстровано 14.01.2019,

- № П095270 від 22.12.2018 (рахунок-фактура № 170453 від 21.12.2018) на суму 157 495,92 грн, податкову накладну зареєстровано 14.01.2019,

- № П095275 від 22.12.2018 (рахунок-фактура № 170471 від 21.12.2018) на суму 92 126,88 грн, податкову накладну зареєстровано 14.01.2019,

- № П095271 від 22.12.2018 (рахунок-фактура № 170457 від 21.12.2018) на суму 564 388,08 грн, податкову накладну зареєстровано 14.01.2019,

- № П095265 від 22.12.2018 (рахунок-фактура № 170458 від 21.12.2018) на суму 366 778,98 грн, податкову накладну зареєстровано 14.01.2019.

На підтвердження факту поставки товару між сторонами також були складені акти прийому-передачі:

№ П093340 від 06.11.2018,

№ П093362 від 07.11.2018,

№ П093541 від 12.11.2018,

№ П093538 від 12.11.2018,

№ П095274 від 22.12.2018,

№ П095270 від 22.12.2018,

№ П095275 від 22.12.2018,

№ П095271 від 22.12.2018,

№ П095265 від 22.12.2018.

Зазначені видаткові накладні та акти прийому-передачі підписані з боку позивача та відповідача та скріплені печатками сторін без зауважень та заперечень.

На виконання пункту 6.4 договору позивачем було пред`явлено відповідачу рахунки-фактури шляхом їх передання та надіслання на електронну адресу відповідача.

Проте, відповідач свій обов`язок щодо оплати за отриманий Товар виконав з порушення строків, встановлених договором

- за платіжним дорученням № 1470096 від 22.12.2018 сплачено 1 298 646,54 грн, (проведено банком 26.12.2018) з призначенням платежу «згідно рах. № 166437, 166305, 166352 від 30.11.2018 за дог УЗ/ЦБМЕС-18564/Ю від 04.10.2018»,

- за платіжним дорученням № 1758790 від 15.04.2019 сплачено 1 279 690,26 грн (проведено банком 17.04.2019) з призначенням платежу «згідно рах. № 170452 від 28.12.2018 за дог УЗ/ЦБМЕС-18564/Ю від 04.10.2018».

Враховуючи несвоєчасність виконання відповідачем грошових зобов`язань, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Як вже зазначалось, відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд на підставі статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України зменшити розмір неустойки на 99%

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно статтею 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 1 статті 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

В силу вимог частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Так, умовами пункту 6.4. договору сторонами було погоджено, що покупець здійснює оплату поставленого товару протягом 10 банківських днів з дати поставки, але не раніше реєстрації податкової накладної. Датою поставки товару вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі товару.

Враховуючи вищенаведене, строк оплати товару, поставленого позивачем настав:

- за видатковою накладною № П093340 від 06.11.2018 на суму 298 485,24 грн - 22.11.2018,

- за видатковою накладною № П093362 від 07.11.2018 на суму 385 176,24 грн - 22.11.2018,

- за видатковою накладною № П093541 від 12.11.2018 на суму 148 637,40 грн - 27.11.2018,

- за видатковою накладною № П093538 від 12.11.2018 на суму 466 347,66 грн - 27.11.2018,

- за видатковою накладною № П095274 від 22.12.2018 на суму 98 900,40 грн - 14.01.2019,

- за видатковою накладною № П095270 від 22.12.2018 на суму 157 495,92 грн - 14.01.2019,

- за видатковою накладною № П095275 від 22.12.2018 на суму 92 126,88 грн - 14.01.2019,

- за видатковою накладною № П095271 від 22.12.2018 на суму 564 388,08 грн - 14.01.2019,

- за видатковою накладною № П095265 від 22.12.2018 на суму 366 778,98 грн - 14.01.2019.

Водночас, як вже встановлено судом та не заперечується відповідачем, останнім було сплачено грошові кошти за товар, поставлений з порушенням визначених договором строків 26.12.20185 та 17.04.2019 (відповідно до відміток на платіжних дорученнях № 1470096 від 22.12.2018 та № 1758790 від 15.04.2019).

Таким чином, враховуючи умови укладеного договору, а саме його пункт 4.2 та дати здійснення оплат за отриманий товар, сторонами доведено факт виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з пропуском погодженого сторонами строку.

Таким чином, внаслідок несвоєчасного виконання обов`язку з оплати поставленого на підставі договору Товару, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 157 897,23 грн - пені, 13 158,10 грн - 3% річних, 54 445,46 грн - інфляційних втрат.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

При цьому, дотримання строку виконання є одним з критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання (статті 610, 612 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. За приписами статті 230 Господарського кодексу України у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (стаття 549 ЦК України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності, зокрема, сплати пені, штрафу.

У пункті 10.2. Договору сторони погодили, що покупець за даним договором несе таку відповідальність: у разі порушення строків оплати товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який нараховується пеня.

Відтак, оскільки відповідач допустив порушення строків оплати товару, йому на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пункту 10.2 договору нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 157 897,23 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд встановив, що у ньому допущені помилки при визначенні періодів нарахування пені, оскільки день здійснення оплати не враховується до періоду нарахування штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язання.

З огляду на наведене вище суд вбачає, що вірними для нарахування штрафних санкцій (пені та 3% річних) є:

- за видатковими накладними № П093340 від 06.11.2018, № П093362 від 07.11.2018 - з 23.11.2018 по 25.12.2018;

- за видатковими накладними № П093541 від 12.11.2018, № П093538 від 12.11.2018 - з 28.11.2018 по 25.12.2018;

- за видатковими накладними № П095274, № П095270, № П095275, № П095271, № П095265 від 22.12.2018 - з 15.01.2019 по 16.04.2019.

Тож, за розрахунком суду, обґрунтованою до стягнення є сума пені у розмірі 155 354,22 грн.

В іншій частині цих позовних вимог позивачу належить відмовити.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині суми, оскільки при розрахунку позивачем було допущено помилку під час визначення періодів нарахування, а саме в частині визначення дати закінчення прострочення.

Тож, за перерахунком суду, сума 3 % річних за прострочення відповідачем оплати поставленого Товару в розрізі кожної окремої накладної становить 12 946,18 грн, а відповідні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (підпункт 3.2 пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Отже, право кредитора вимагати суму боргу з урахуванням індексу інфляції за листопад та грудень 2018 року, січень та квітень 2019 року виникло би по закінченню відповідно листопада, грудня 2018 року та січня, квітня 2019 року у грудні 2018 року, січні, лютому та травні 2019 року за умови наявності заборгованості за повні місяці на підставі відповідних повідомлень Державної служби статистики України про індекс споживчих цін у звітних місяцях.

Разом з цим, прострочення грошового зобов`язання відповідачем у листопаді. Грудні 2018 року та січні, квітні 2019 року тривало менше місяця, у зв`язку з чим вимоги про стягнення інфляційних втрат за зазначені місяці задоволенню не підлягають.

З урахуванням вище викладеного судом було здійснено перерахунок заявлених позивачем до стягнення інфляційних втрат та встановлено, що стягненню підлягає 17 973,25 грн інфляційних втрат за період з 01.02.2019 по 30.03.2019.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про здійснення оплати за отриманий Товар вчасно, як то унормовано пунктом 4.2 укладеного Договору.

За таких обставин, оцінивши подані докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, а також зважаючи на помилки, які допустив позивач під час проведення розрахунку пені, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 225 500,79 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, місто Київ, Печерський район, вулиця Тверська, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" (02088, місто Київ, Дарницький район, вулиця Першого Травня, будинок 1-А, ідентифікаційний код 30722204) 155 354,22 грн (сто п`ятдесят п`ять тисяч триста п`ятдесят чотири гривні 22 копійки) пені, 17 973,25 грн (сімнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят три гривні 25 копійок) інфляційних втрат, 12 946,18 грн (дванадцять тисяч дев`ятсот сорок шість гривень 18 копійок) 3% річних та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 794,11 грн (дві тисячі сімсот дев`яносто чотири гривні 11 копійки).

3. У іншій частині в позові відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ