СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2019 р. Справа № 917/1358/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Мальченко О.О.

за участю представників сторін:

позивача - адвокат Єфременко О.О., довіреність № 14-192 від 17.05.2019 року, свідоцтво КС№6537/10 від 23.03.2018 року;

відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ (вх. №3078 П /1-18)

на рішення господарського суду Полтавської області від 03.09.2019 року у справі №917/1358/19, ухвалене в приміщенні господарського суду Полтавської області (суддя Киричук О.А), повний текст якого складено 04.09.2019 року.

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до Обласного комунального підприємства теплового господарства «Миргородтеплоенерго», м. Миргород

про стягнення 184 064,87 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 03.09.2019 року у справі №917/1358/19 позов задоволено частково; стягнуто з Обласного комунального підприємства теплового господарства «Миргородтеплоенерго» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», пеню у сумі 73 588,43 грн.; три проценти річних у сумі 14 911,34 грн.; інфляційні втрати у сумі 21 976,67 грн.; 1380,48 грн. витрат по сплаті судового збору; в іншій частині позову відмовлено; повернуто Акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 1380,48 грн., судового збору, сплаченого за платіжним дорученням № 7006531 від 16.07.2019 року.

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 03.09.2019 року у справі №917/1358/19 в частині відмови у стягненні на користь позивача пені у розмірі 73 588,43 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог; судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на відповідача.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Місцевим судом при розгляді питання зменшення пені не враховано те, що несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу; держава, покладаючи на АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» спеціальні обов`язки з постачання природного газу, не виконує свої зобов`язання з компенсації економічно обґрунтованих витрат, здійснених таким суб`єктом, тим самим призводячи до збитків.

Посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 року у справі №908/1453/14 та у справі №922/1010/16 від 12.06.2018 року.

Заборгованість контрагентів відповідача не є винятковим випадком та підставою для зменшення неустойки; неналежне планування своєї господарської діяльності відповідачем не повинно порушувати права інших господарюючих суб`єктів, які належним чином виконали свої обов`язки; ризики від власної господарської діяльності відповідача не можуть покладатися на інших учасників господарських відносин, оскільки це порушує принцип розумності та справедливості.

Відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його важкий фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення пені.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.10.2019 року, суддею - доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М..

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.10.2019 року клопотання Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено; поновлено строк на подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Полтавської області від 03.09.2019 року у справі; позивачу встановлено строк до 01.11.2019 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на 06.11.2019 року о 09:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, зал судового засідання №115; до розгляду апеляційної скарги дію рішення господарського суду Полтавської області від 03.09.2019 року у справі №917/1358/19 зупинено.

29.10.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив (вх.№10209), в якому останній просить розглянути апеляційну скаргу у його відсутність; залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення господарського суду Полтавської області від 03.09.2019 року у справі без змін, який долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 06.11.2019 року представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 03.09.2019 року у справі в частині відмови у стягненні на користь позивача пені у розмірі 73 588,43 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

У судове засідання 06.11.2019 року представник відповідача не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце його проведення, про що свідчить штамп на зворотньому боці ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні про відправлення її копій сторонам і є доказом належного повідомлення учасників спору про дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України.

На підтвердження направлення копії ухвали суду від 09.10.2019 року відповідачу у справі додано витяг з сайту УДППЗ "Укрпошта": №140, з якого вбачається, що відповідач отримав копію ухвали 17.10.2019 року (а.с.130, том 3).

Крім того, вказану ухвалу суду від 09.10.2019 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

29.09.2017 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач) та Обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Миргородтеплоенерго» (далі - відповідач) було укладено договір № 5054/1718-КП-24 постачання природного газу (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ (далі - газ), а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Згідно пункту 6.1 Договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За умовами п. 12.1 Договору, набирає чинності Договір з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 року до 31.03.2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Сторонами внесено в Договір ряд змін щодо обсягів поставки природного газу та ціни, які закріплені у додаткових угодах № 1 та № 2.

Додатковою угодою № 1 викладено розділ 12 Договору, «Строк дії договору» у наступній редакції: « 12.1. Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 року по 31.05. 2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення».

Додатковою угодою № 2 викладено розділ 12 Договору, «Строк дії договору» у наступній редакції: « 12.1. Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 року по 31.07.2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення».

За період з жовтня 2017 року по квітень 2018 року позивач передав відповідачу природний газ на загальну суму 3 3035 586,00грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2017 року, 30.11.2017 року, 31.12.2017 року, 31.01.2018 року, 28.02.2018 року, 31.03.2018 року, 30.04.2018 року.

Позивач посилається на те, що відповідач порушуючи умови Договору за поставлений газ розрахувався несвоєчасно та на підтвердження здійснених відповідачем оплат надає копії відповідних банківських виписок.

Відповідно до пункту 8.2 Договору, у разі невиконання Споживачем пункту 6.1. Договору він зобов`язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Позивач нарахував відповідачу за неналежне виконання останнім умов Договору: пеню у розмірі 147 176,86 грн. та 3% річних у розмірі 14 911,34 грн. на прострочені суми зобов`язань листопада 2017 року (за період з 26.12.2017 року по 01.02.2018 року), грудня 2017 року (за період з 26.01.2018 року по 21.02.2018 року), січня 2018 року (за період з 27.02.2018 року по 02.04.2018 року); лютого 2018 року (за період з 27.03.2018 року по 03.05.2018 року); березня 2018 року (пеня за період з 26.04.2018 року по 25.10.2018 року; 3% річних за період з 26.04.2018 року по 16.01.2019 року); квітня 2018 року (пеня за період з 26.05.2018 року по 25.11.2018 року; 3% річних за період з 26.05.2018 року по 22.01.2019 року) та інфляційні у розмірі 21 976,67 грн. на прострочені суми зобов`язань листопада 2017 року (за період з січня по березень 2018 року), січня 2018 року (за період з березня 2018 року по квітень 2018 року, лютого 2018 року (за період з квітня 2018 року по травень 2018 року, березня 2018 року (за період з травня 2018 року по січень 2019 року, квітня 2018 року (за період з червня 2018 року по січень 2019 року та просить їх стягнути з відповідача.

Відповідач не визнаючи позов, погоджується з датами та сумами проведення нарахувань та оплат по Договору, які відображені у Довідці по операціях за Договором № 5054/1718-КП-24, наданій позивачем.

В обгрунтування поважності причин несвоєчасності розрахунків за поставлений природний газ відповідач зазначив таке: підприємство є комунальним та єдиним у місті Миргород та селищі Велика Багачка Полтавської області, яке надає послуги постачання, транспортування, розподілу та реалізації теплової енергії населенню, дитячим та лікувальним установам, бюджетним організаціям та іншим споживачам за тарифами, що регулюються державою; отримувало природний газ, який використовувався виключно для виробництва теплової енергії, яка споживалася підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями у 2017- 2018 році, доля теплової енергії, що споживається якими, складає в опалювальний період 4,3%; всі кошти, які підприємство отримувало і отримує як оплату за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води від усіх категорій споживачів, надходили на рахунки із спеціальним режимом використання, тому підприємство позбавлене права самостійно розпоряджатися ними; підприємство опинилося у складній фінансовій ситуації, яка спричинена застосуванням у 2016 - 2018 роках економічно необґрунтованих тарифів, що не забезпечували відшкодування витрат на виробництво теплової енергії, в результаті чого зазнало збитків: 2016 року - 8,5 млн. грн., 2017 року- 9,1 млн. грн., 2018 року - 15,0 млн. грн. та не отримує субвенції з державного бюджету на відшкодування різниці в тарифах , у зв`язку з чим у підприємства відсутні кошти на оплату спожитого природного газу, придбання матеріалів для проведення ремонту технологічного обладнання і мереж, виконання заходів по підготовці теплового господарства до наступного опалювального періоду, виплату заробітної плати працівникам, сплату податків і зборів до бюджету тощо; основним фінансовим джерелом, з якого у 2017-2018 роках проводилася оплата за спожитий природний газ, були грошові кошти, отримані від реалізації теплової енергії споживачам, платіжна дисципліна яких є незадовільною; зважаючи на особливості здійснення господарської діяльності у сфері постачання та реалізації енергоносіїв, відповідач не може самостійно впливати на своєчасність розрахунків за отриманий природний газ та просив зменшити розмір штрафних санкцій належних до сплати до 10% від нарахованої суми.

Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Полтавської області.

03.09.2019 року господарським судом Полтавської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачена свобода договору.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Так відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 ст. 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зі змісту укладеного між сторонами Договору слідує, що у п. 6.1. Договору передбачено остаточний строк оплати за переданий газ, а саме: до 25-го числа (включно) місця, наступного за місяцем поставки газу.

Поставка природного газу по Договору підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання-передавання природного газу та відповідно вартість поставленого природного газу становить у сумі 3 305 586,00 грн..

Господарським судом першої інстанції вірно враховано, що факт порушення відповідачем строків виконання грошових зобов`язань не заперечується ним та не спростовується наявними в матеріалах справи доказами та також підтверджується довідкою по операціях за Договором №5054/1718-КП-24, наданою позивачем.

Оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги п.6.1. Договору.

У відповідності до ч.1 ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п.1 та 2 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Пунктом 6 ст.231 ГК України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За статтею 546 ЦК України, виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.

За змістом частин 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За змістом пункту 8.2 Договору, у разі невиконання Споживачем пункту 6.1. договору він зобов`язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Позивач за прострочення строків оплати поставленого природного газу, нарахував та просить стягнути з відповідача пеню в сумі 147 176,86 грн..

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також, позивач нарахував відповідачу за прострочення строків оплати поставленого природного газу три проценти річних у сумі 14 911,34 грн. та інфляційні втрати у сумі 21 976,67 грн..

Перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА. ЗАКОН» здійснений позивачем самостійний розрахунок пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає, що розрахунок є арифметично вірним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, як правомірні та обґрунтовані.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідачем визнано позовні вимоги у повному обсязі.

Згідно ч. 4 ст. 191 ГПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Місцевий господарський суд вірно зазначив, що у даному випадку визнання відповідачем позовних вимог не суперечить законодавству та не порушує прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Разом з тим, місцевий господарський суд, задовольняючи позов частково виходив зокрема, з того, що враховуючи статус відповідача, соціальну спрямованість його діяльності по безперебійному забезпеченню тепловою енергією населення, підприємств, установ та організацій, який не є фактичним (кінцевим) споживачем газу та взявши до уваги майновий (фінансовий) стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, та баланс їх інтересів, значний розмір нарахованої і пред`явленої до стягнення пені та відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань за договором постачання природного газу, ступінь виконання відповідачем зобов`язань за укладеним договором, визнав зазначені обставини винятковими та дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені на 50 %.

Колегія суддів з такими висновками місцевого господарського суду не погоджується та зазначає наступне.

Вище зазначено, що відповідач просив зменшити розмір штрафних санкцій належних до сплати до 10% від нарахованої суми, посилаючись, зокрема на те, що підприємство є комунальним та єдиним у місті Миргород та селищі Велика Багачка Полтавської області, яке надає послуги постачання, транспортування, розподілу та реалізації теплової енергії населенню, дитячим та лікувальним установам, бюджетним організаціям та іншим споживачам за тарифами, що регулюються державою; отримувало природний газ, який використовувався виключно для виробництва теплової енергії, яка споживалася суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями у 2017- 2018 році, доля теплової енергії, що споживається якими, складає в опалювальний період 4,3%; всі кошти підприємства як оплата за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води від усіх категорій споживачів, надходять на рахунки із спеціальним режимом використання, що позбавляє підприємство самостійно ними розпоряджатися; підприємство опинилося у складній фінансовій ситуації, в результаті чого зазнало збитків: 2016 року - 8,5 млн. грн., 2017 року- 9,1 млн. грн., 2018 року - 15,0 млн. грн. та не отримує субвенції з державного бюджету на відшкодування різниці в тарифах, у зв`язку з чим у нього відсутні кошти на оплату відповідних потреб; основним фінансовим джерелом, з якого у 2017-2018 року проводилася оплата за спожитий природний газ, були грошові кошти, отримані від реалізації теплової енергії споживачам, платіжна дисципліна яких є незадовільною, на своєчасність розрахунків яких відповідач не може самостійно впливати.

Втім, за матеріалами справи, станом на час розгляду даної справи у господарському суді першої інстанції, відповідачем сплачено лише приблизно 3/5 боргу, при цьому прострочення з його боку триває вже більше півроку.

Також, відповідно до інформації, яка є публічно-доступною, консолідованого звіту, повний текст якого розміщено на офіційному сайті позивача - naftogaz.com, про фінансовий стан позивача, основним видом діяльності якого є продаж газу, за кінець 2017 року його торгова дебіторська заборгованість становила 58988 тис. грн. та має тенденцію до зростання, оскільки у 2016 році така заборгованість була 49209 тис. грн.; торгова кредиторська заборгованість у 2017 році становила 8137 тис.грн., відстрочені податкові зобов`язання складають 67304 тис.грн.; розмір короткострокових позик складає 44579 тис. грн., довгострокових - 14736 тис. грн..

Наведені дані свідчать про наявність значного обсягу несплаченої позивачу заборгованості підприємств, нестачу коштів для здійснення поточної діяльності позивача, у тому числі для забезпечення підприємств необхідним обсягом природного газу протягом опалювального сезону 2017/2018 років.

Так, виходячи з того, що НАК «Нафтогаз України», забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом, тобто як підприємство державного сектору економіки є об`єктом, що має стратегічне значення для економіки, суспільства і безпеки держави, а відсутність можливості своєчасно розраховуватись за природний газ та як наслідок, відсутність можливості своєчасно надати послуги з постачання природного газу спричинить значні соціально та економічно негативні наслідки.

Крім того, основним нормативним документом, що регулює порядок та умови постачання природного газу та виділення номінацій захищеним споживачам у опалювальний період 2017-2018 років є постанова Кабінету Міністрів України від 22.03.2017 року № 187, якою затверджено Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (далі - Положення).

Положення визначає обсяг та умови виконання спеціальних обов`язків, що покладаються на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, зокрема для забезпечення стабільності, належної якості та доступності природного газу, підтримання належного рівня безпеки його постачання споживачам, не створюючи загрози першочерговій цілі створення повноцінного ринку природного газу, заснованого на засадах вільної конкуренції з дотриманням принципів пропорційності, прозорості та недискримінації.

Так, пунктом 3 Положення передбачено обов`язок НАК "Нафтогаз України" постачати природний газ виробникам теплової енергії для всіх категорій використання природного газу, в тому числі для виробництва електричної енергії такими виробниками, на умовах та у порядку, що визначені Положенням.

А отже, несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує його фінансовий стан, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу.

Також, згідно ч.1 ст.173 ГК України, господарським судом визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншими учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарського зобов`язання зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також з угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст.175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги п.6.1. Договору.

Пунктом 7.2. Договору визначено, що у разі прострочення відповідачем оплати згідно п.6.1. Договору, відповідач зобов`язується сплатити позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Отже, в момент підписання договору відповідач погодився з тим, що за неналежне виконання умов договору на нього буде покладено відповідальність відповідно до умов Договору.

Окрім того, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Статтею 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною третьою ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм випливає, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Таким чином, при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін, що і було здійснено судами в даній справі.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст. 3 ЦК України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання).

Згідно приписів ст.ст. 4-2, 4-3 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності.

Також, згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно ч.2 ст.218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За приписами ч.1 ст.229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Тобто, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання за будь-яких обставин. Виконання умов договору не ставиться в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку третіх осіб, закрема споживачів.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач фактично обгрунтовує свою правову позицію стосовно наявності підстав для зменшення неустойки несвоєчасними розрахунками його контрагентів.

Разом з тим, у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки господарський суд першої інстанції бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені. При виришенні питання про можливість зменшення неустойки господарський суд першої інстанції повинен був взяти до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.

Однією з обов`язкових умов застосування ст.233 ГК України є дослідження судом майнового стану сторін - і боржника і кредитора, обставини, що обумовили прострочення.

Колегія суддів враховує правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 року у справі №908/1453/14 та у справі №922/1010/16 від 12.06.2018 року.

А отже, господарський суд першої інстанції, не врахувавши фінансовий стан позивача, дійшов необґрунтованого висновку, що в даному випадку можливо надати перевагу тільки відповідачу та зменшив розмір штрафних санкцій належних до сплати до 50% від нарахованої суми, безпідставно пославшись на те, що відповідач не є кінцевим споживачем одержаного природного газу, здійснення ним оплати за природний газ залежить виключно від розрахунків кінцевих споживачів та, що несвоєчасне проведення розрахунків з позивачем пов`язане з тим, що споживачі несвоєчасно проводять розрахунки, а надходження коштів за результатами судового врегулювання спорів відбувається із затримками і не в повному обсязі.

Так, при розгляді питання щодо зменшення пені поза увагою господарського суду першої інстанції залишився той факт, що несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує його фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів, а держава, покладаючи на нього спеціальні обов`язки з постачання природного газу, не виконує свої зобов`язання з компенсації економічно обґрунтованих витрат, здійснених таким суб`єктом, що призводить до відповідних збитків.

Факт наявності заборгованості контрагентів відповідача, відсутність його вини у виникненні боргу та важкий фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення пені.

Неналежне планування своєї господарської діяльності відповідачем не повинно порушувати права інших господарюючих суб`єктів, які належним чином виконали свої обов`язки, а ризики від власної господарської діяльності відповідача не можуть покладатися на інших учасників господарських відносин, в тому числі і позивача, оскільки це порушує принцип розумності та справедливості.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову частково не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Отже, місцевий господарський суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та за умов недоведеності обставин справи, що місцевий господарський суд визнав встановленими, а тому рішення господарського суду Полтавської області від 03.09.2019 року у справі №917/1358/19 слід скасувати в частині відмови у стягненні на користь позивача пені у розмірі 73 588,43 грн.та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити повністю, поклавши судовий збір відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п.2 ч.1 ст. 275, п.1,4 ч.1 ст.277, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задовольнити.

Рішення господарського суду Полтавської області від 03.09.2019 року у справі №917/1358/19 скасувати в частині відмови у стягненні на користь позивача пені у розмірі 73 588,43 грн.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Задовольнити позовні вимоги повністю.

Стягнути з Обласного комунального підприємства теплового господарства «Миргородтеплоенерго» (37600, Полтавська обл. м. Миргород, провул. Луговий,11, код 25682207) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, Код ) 73 588,43 грн. пені та 2881,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

В решті рішення господарського суду Полтавської області від 03.09.2019 року у справі №917/1358/19 залишити без змін.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених ч. 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 11.11.2019 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя М.М. Слободін