ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
08 листопада 2019 р. Справа № 903/717/19

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України, м. Київ
до відповідача: Військової частини НОМЕР_1 , м.Володимир-Волинський
про стягнення 36 659 грн. 69 коп.

Без повідомлення (виклику сторін)

Суть спору: 12.09.2019 на адресу Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 36 659 грн. 69 коп. заборгованості та 1921 грн. судових витрат, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Позовна заява подана в порядку ч. 2 ст. 38 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, як регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, після сплати позивачем страхового відшкодування потерпілій особі.

Ухвалою суду від 17.09.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; запропоновано відповідачу подати суду в порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, одночасно копію відзиву надіслати позивачу, докази чого подати суду. У разі наявності заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідачу подати суду заяву із обґрунтуванням заперечень протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.
Ухвалу суду відповідач отримав 27.09.2019, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.47).
Строк для подання відзиву - по 14.10.2019.

Відповідач у поданому 07.10.2019 відзиві від 02.10.2019 №42/1643 позовні вимоги заперечив посилаючись на те, що військова частина НОМЕР_1 не є належним відповідачем, оскільки на момент виникнення дорожньо-транспортної пригоди військова частина НОМЕР_1 фактично не була володільцем джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення №930186 дорожньо-транспортна пригода відбулась 22.12.2016, а військова частина НОМЕР_1 зареєстрована як юридична особа 25.12.2016 відповідно до довідки №21/17 ЄДРПОУ. Відповідач вважає, що у відповідності до ч.2 ст. 48 ГПК України військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем і жодних доказів про те, що на балансі відповідача був транспортний засіб ЗІЛ, реєстраційний №б/н позивачем не надано (а.с.48-52).
Відзив позивач отримав 07.10.2019, що підтверджується витягом щодо відстеження пересилання поштових відправлень з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" (а.с.64).
Встановлений ухвалою суду від 17.09.2019 строк для подання відповіді - по 10.10.2019.

У поданій 17.10.2019 відповіді на відзив від 16.10.2019 позивач вказує на те, що відповідно до довідки форми-2 управління патрульної поліції та протоколу про адміністративне правопорушення транспортний засіб ЗІЛ, реєстраційний №б/н, є військовою технікою та належить військовій частині НОМЕР_1 . Дані відомості вносяться патрульним поліцейським на момент ДТП, перевіряючи документи учасників ДТП. Також позивач зазначає, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, а тому відповідач, як особа, що винна у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язаний відшкодувати в порядку регресу завдану шкоду на підставі ч.2 ст. 1187 ЦК України (а.с.59-60).

Відповідь на відзив відповідач отримав 17.10.2019, що підтверджується витягом щодо відстеження пересилання поштових відправлень з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" (а.с.65).
Встановлений ухвалою суду від 17.09.2019 строк для подання заперечень на відповідь на відзив - по 21.10.2019.

У поданих 24.10.2019 запереченнях на відповідь на відзив відповідач просить замінити неналежного відповідача на належного, оскільки він не був власником транспортного засобу на момент вчинення ДТП. Належного на його думку відповідача не зазначає.
З метою повного та всебічного розгляду справи відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив долучені до матеріалів справи.
Клопотання відповідача про заміну неналежного відповідача на належного не підлягає задоволенню, оскільки згідно ст. 48 ГПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, господарський суд, -
встановив:
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії АП1 №930186 22.12.2016 о 21:10 на автомобільній дорозі Київ-Чоп 221 км 300 м, водій ОСОБА_1 військовослужбовець за контрактом в/ч НОМЕР_1 , керуючи транспортним засобом марки «ЗІЛ-131» державний реєстраційний номер б/н, перед поворотом ліворуч, розворотом завчасно не зайняв відповідне крайнє ліве положення на проїзній частині, в результаті чого спричинив зіткнення з автомобілем DAF XF 105.410, державний номерний знак НОМЕР_2 причіп KRONE SDP27DH3, BK5416XT. Транспортні засоби отримали пошкодження. Власником транспортного засобу ЗІЛ 131 з номерним знаком б/н зазначено військову частину НОМЕР_1 (а.с.25). Водій ОСОБА_1 ознайомлений з протоколом під розписку.

05.05.2017 постановою Апеляційного суду Волинської області у справі №154/95/17 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.23-24).
При розгляді справи встановлено винну особу ОСОБА_1 військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 м.Володимир-Волинський.
Згідно протоколу огляду транспортного засобу від 10.01.2017, складеного аварійним комісаром ОСОБА_2 (свідоцтво МФ №7766 від 12.02.0211) та звіту №036К від 25.01.2017 про оцінку сідлового тягача DAF XF 105.410, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартість матеріального збитку становить 43 271 грн. 58 коп. (а.с.26-30,33).
Докази оскарження звіту про оцінку в матеріалах справи відсутні.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Відповідно до п. 21.1 ст. 21 вищезазначеного закону на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.
Як встановлено матеріалами справи цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була. Протилежного відповідач не довів.
Згідно п. 39.1 ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно п. 39.2 ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених даним Законом.

Водій пошкодженого транспортного засобу - ОСОБА_3 , на час ДТП перебував у трудових відносинах з ФОП Шпаком А.В., який є власником пошкодженого транспортного засобу, що підтверджується трудовим договором між працівником та фізичною особою від 01.10.2007 (а.с.20).
23.12.2016 власник пошкодженого транспортного засобу DAF XF 105.410, державний номерний знак НОМЕР_2 ФОП ОСОБА_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 23.08.2016 (а.с.34), з метою отримання відшкодування звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України (надалі - МТСБУ) з відповідною заявою (а.с.16).

Відповідно до п.п. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з врахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Згідно п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний зокрема у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.
Відповідно до п.41.4 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів відповідного централізованого страхового резервного фонду здійснює оплату послуг осіб, залучених для встановлення причин, обставин подій, за якими може бути проведена регламентна виплата, та розміру заподіяної внаслідок них шкоди.
Як вбачається зі звіту №036К від 25.01.2017 вартість матеріального збитку, нанесеного транспортному засобу DAF, р.н. НОМЕР_2 становить 43 271 грн. 58 коп. (а.с.26-31).
Відповідно до довідки №1 від 28.09.2017 про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих та наказу МТСБУ № 9025 від 04.10.2017 позивач здійснив виплату страхового відшкодування потерпілому підприємцю Шпаку А.В. у сумі 36 059 грн. 65 коп., що підтверджується копією платіжного доручення №12602015 від 05.10.2017 (а.с. 36-38).
Також МТСБУ було сплачено ФОП Картавову Ю.О. за послуги аварійного комісара 600 грн. 00 коп., що підтверджується копією платіжного доручення № 036Крв від 03.02.2017.
Таким чином, всього МТСБУ понесло витрати в сумі 36 659 грн. 65 коп. (36 059,65 + 600,00).

Відповідно до п. 38.2 ст.38 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Пунктом 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Таким чином, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.
Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.
Частиною 2 статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» передбачено, що Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.
Відповідно до ст. 3 вищевказаного закону військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.
Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.
Згідно з ч.1 ст. 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Статтею 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» передбачено, що за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.
Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 05.06.2018 у справі №243/10982/15.

Отже, шкода, заподіяна об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і який був закріплений Міністерством оборони України на праві оперативного управління за військовою частиною, що має статус юридичної особи, відшкодовується цією військовою частиною.
Частиною 1 статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
10.09.2019 позивач звернувся до відповідача з вимогою №3.1-05/24405 від 04.07.2017, номер справи МТСБУ:38473 щодо добровільного відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування (а.с.41). Дана вимога була отримана відповідачем 18.09.2019, що підтверджується витягом щодо відстеження пересилання поштових відправлень з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" (а.с.66).
Однак, відповідач не виконав даної вимоги і не надав позивачу відповіді, не заперечив належність йому автомобіля, відсутність у нього статусу юридичної особи, перебування на контрактній службі водія ОСОБА_1 на день вчинення ДТП.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем належним чином обґрунтовано розмір страхового відшкодування та надано належні докази протиправної поведінки водія ОСОБА_1 , який на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди був військовослужбовцем за контрактом у відповідача військовій частині НОМЕР_1 , та те, що на момент прийняття рішення по справі, у матеріалах справи відсутні будь-які докази виплати відповідачем відшкодування в добровільному порядку, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, суд вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача страхового відшкодування в порядку регресу в сумі 36 659 грн. 65 коп. обґрунтованими, документально доведеними та такими, що підлягають до задоволення.

Крім того, позивач допустив арифметичну помилку в підрахунку завданої шкоди, оскільки згідно платіжних доручень №1260215 від 05.10.2017 та №036Крв від 03.02.2017 позивач здійснив виплату страхового відшкодування потерпілому підприємцю Шпаку А.В. у сумі 36 059 грн. 65 коп. та сплатив ФОП Картавову Ю.О. за послуги аварійного комісара 600 грн. 00 коп., що в сумі складає 36 659 грн. 65 коп. (36 059,65 + 600,00).
Проте, згідно позовної заяви, позивач просить стягнути 36 659 грн. 69 коп. виходячи з неправильного розрахунку.
Отже, в стягненні 0 грн. 04 коп. (36 659,69-36 659,65 = 04 коп.) слід відмовити.

Твердження відповідача про те, що військова частина НОМЕР_1 не є належним відповідачем, оскільки на момент виникнення дорожньо-транспортної пригоди 22.12.2019 військова частина НОМЕР_1 була не зареєстрована, а відповідно до довідки №21/17 ЄДРПОУ відповідач зареєстрований як юридична особа 25.12.2016 судом до уваги не приймається, оскільки в Акті приймання №2 ЗИЛ-131, СРЗ А №2 вантажоодержувачем вказана військова частина НОМЕР_4 для військової частини НОМЕР_1 м.Володимир-Волинський, датою початку прийому матеріальних цінностей зазначено - 18.12.2016, датою закінчення - 22.12.2016 (а.с.54).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.
Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.
Пунктом 1 Порядку реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.2000 №749 передбачено, що цей Порядок визначає механізм реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах, а також виключення з відповідного реєстру таких військових частин у разі припинення ними в установленому порядку господарської діяльності.
Згідно п.п. 2, 3 вказаного Порядку реєстрації підлягають військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил, які здійснюють господарську діяльність з метою одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності, шляхом включення до реєстру військових частин як суб`єктів господарської діяльності (далі - реєстр). Реєстрація військових частин як суб`єктів господарської діяльності проводиться Міноборони відповідно до цього Порядку та Положення про порядок ведення реєстру військових частин як суб`єктів господарської діяльності, що затверджується Міноборони.
Пунктом 4 вищевказаного Порядку передбачено, що рішення про включення військової частини до реєстру або про відмову у реєстрації приймається на підставі подання про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах за зразком згідно з додатком 1, до якого додаються: реєстраційна картка військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах за зразком згідно з додатком 2; довідка про включення військової частини до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.
Як вбачається з довідки Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України №21/17 від 25.12.2016 військова частина НОМЕР_1 включена до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, що свідчить про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах, а не формування військогової частини (а.с.53).
Отже, станом на 22.12.2016 за відповідачем - військовою частиною НОМЕР_1 було закріплене військове майно, а саме: транспортний засіб ЗИЛ 131, реєстраційний номер б/н, що належало йому на праві оперативного управління відповідно до ст. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України». Крім того, як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення від 22.12.2016, підписаного водієм ОСОБА_1 , на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди він проходив службу та був військовослужбовцем у військовій частині НОМЕР_1 , що також не заперечувалося відповідачем.
Вину водія ОСОБА_1 військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 м.Володимир-Волинський, встановлено постановою Апеляційного суду Волинської області від 05.05.2017, яка є чинною на день розгляду справи.
Відсутність статусу юридичної особи на день вчинення ДТП відповідач не довів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (постанова Конституційного суду України №3-рп/2003 від 30.01.2003 року).
ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Враховуючи, що спір до суду доведений з вини відповідача, витрати по сплаті судового збору в сумі 1921 грн. 00 коп. (36 659,65 * 1921,00 / 36 659,69 = 1921,00) слід покласти на нього пропорційно розміру задоволених позовних вимог згідно п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 75, 76-80, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

в и р і ш и в:

1.Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м.Київ, Русанівський бульвар, буд. 8, п/р 871 в Укрексімбанку м.Києва, МФО 322313, ) в порядку регресу 36 659 грн. 65 коп. понесених витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, а також 1 921 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору, а всього: 38 580 грн. 65 коп. (тридцять вісім тисяч п`ятсот вісімдесят грн. 65 коп.).
3. У позові на суму 0 грн. 04 коп. (нуль гривень чотири коп.) відмовити.
4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до
Північно-західного апеляційного господарського суду
відповідно до ст. ст. 255, 256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя А. М. Кравчук