ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1720/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Діброви Г.І., Разюк Г.П.

Справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

розглянувши апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №2

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 21.06.2019 про повернення позовної заяви

у справі №916/1720/19

за позовом: Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до відповідачів:

1) Публічного акціонерного товариства Українська інноваційна компанія;

2) Відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва Одестрансбуд;

3) Приватного підприємства Альфін

про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна,

головуючий суддя Бездоля Д.О.

місце прийняття ухвали: Господарський суд Одеської області

В С Т А Н О В И В :

19.06.2019 року Заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Українська інноваційна компанія; Відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва Одестрансбуд; Приватного підприємства Альфін про визнання недійсним договору купівлі-продажу №45/1 від 08.04.1996 нежитлового приміщення загальною площею 1842,6 кв.м., розташованого за адресою: проспект Адміральський, 34А, м. Одеса, укладений між ВАТ «Одесатрансбуд» та Акціонерним товариством «Український інноваційний банк»; витребувати від Приватного підприємства «Альфін» на користь Фонду державного майна України частину нежитлового приміщення площею 1842,6 кв.м., розташованого за адресою: проспект Адміральський, 34А, м. Одеса.

21.06.2019 року ухвалою Господарського суду Одеської області (суддя Бездоля Д.О.) у справі № 916/1720/19 повернуто без розгляду позовну заяву Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури. Вказана ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу.

Суд першої інстанції зазначив, що при зверненні з даним позовом в обґрунтування необхідності самостійного захисту інтересів держави прокурор вказує на те, що Фондом державного майна України не проконтрольовано безпідставне та незаконне вибуття з державної власності у 1996 році спірного приміщення та до теперішнього часу Фондом не вчинено будь-яких заходів, спрямованих на повернення державного майна. Відповідно до листів прокуратури, скерованих на адресу Фонду державного майна України, прокурором з`ясовувалось виключно питання щодо включення спірного приміщення до статутного капіталу ВАТ «Одестрансбуд», наявність документів на право власності на майно, а також правомірність відчуження спірного об`єкта.

При цьому, судом вказано, що прокуратурою жодним чином не з`ясовано питання стосовно наміру Фонду вчиняти дії чи бездіяти стосовно захисту інтересів держави у спірних відносинах в судовому порядку самостійно, причин неподання Фондом відповідного позову до суду до цього часу тощо.

Також, судом зазначено, що прокуратурою не подано доказів щодо проведення будь-яких заходів, спрямованих на встановлення бездіяльності посадових осіб Фонду державного майна України з приводу неналежного захисту інтересів держави або притягнення таких осіб до відповідальності.

Тому суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави, що є підставою для повернення позовної заяви і доданих до неї документів заявнику відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 174 ГПК України.

Не погоджуючись із зазначеною вище ухвалою місцевого господарського суду, Заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №2 звернувся з апеляційною скаргою до Південно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та передати справу на розгляд до господарського суду Одеської області.

Доводи та вимоги скаржника ґрунтуються на тому, що оскаржувана ухвала є безпідставною та необґрунтованою, винесена з невірним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовано ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» та у порушення ст. 236 ГПК України не прийнято до уваги, що у даному випадку прокурор набув право на представництво, оскільки Фондом державного майна України не вжито заходів на захист інтересів держави.

Також, апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що наведення причин не вжиття позивачем заходів до поновлення порушених інтересів держави не передбачено жодною нормою діючого законодавства, яке регулює порядок звернення прокурора до суду. Аналогічно, жодним нормативно-правовим документом не передбачено необхідність надання до суду доказів щодо невиконання або неналежного виконання позивачем своїх обов`язків.

На думку скаржника, місцевою прокуратурою у повній мірі виконано вимоги ч.3,4 ст. 53 ГПК України та ч.3,4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», а тому господарський суд необґрунтовано повернув позовну заяву прокурору.

Крім того, скаржник зазначає, що в самих запитах, що направлялись на адресу Фонду у 2018 році вказується на листи слідчого Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України м. Одеси, які скеровувались під час досудового розслідування ще у 2014р. щодо належності спірного приміщення гуртожитку.

Тобто, Фонд ще у 2014 році мав інформацію про розслідування кримінального провадження стосовно незаконного відчуження гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 -т АДРЕСА_2 , 34 АДРЕСА_2 , але жодним чином не реагував на отриману інформацію.

Також, скаржник зазначає, що суд першої інстанції помилково вважає, що прокурором не подано доказів щодо проведення будь-яких заходів, спрямованих на встановлення бездіяльності посадових осіб Фонду державного майна України з приводу неналежного захисту інтересів держави або притягнення таких осіб до відповідальності.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.07.2019 (головуючий суддя: Ярош А.І., судді: Діброва Г.І., Принцевська Н.М.) відкрито апеляційне провадження по справі №916/1720/19 за апеляційною скаргою Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №2 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 21 червня 2019 року, ухвалено розглянути апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №2 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 21 червня 2019 року у справі №916/1720/19 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 27.08.2019р. №630 та витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2019р. апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №2 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Колоколова С.І., суддів Діброви Г.І., Разюк Г.П., у зв`язку із перебуванням головуючого судді Ярош А.І. та судді Принцевської Н.М. у відпустці.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2019р. прийнято справу №916/1720/19 до провадження та розпочато апеляційний розгляд справи колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Колоколова С.І., суддів Діброви Г.І., Разюк Г.П. Розгляд апеляційної скарги Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №2 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 21.06.2019 про повернення позовної заяви у справі №916/1720/19 ухвалено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2019р. зупинено апеляційне провадження у справі №916/1720/19 до закінчення перегляду Великою палатою Верховного Суду справи №587/430/16-ц.

30.09.2019 року було оприлюднено повний текст постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №587/430/16-ц, в зв`язку з чим, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.10.2019р. провадження у справі 3916/1720/19 було поновлено.

28.10.2019р. від заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №2 надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи копії додатків до позовної заяви від 18.06.2019р.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Переглянувши в порядку письмового провадження оскаржувану у справі ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Одеської області від 21.06.2019 року у справі №916/1720/19 відповідає вимогам чинного процесуального законодавства України, і відсутні підстави для її скасування, виходячи з наступного.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

Частиною 3 статті 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави, зокрема: представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Пунктом 3 статті 131-1 Конституції України встановлено, що прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що передбачені законом.

Згідно з ч.1 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

За змістом ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, якою передбачена необхідність обґрунтування прокурором у суді наявність підстав для представництва.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Таким чином, підставами для представництва прокурором в суді законних інтересів держави є порушення або загроза порушення інтересів держави (наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою), якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 встановлено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Вищезазначеним Рішенням Конституційного Суду України також встановлено, що прокурори подають до господарського суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Отже, прокурор, подаючи до суду позовну заяву, зобов`язаний відповідно до чинного законодавства України обґрунтувати наявність підстав для представництва, а також нездійснення належним чином захисту інтересів держави органом державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, як і подати суду докази повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду. Так, прокурором у даному випадку подано позовну заяву в інтересах держави в особі Фонду державного майна України про визнання недійсним договору купівлі продажу №45/1 від 08.04.1996 нежитлового приміщення, загальною площею 1842,6 кв.м., розташованого за адресою: проспект Адміральський, 34А, м. Одеса, укладеного між ВАТ «Одесатрансбуд» та Акціонерним товариством «Український інноваційний банк» та витребування від Приватного підприємства «Альфін» на користь Фонду державного майна України частину нежитлового приміщення площею 1842,6 кв.м., розташованого за адресою: проспект Адміральський, 34А, м. Одеса.

Як зазначив прокурор в позовній заяві, місцевою прокуратурою встановлено, що у провадженні Малиновського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області перебувало кримінальне провадження від 15.05.2018 №000 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України.

Досудовим слідством встановлено, що ВАТ «Одестрансбуд» створено у процесі приватизації ДП «Одестрансбуд» відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного майна», «Про господарські товариства» та наказу Фонду державного майна України від 26.05.1993р. №5-ПП Про затвердження плану приватизації і перетворення державного підприємства «Одестрансбуд» у відкрите акціонерне товариство.

Також, на підставі наказу ФДМ України від 26.05.1993 №5-ПП складено акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу від 16.03.1994 та відомість переоцінки балансової вартості будинків та споруд станом на 01.07.1993 по головному підприємству акціонерного товариства «Одестрансбуд».

Крім того, першим заступником голови правління ВАТ «Одестрансбуд» ОСОБА_2 . затверджено перелік об`єктів, які не ввійшли до статутного фонду ВАТ «Одестрансбуд», заступником голови ФДМ України В. Васильєвим 19.07.2002 затверджено перелік нерухомого майна, що передається у власність ВАТ «Одестрансбуд».

Між тим, як встановлено досудовим слідством, голова правління ВАТ «Одестрансбуд» ОСОБА_1 достовірно знаючи про об`єкти майна, які не увійшли до статутного капіталу ВАТ «Одестрансбуд» та на які ФДМ України не здійснювалось підтвердження права власності, продав будівлі гуртожитку за адресою: м. Одеса, пр-т АДРЕСА_2 , 34А.

Так, на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.1996р. №45/1 ВАТ «Одестрансбуд», в особі голови правління ОСОБА_1 продав, а Акціонерне товариство «Український інноваційний банк» купив нежитлове приміщення, загальною площею 1842,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з п.3 вказаного договору, нежитлове приміщення належить ВАТ «Одестрансбуд» на підставі рішення Виконкому ОМР народних депутатів №926 від 19.11.1959 та зареєстровано у Одеському МБТІ під №37 від 02.06.1995.

Як встановлено слідством, рішенням Виконкому ОМР народних депутатів №926 від 19.11.1959 не надавалось право власності, а лише затверджувались акти державної приймальної комісії про приймання збудованих об`єктів. Водночас, на вимогу прокуратури Малиновського району м.Одеси надати реєстраційне посвідчення на спірне приміщення, КП «БТІ Одеської міської ради» повідомило, що в матеріалах інвентаризаційної справи на об`єкт по Адміральському АДРЕСА_3 , 34А, правовстановлюючі документи відсутні.

Між тим, 08.07.1996 Одеське міжміське БТІ на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.1996 №45/1 видало реєстраційне свідоцтво АТ «Український інноваційний банк» на нежитлове чотирьохповерхове приміщення, загальною площею 1842,6 кв.м.

Також, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. 20.02.2013 внесено до Державного реєстру запис про реєстрацію права власності за ПАТ «Український інноваційний банк» на спірну нежитлову будівлю.

Того ж дня, ПАТ «Український інноваційний банк» на підставі двох договорів купівлі-продажу продало ? частки нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_4 Одеса, пр-т АДРЕСА_2 , 34А ПП «Альфін». Вартість кожної ? частки спірних нежитлових приміщень оцінено сторонами договору у 3 288 600 грн. Загальна вартість нежитлових приміщень, площею 1842,6 кв.м. 6 577 200 грн.

На думку прокурора, ВАТ «Одестрансбуд» не мав права відчужувати приміщення гуртожитку за адресою: м. АДРЕСА_1 , пр-т АДРЕСА_2 , 34 АДРЕСА_2 , а тому спірне приміщення, площею 1842,6 кв.м., має бути повернуто у власність держави в особі ФДМ України.

Обґрунтовуючи звернення з позовом в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №2 послався на те, що приміщення гуртожитку вибуло з володіння держави незаконно, діями відповідачів порушено право власності держави на вказане майно, що тягне за собою право власника, в даному випадку держави в особі Фонду державного майна України, витребувати його у добросовісного набувача.

Також прокурор вважає, що Фондом державного майна України не проконтрольовано безпідставне та незаконне вибуття з державної власності спірного приміщення гуртожитку у 1996 році та до теперішнього часу Фонд без діяв й не вживав заходи для повернення державного майна.

Тобто, щоб інтереси держави залишались незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, змінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Саме тому прокурор зобов`язаний вживати заходи, передбачені ч.3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» та звертатись з цим позовом в інтересах Фонду державного майна України для відновлення порушеного закону та повернення майна у державну власність.

На підтвердження зазначених обставин прокурором до позовної заяви додано листи прокуратури, скерованих на адресу Фонду державного майна України (№(16-89)9806-18вих від 07.09.2018 та №(16-89)11839-18вих від 02.11.2018), відповідно до яких, прокурором з`ясовувалось виключно питання щодо включення спірного приміщення до статутного капіталу ВАТ «Одестрансбуд», наявність документів на право власності на майно, а також правомірність відчуження спірного об`єкта.

У зазначених вище листах прокурор наголошує, що інформація необхідна у зв`язку із тим, що прокуратурою вирішується питання пред`явлення позову в інтересах держави в особі Фонду державного майна України.

Також, до матеріалів позовної заяви додана копія повідомлення прокуратури в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Фонду державного майна України від 14.06.2019 №(16-89)7112-19вих.

Доказів направлення такого повідомлення та його отримання Фондом державного майна України до моменту подання позову до суду матеріали справи не містять.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з доводами викладеними прокурором в апеляційній скарзі та зазначає, що прокурором не доведено обставин не здійснення захисту інтересів держави у вигляді усвідомленої пасивної поведінки уповноваженого суб`єкта владних повноважень Фонду державного майна України, окрім того, не доведено відсутність у Фонду наміру захищати інтереси держави, причин неподання Фондом відповідного позову до суду.

Судова колегія зазначає, що саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є підставою для прийняття судом рішення у такому спорі по суті, оскільки за змістом ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва та додержання ним порядку, передбаченого цим законом, для можливості звернення до суду з таким позовом.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що прокурором не надано та, відповідно, матеріали справи не містять доказів того, що Фонд державного майна України не має реальної можливості самостійно захистити права в спірних правовідносинах.

Аналогічну правову позицію містить постанова Верховного Суду від 06.08.2019 по справі № 912/2529/18, в якій зазначено:

« 8.3. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

8.4. При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду зі справ № 924/1237/17, № 910/4345/18, № 925/226/18, № 910/2491/18.

8.5. Водночас Касаційний господарський суд наголошує на тому, що обставини дотримання прокурором встановленої частинами третьою і четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган держави (за його наявності), виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутись до суду з метою захисту інтересів держави.».

Також у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 587/430/16-ц зазначено наступне:

«Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне конкретизувати висновок Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 7 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, стосовно необхідності підтвердження прокурором відсутності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив таку відсутність, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону застосовується до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.»

Стаття 174 ч. 5 п. 4 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо:

4) відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

З огляду на викладене, господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у наведеному випадку відсутні підстави для звернення прокурора до суду за захистом інтересів Фонду державного майна України.

Звертаючись з апеляційною скаргою, прокурор не спростував висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави в особі Фонду державного майна України та не довів неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятої ним ухвали.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Одеської області від 21.06.2019 у справі №916/1720/19 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись статтями ст. ст., 269, 270, 275, 280-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №2 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Одеської області від « 21» червня 2019 року у справі № 916/1720/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної з дня її прийняття та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови

складено та підписано

« 04» листопада 2019р.

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.І. Діброва

Суддя Г.П. Разюк