ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/2751/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання Редько А.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Сільського (Фермерського) господарства "Юпітер" (, адреса: 62103, Харківська область, м. Богодухів, пров. Каразіна, 10)
до Головного управління Держгеокадастру у Харківської області (61145, м. Харків, вул. Космічна, 21, 2 під., 8-9 поверх, )
про визнання недійсним та скасування наказу, визнання права постійного користування на земельну ділянку
за участю учасників справи:

позивача - ОСОБА_1 , ордер серії ПТ № 078722 від 30.09.2019 та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1342 від 28.09.2012;

відповідача - Загурська А.В., довіреність від 03.01.2019

ВСТАНОВИВ:

Сільське (Фермерське) господарство "Юпітер" звернулось до суду з позовною заявою, в якій просить суд:

- визнати недійсним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Харківській області № 6783-СГ від 08.08.2019 про впорядкування земельно-облікових відомостей;

- визнати таким, що набув права постійного користування Селянське (Фермерське) господарство "Юпітер" () на земельну ділянку, площею 30,0700га, розташовану на території Крисинської сільської ради Богодухівського району Харківської області, на підставі державного акту на право постійного користування землею від 28.07.1997 серії ХР НОМЕР_1 , який зареєстровано в Книзі записів державних актів за № 231.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі Державного акту № ХР-04-00-000910 ОСОБА_2 отримав в постійне користування земельну ділянку сільськогосподарських угідь 31,5га, в тому числі орних земель 31,5га із земель запасу Крисинської сільської ради, та в подальшому створив та зареєстрував підприємство позивача - Селянське (фермерське) господарство "Юпітер". Однак, у 2010 році вказана особа померла, у зв`язку з чим головою Господарства позивача призначено Тризну Т.Г., яка на момент смерті ОСОБА_2 була одним із учасників (засновників) Селянського (фермерського) господарства Юпітер, а тому, як вважає позивач, право постійного користування перейшло до Селянського (фермерського) господарства Юпітер. Однак, наказом Головного управління Держгеокадастру в Харківській області зазначену земельну ділянку віднесено до земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення, а державний акт на право постійного користування землею серії ХР-04-00-000910 визнаний таким, що втратив чинність. На думку позивача, виданий наказ складено з порушенням вимог діючого законодавства України, а тому порушує права Селянського (фермерського) господарства Юпітер на користування зазначеною земельною ділянкою.

Ухвалою суду від 04.09.2019, після усунення позивачем недоліків, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 01.10.2019.

25.09.2019 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній проти позовних вимог заперечує повністю, вважає позовні вимоги необґрунтованими, такими, що не відповідають вимогам земельного та цивільного законодавства. В обґрунтування своїх заперечень відповідач, з посиланням на ст.ст.407, 1218, 1225 Цивільного кодексу України та ст.102-1 Земельного кодексу України, посилається на те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою без укладання договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

При цьому, відповідач посилається на низку судових рішень Верховного Суду, якими підтверджено вищевказані обставини, а саме: постанови Верховного Суду від 18.03.2019 у справі № 472/598/16-ц, від 20.03.2019 у справі № 587/260/17, від 21.03.2019 у справі № 185/1677/17, від 24.04.2019 у справі № 922/2103/17, від 16.05.2019 у справі № 922/2448/18.

Також, в якості обґрунтування своїх доводів відповідач посилається на постанову Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у справі № 922/3312/17 від 18.03.2018 та вказує на те, що позивачем не надано доказів наявності саме у особи позивача права постійного користування земельною ділянкою чи доказів оформлення іншого речового права щодо спірної земельної ділянки, а земельним законодавством не передбачено набуття права постійного користування земельною ділянкою фермерськими господарствами (для ведення фермерського господарства).

Як вважає відповідач, з моменту смерті ОСОБА_2 право розпорядження спірною земельною ділянкою належить державі, яка в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, відповідно до ст.84, 122 Земельного кодексу України, п.3 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Харківській області є розпорядником спірної земельної ділянки, а наказ Головного управління № 6783-СГ від 08.08.2019 виданий відповідачем відповідно до вимог чинного законодавства та в межах наданої йому компетенції, тому підстав для визнання його недійсним та скасування, на думку відповідача, не має.

Заперечуючи проти позову, відповідач також посилається на те, що Цивільним кодексом України не передбачено такого способу захисту цивільних прав та інтересів, як визнання рішення органу державної влади недійсним та його скасування, що свідчить про обрання позивачем неправильного способу захисту цивільного права або інтересу.

Також, відповідач посилається на те, що позивачем не доведено факту порушення його прав чи інтересів оскаржуваним наказом, оскільки, як вважає відповідач, земельна ділянка не належить позивачу ні на праві власності, ні на праві користування, у позивача відсутні будь-які документальні підтвердження перебування спірної земельної ділянки у користуванні господарства на умовах оренди або належності спірної ділянки позивачу на праві власності, як юридичній особі.

20.06.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується з правовою позицією відповідача, посилаючись на те, що жодною нормою Земельного кодексу України не надано повноважень Головному управлінню Держгеокадастру в Харківській області для прийняття оскаржуваного наказу, яким було припинено право постійного користування земельною ділянкою державної власності сільськогосподарського призначення і тим більше визнавати державний акт на право постійного користування землею таким, що втратив чинність. Як зазначає позивач, на момент реєстрації Селянського (фермерського) господарства Юпітер та надання останньому у користування земельної ділянки, законодавство України не передбачало отримання державного акту саме юридичною особою, а такий акт видавався на ім`я фізичної особи, яка мала намір зареєструвати таке господарство.

В обґрунтування своїх доводів, позивач посилається на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, а також у постановах № 6-20100св09, № 6-20859св07, № 6-13576св07 та № 6-14879св07.

В підготовчому засіданні 10.10.2019 без виходу до нарадчої кімнати судом постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження по справі та призначення справи до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні, яке відбулось 31.10.2019, представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі, посилаючись на те, що Селянське (фермерське) господарство Юпітер з 1993 року і по сьогоднішній день здійснювало господарську діяльність на спірній земельній ділянці, а право користування земельною ділянкою позивач набув відповідно до вимог законодавства України, що діяло на момент реєстрації Селянського (фермерського) господарства Юпітер та видачі державного акту на право постійного користування землею серії № ХР-04-00-000910 від 28.07.1997. Іншого правового механізму законодавством 1993 року передбачено не було та на даний час, як зазначає позивач, не існує правової норми, яка б давала безумовну підставу для позбавлення Селянського (фермерського) господарства Юпітер права користування зазначеною земельною ділянкою. Позивач просить суд позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові та у відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві на позов, просить суд в задоволенні позову відмовити, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, оскільки з набранням чинності Земельним кодексом України від 2001 (з 01.01.2002) ст.92 цього Кодексу визначено новий перелік осіб, які мають право отримувати земельні ділянки на праві постійного користування, за приписами якої передача земельної ділянки у постійне користування ані громадянам, ані юридичним особам приватного права не передбачена. Як зазначає відповідач, громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні були до 01.01.2008 переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. ОСОБА_2 наданим йому правом не скористався, а тому право розпорядження земельною ділянкою належить державі.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив наступне.

05.06.1993 рішенням Богодухівської районної ради народних депутатів XIV сесії ХХІ скликання за заявою ОСОБА_2 , на підставі ст.ст.51, 52 Земельного Кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) було надано громадянину ОСОБА_2 земельну ділянку сільськогосподарських угідь 31,5га, в тому числі орних земель 31,5га із земель запасу Крисинської сільської ради.

Відповідно до зазначеного рішення спірна земельна ділянка громадянину ОСОБА_2 була виділена для діяльності селянського (фермерського) господарства.

20.07.1993 Розпорядженням Богодухівської районної ради народних депутатів Харківської області, за заявою громадянина ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право користування землею серії Б № 045767 було зареєстроване Селянське (фермерське) господарство Юпітер (позивач).

Після введення нової форми Державного акту на право постійного користування землею Голова Господарства ОСОБА_2 отримав новий Державний акт на право постійного користування землею серії ХР-04-00-000910 від 28.07.1997, з якого вбачається, що Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою оформлений на ім`я громадянина ОСОБА_2 та земельна ділянка площею 30,07га, що розташована на території Крисинської сільської ради, надана для ведення селянського господарства.

Після смерті громадянина ОСОБА_2 , відповідно до Протоколу № 3 зборів засновників Селянського (фермерського) господарства Юпітер від 27.07.2010, Статуту Господарства позивача в редакції від 30.04.2013 головою Господарства є Тризна Т.Г., яка на момент смерті ОСОБА_2 була одним із учасників Селянського (фермерського) господарства Юпітер.

Станом на 26.07.2019, згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_3 є єдиним учасником (засновником) Господарства позивача.

08.08.2019 Головним управлінням Держгеокадастру в Харківській області (відповідач), у зв`язку зі смертю користувача земельної ділянки громадянина ОСОБА_2 , видано наказ № 6783-СГ про впорядкування земельно-облікових відомостей, яким було припинено право постійного користування земельною ділянкою державної власності сільськогосподарського призначення загальною площею 30,0700га для ведення селянського господарства, яка розташована за межами населених пунктів на території Крисинської сільської ради Богодухівського району Харківської області.

Цим же наказом зазначену вище земельну ділянку віднесено до земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення, а Державний акт на право постійного користування землею серії ХР НОМЕР_1 , зареєстрований в Книзі записів актів за № 231 від 28.07.1997, визнано таким, що втратив чинність.

Оскільки, як вважає позивач, даний наказ порушує права Селянського (фермерського) господарства Юпітер на користування зазначеною земельною ділянкою, останній звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить із специфіки даного спору, яка полягає в тому, що правовідношення сторін регулюються як нормативними актами, які на даний час втратили чинність (Законом України Про селянське (фермерське) господарство (в редакції 1993 року та в редакції 2002 року); так і нормативними актами, які в період дії спірних правовідносин були визнані неконституційними (п. 6 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України в редакції 2001 року), вирішення даного спору повинно ґрунтуватися на принципах справедливості, добросовісності та розумності, передбачених п.6 ч.1 ст. 6 Цивільного кодексу України, та виходячи з наявної судової практики Верховного Суду, а також преюдиціальних рішень Європейського суду з прав людини.

Так, спеціальним законом, яким визначені особливості створення фермерського господарства та врегульовані особливості діяльності, прав та обов`язків цієї особи та її засновника, на час надання земельної ділянки та створення позивача діяв Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" від 21.05.1993, а на час припинення права користування земельною ділянкою та видання наказу Відповідачем - Закон України "Про фермерське господарство" від 19.06.2003.

Частиною 1 ст.2 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (в редакції, чинній на час створення позивача) визначено, що селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання переважно особистою працею членів цього господарства виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією. Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" передбачав реєстрацію Селянського (фермерського) господарства як юридичної особи.

Аналогічна правова норма також була закріплена в ч.1 ст.1 Закон України Про фермерське господарство, відповідно до якої фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи.

Таким чином, зазначені вище Закони передбачають можливість створення Селянського (фермерського) господарства, фермерського господарства як юридичної особи, тобто особи з окремою правосуб`єктністю.

За приписами ч.1 ст.3 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" селянське (фермерське) господарство в системі народногосподарського комплексу є рівноправною формою ведення господарства поряд з державними, колективними, орендними та іншими підприємствами і організаціями, господарськими товариствами.

Статтею 9 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" були встановлені особливості реєстрації Селянського (фермерського) господарства.

Так, відповідно до ч.1 ст.9 цього Закону після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, Селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Частиною 2 цієї статті передбачено, що після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

Отже законом було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової передумови для набуття Селянським (фермерським) господарством правосуб`єктності. Одержання земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства, в свою чергу, вимагало у подальшому здійснити реєстрацію Селянського (фермерського) господарства. Тобто, закон не передбачав права використовувати земельну ділянку, надану у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, без створення такого Селянського (фермерського) господарства.

Разом з тим, Державний акт на право постійного користування землею, відповідно до ч.5 ст.2 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство", видається на ім`я голови Селянського (фермерського) господарства. Таким чином, суд зазначає, що на час видачі акту Селянське (фермерське) господарство як юридична особа ще не існує.

Особливості створення Селянського (фермерського) господарства полягають у тому, що:

- обов`язковою передумовою створення Селянського (фермерського) господарства є набуття засновником (відповідно до Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" майбутнім головою) права на земельну ділянку, надану для ведення селянського (фермерського) господарства;

- коло учасників селянського (фермерського) господарства є обмеженим та має родинно-трудову ознаку, відповідно до якої фермерське господарство може бути створене одним або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї відповідно до закону, а особи, у тому числі родичі, які працюють за трудовим договором (контрактом, угодою), не є членами Селянського (фермерського) господарства (ч.2 ст.2 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство").

Суд зазначає, що в системно-логічному зв`язку з нормами Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" знаходились і норми ст.27 Земельного кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час створення Позивача), якими встановлено підстави припинення користування земельною ділянкою. Так, п.3 ч.1 ст.27 Земельного кодексу України встановлено спеціальну підставу - припинення Селянського (фермерського) господарства.

Таким чином, одержання правовстановлюючого документа на право користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства було необхідною передумовою набуття Селянським (фермерським) господарством правосуб`єктності як юридичної особи, а припинення Селянського (фермерського) господарства було підставою для припинення права користування цією земельною ділянкою. При цьому, використання такої земельної ділянки без створення Селянського (фермерського) господарства законом передбачено не було.

Водночас, ч.1 ст.10 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" передбачено, що плата за землю у вигляді земельного податку або орендної плати справляється саме з Селянського (фермерського) господарства.

Статтею 11 цього закону на Селянське (фермерське) господарство покладено, зокрема, обов`язки забезпечення використання землі за цільовим призначенням та відповідно до умов її надання; ефективного використання землі відповідно до проекту внутрігосподарського землеустрою, підвищення її родючості; здійснення комплексу заходів щодо охорони земель; своєчасного внесення земельного податку або орендної плати за землю.

Частиною 2 ст.18 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" передбачено наслідки невиконання Селянським (фермерським) господарством своїх обов`язків як землекористувача: у разі систематичного невнесення земельного податку в терміни, встановлені законодавством України, а також орендної плати в терміни, визначені договором оренди, право власності і користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється.

З огляду на викладене, суд зазначає, що Законом обов`язки землекористувача покладено безпосередньо на Селянське (фермерське) господарство, а невиконання окремих обов`язків Селянським (фермерським) господарством може створити наслідки у вигляді припинення відповідного права.

Приймаючи до уваги вищезазначені висновки з урахуванням нерозривності зв`язку прав, обов`язків та відповідальності землекористувача, суд дійшов висновку, що після одержання державного акта на право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства та проведення державної реєстрації такого господарства як юридичної особи, обов`язки користувача цієї земельної ділянки виконує саме Селянське (фермерське) господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Після державної реєстрації Селянського (фермерського) господарства у правовідносинах користування земельною ділянкою, наданою на підставі Закону України "Про селянське (фермерське) господарство", відбувається фактична заміна землекористувача.

Як вже було зазначено вище, Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою оформлений на ім`я громадянина ОСОБА_2 та земельна ділянка площею 30,07га, що розташована на території Крисинської сільської ради, надана для ведення селянського господарства. Таким чином, суд дійшов висновку, що в якості фактичного користувача земельною ділянкою з 1993 року і по цей час виступало саме Селянське (фермерське) господарство Юпітер, як юридична особа.

Факт перебування спірної земельної ділянки у користуванні Селянського (фермерського) господарства Юпітер підтверджується: Довідкою Відділу Держземагенства у Богодухівському районі Харківської області № 151 від 10.02.2014, Звітом про посівні площі сільськогосподарських культур під врожай 2019 року, Актом інвентаризації земель сільськогосподарського призначення № 1 від 15.10.2019.

Суд зазначає, що чинне на час створення позивача земельне законодавство та законодавство, яким врегульовані питання створення Селянського (фермерського) господарства не визначають порядок подальшого переходу та реєстрації речового права на земельну ділянку, надану її засновнику для ведення селянського (фермерського) господарства, а також не встановлюють при цьому обов`язок здійснити державну реєстрацію (перереєстрацію) права на цю земельну ділянку за Селянським (фермерським) господарством.

Такий перехід відбувається внаслідок юридичного факту реєстрації господарства як юридичної особи (mutatis mutandis висновок у пункті 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 677/1865/16-ц).

Близькі за змістом висновки викладено також у постанові від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, у пункті 47 постанови від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15-ц, пунктах 28-30, 38 постанови від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц, у постанові від 12.12.2018 у справі № 388/1103/16-ц, у пунктах 31-32 постанови від 16.01.2019 у справі № 695/1275/17, пунктах 32, 33 постанови від 16.01.2019 у справі № 483/1863/17.

Таким чином, суд не приймає заперечення відповідача стосовно того, що зі смертю громадянина ОСОБА_2 , як землекористувача, зазначене право на спірну земельну ділянку припиняється. З цих же підстав, суд також не приймає до уваги і заперечення відповідача стосовно недоведеності позивачем факту порушення його прав чи інтересів оскаржуваним наказом, оскільки, як вважає відповідач, земельна ділянка не належить позивачу ані на праві власності, ані на праві користування. Як вже було зазначено вище, саме після державної реєстрації Селянського (фермерського) господарства у правовідносинах користування земельною ділянкою, відбулась фактична заміна землекористувача, а чинним на той час законодавством України не передбачалось обов`язку позивача здійснити державну реєстрацію (перереєстрацію) права на цю земельну ділянку за Селянським (фермерським) господарством "Юпітер".

Більш того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що п.6 Перехідних положень Земельного кодексу України, яким визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них, визнаний Конституційним Судом України таким, що не відповідає Конституції України.

Дана обставина, також свідчить про те, що громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, можуть використовувати ці ділянки без обов`язкового переоформлення права постійного користування у право власності на землю чи право оренди землі.

Що стосується посилання відповідача на правові висновки, що були зроблені Верховним Судом у постановах від 18.03.2019 у справі № 472/598/16-ц, від 20.03.2019 у справі № 587/260/17, від 21.03.2019 у справі № 185/1677/17, від 24.04.2019 у справі № 922/2103/17, від 16.05.2019 у справі № 922/2448/18, судом вбачається, що правовідносини у даних справах є подібними, а не аналогічними, а тому не можуть бути застосовані судом у даній справі.

Суд зазначає, що право постійного землекористування є безстроковим на відміну від права оренди і може бути припинене лише з підстав, передбачених ст.141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Так, за приписами ст.141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини;

ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

Таким чином, смерть фізичної особи, якій було надано земельну ділянку на праві постійного землекористування з метою ведення селянського господарства з подальшим утворенням Селянського (фермерського) господарства не є підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою в розумінні ст.141 Земельного кодексу України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо позбавлення позивача права постійного користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених ст.141 Земельного кодексу, є такими, що порушують право позивача на користування земельною ділянкою, а наказ Головного управління Держгеокадастру в Харківській області № 6783-СГ від 08.08.2019 про впорядкування земельно-облікових відомостей, яким припиняється право постійного користування земельною ділянкою позивачем прийнятий всупереч приписів земельного законодавства.

Відповідно, заперечення відповідача в частині недоведеності позивачем факту порушення його прав чи інтересів оскаржуваним наказом суд вважає помилковими, оскільки прийняттям даного рішення відповідач порушив право позивача на володіння та користування спірною земельною ділянкою.

Заперечення відповідача проти позовних вимог, з посиланням на ст.ст.407, 1218, 1225 Цивільного кодексу України та ст.102-1 Земельного кодексу України, відповідно до яких право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладання договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини, суд також вважає помилковими, виходячи із наступного.

Норми статей Цивільного кодексу України, на які посилається відповідач в обґрунтування своїх заперечень, регулюють перехід права власності на земельну ділянку до спадкоємців, тоді як громадянин ОСОБА_2 не був власником спірної земельної ділянки, а отримав її у постійне, безстрокове користування для ведення селянського (фермерського) господарства, та, як вже було встановлено судом, після державної реєстрації Селянського (фермерського) господарства у правовідносинах користування земельною ділянкою, наданою на підставі Закону України "Про селянське (фермерське) господарство", відбулася фактична заміна землекористувача.

Посилання відповідача на норми статей 31, 92 Земельного кодексу України, суд вважає безпідставними, оскільки ці норми на момент створення Селянського (фермерського) господарства "Юпітер" не діяли, а до спірних правовідносин, як вже зазначалось вище, підлягають застосуванню нормативні акти, які діяли на час реєстрації Господарства позивача та які передбачали єдиною можливою підставою отримання земельної ділянки для створення Селянського (фермерського) господарства саме фізичною особою.

Що стосується посилання відповідача на невірно обраний позивачем спосіб захисту цивільного права або інтересу, оскільки Цивільним кодексом України не передбачено такого способу захисту як визнання рішення органу державної влади недійним та його скасування, суд вважає за необхідне зазначити, що такий спосіб захисту прав на земельні ділянки, передбачений ст.152 Земельного кодексу України, а саме ч.3 даної статті, відповідно до якої захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Таким чином, заперечення відповідача в цій частині також є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач належними та допустимими доказами довів суду факт порушення відповідачем його права на постійне користування земельною ділянкою, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є цілком обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд, керуючись ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати зі сплати судового збору покладає на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4, 13-15, 74, 76, 77, 80, 86, 129, 233, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Харківській області (, адреса: 61145, м. Харків, вул. Космічна, 21, 2 під., 8-9 поверх) № 6783-СГ від 08.08.2019 про впорядкування земельно-облікових відомостей.

Визнати таким, що набув права постійного користування Селянське (Фермерське) господарство "Юпітер" (, адреса: 62103, Харківська область, м. Богодухів, пров. Каразіна, 10) на земельну ділянку, площею 30,0700га, розташовану на території Крисинської сільської ради Богодухівського району Харківської області, на підставі державного акту на право постійного користування землею від 28.07.1997 серії ХР НОМЕР_1 , який зареєстровано в Книзі записів державних актів за № 231.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру в Харківській області (, адреса: 61145, м. Харків, вул. Космічна, 21, 2 під., 8-9 поверх) на користь Селянського (Фермерського) господарства "Юпітер" (, адреса: 62103, Харківська область, м. Богодухів, пров. Каразіна, 10) - 3 842,00грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дане рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Східного апеляційного господарського суду або через господарський суд Харківської області.

Повне рішення складено "08" листопада 2019 р.

Суддя Т.А. Лавренюк