ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2019 р. Справа№ 920/16/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Ткаченка Б.О.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Романовій Ю.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Поліщук В.О. довіреність № 14-200 від 17.05.2019 року;

від відповідача: Довганюк Р.М. довіреність № ордер серія СМ №01/09 від 13.09.2019 року,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Сумської області від 16.07.2019 року (повний текст рішення складено - 23.07.2019 року).

у справі № 920/16/18 (суддя головуючий Соп`яненко О.Ю., судді: Жерьобкіна Є.А., Джепа Ю.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго"

про стягнення 1 650 304,70 грн

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 1 650 304,70 грн.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 22.03.2018 року у справі №920/16/18 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 157150,68 грн - 6% річних, 2357,26 грн витрат по сплаті судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

17.04.2018 року на виконання рішення Господарського суду Сумської області від 22.03.2018 року у справі № 920/16/18 було видано відповідний наказ.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.07.2018 року у справі № 920/16/18 рішення Господарського суду Сумської області від 22.03.2018 року у справі № 920/16/18 залишене без змін.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 17.10.2018 року рішення Господарського суду Сумської області від 22.03.2018 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04.07.2018 року у справі № 920/16/18 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Сумської області.

До суду надійшла заява Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" про визнання наказу Господарського суду Сумської області № 920/16/18 виданого 13.04.2018 року таким, що не підлягає виконанню та скарга Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" на постанову про відкриття виконавчого провадження № 17/8155 від 25.06.2018 року у справі № 920/16/18.

Ухвалою суду від 22.01.2019 року заяву ПАТ "Сумиобленерго", про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню задоволено, визнано наказ Господарського суду Сумської області від 17.04.2018 року у справі №920/16/18 таким, що не підлягає виконанню; скаргу ПАТ "Сумиобленерго" на постанову про відкриття виконавчого провадження № 56520369 від 04.06.2018 року задоволено, скасовано постанову державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області про відкриття виконавчого провадження № 56520369 від 04.06.2018 року.

Господарський суд Сумської області закрив провадження у справі № 920/16/18 в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" заборгованості за векселем № 40 від 04.05.2000 року у розмірі 1 000 000,00 грн та 6% річних у розмірі 157 150,68 грн; в іншій частині позову - відмовив своїм рішенням від 16.07.2019 року (повний текст рішення складено - 23.07.2019 року).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення в даній справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Сумської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ст. 625 Цивільного кодексу України.

Так, скаржник зазначив, що оскільки зобов`язання за спірним векселем є грошовими, тому на вимогу кредитора застосування ст. 625 Цивільного кодексу України є обов`язковим та законним.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2019 року справу № 920/16/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 16.07.2019 року у справі № 920/16/18 своєю ухвалою від 27.08.2019 року.

23.09.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 03.10.2019 року представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити рішення Господарського суду Сумської області скасувати в частині відмови у стягненні інфляційних у розмірі 493154,02 грн та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" повністю та стягнути з відповідача 493154,02 грн інфляційних, в стягненні яких було відмовлено.

Представник відповідача в судовому засіданні 03.10.2019 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, рішення господарського суду Сумської області залишити без змін.

Крім того, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що оскільки спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, яким не передбачено стягнення інфляційних втрат у разі прострочення виконання вексельного зобов`язання, норми ст. 625 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Сумської області від 16.07.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 24.04.2000 року між Українським кредитним банком, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк" (Банк) та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" був укладений договір № Т-102/042000 (далі - договір), відповідно до умов якого сторони погодили здійснити обмін рівноцінних цінних паперів, а саме: векселів, зазначених у ст. 2 цього договору, на умовах, визначених цим договором.

Згідно п. 2.1. договору банк зобов`язується передати позивачу у власність векселі, перелік яких зазначений у додатку № 1, який є невід`ємною частиною договору, загальною номінальною вартістю 66715946,15 грн. Векселі передаються з бланковим індосаментом протягом 10 банківських днів з моменту укладення цього договору.

Відповідно до п.п. 46-53 додатку № 1 до договору Публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" підлягав передачі в тому числі і простий вексель № 40.

04.05.2000 року на виконання умов договору Банк передав, а підприємство прийняло, зокрема, вексель №40, емітований Відкритим акціонерним товариством "Сумиобленерго" (перейменоване на Публічне акціонерне товариство "Сумиобленерго"), номінальною вартістю 1 000 000,00 грн, дата випуску 04.05.2000 року, із зобов`язанням заплатити проти цього векселя Банку чи його наказу суму у розмірі 1000000,00 грн за пред`явленням, але не раніше 01.01.2015 року, що підтверджується додатком №1 до договору та актом приймання-передачі векселів від 04.05.2000 року до договору.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є законним держателем простого векселя №40 на суму 1000000,00 грн, випущеного Відкритим акціонерним товариством "Сумиобленерго" (яке в подальшому було перейменоване на Публічне акціонерне товариство "Сумиобленерго", що підтверджується Статутом останнього), зі строком платежу - по пред`явленню, але не раніше 01.01.2015 року.

Так, за простим векселем №40 Публічне акціонерне товариство "Сумиобленерго" зобов`язалося заплатити проти цього векселя Українському кредитному банку (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк"), чи його наказу 1000000,00 грн.

Українським кредитним банком на звороті векселя проставлено бланковий індосамент на пред`явника "Платити наказу: без обороту на мене", який підписаний головою правління, головним бухгалтером та скріплений печаткою.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" з листом і вимогою оплатити векселі, у тому числі і простий вексель №40, до 12-00 години 19.03.2015 року. У листі зазначено, що у разі неоплати векселів відповідно до чинного законодавства по векселях буде вчинено протест у неплатежі.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, Публічне акціонерне товариство "Сумиобленерго" не здійснило оплату векселя №40, у зв`язку з чим 25.03.2015 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу про опротестування вказаного вище векселя у неплатежі.

25.03.2015 року приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. направила Публічному акціонерному товариству "Сумиобленерго" телеграму-вимогу з пропозицією до 12-ї години 26.03.2015 року здійснити оплату, в разі несплати векселі будуть опротестовані.

Розпискою від 26.03.2015 року про передачу векселів для опротестування приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. отримала, в тому числі і вексель №40 на суму 1 000 000,00 грн.

У зв`язку з невиконанням вказаної вимоги відповідачем, приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. 26.03.2015 року видано протест про неоплату вказаного вище векселя (зареєстровано в реєстрі № 978).

Актом приймання-передачі від 26.03.2015 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. передано Публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", в тому числі вищезазначений вексель та протест про неоплату векселя.

31.03.2015 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. з листом № 26-2333/1.2-15 про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості, в тому числі за вказаним векселем на суму 1000000,00 грн.

01.04.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. видано виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за № 496) про стягнення з відповідача заборгованості за векселем №40 від 04.05.2000 року на суму 1000000,00 грн, який було пред`явлено до виконання до державної виконавчої служби та за яким державною виконавчою службою Сумського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження ВП № 47271558.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, борг за векселем №40 не був погашений Публічним акціонерним товариством "Сумиобленерго" ні в добровільному порядку, ні в примусовому.

Відповідно до ст. 18 Цивільного кодексу України порядок захисту цивільних прав нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року за № 1172, відбувається стягнення заборгованості за векселями, опротестованими нотаріусами в установленому законом порядку. Відповідно до п. 11 даного Переліку для одержання виконавчого напису подаються: оригінал опротестованого векселя; акт про протест векселя.

Згідно ст. 8 Закону України "Про обіг векселів в Україні" зазначається, що вексель, опротестований нотаріусом у встановленому законодавством порядку, є виконавчим документом.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса) підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих написів нотаріусів.

Статтею 18 Цивільного кодексу України унормований порядок захисту цивільних прав нотаріусом, виконавчий напис якого, вчинений на борговому документі, є виконавчим документом нарівні з рішенням суду.

Згідно ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений ст. 16 Цивільного кодексу України, згідно з якою кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Отже, особа, право якої порушено, може на свій власний розсуд обрати будь-яку форму захисту: судову, шляхом звернення до органів державної влади, органів нотаріату чи самозахист.

При цьому, межі здійснення цивільних прав не містять жодних обмежень щодо права особи здійснювати захист своїх прав та інтересів у способи, визначені законодавством. Не містить таких обмежень і чинне законодавство в цілому, а Конституція України надає право особи діяти у спосіб, не заборонений законодавством.

Здійснення особою свого права на судовий захист не може ставитись у залежність від використання нею інших засобів правового захисту, до яких відноситься, зокрема, захист цивільних прав нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що чинне законодавство не містить обмежень щодо можливості здійснення особою захисту своїх прав та законних інтересів одночасно шляхом пред`явлення до виконання виконавчого напису в позасудовому порядку та шляхом стягнення заборгованості у судовому порядку, а отже суд не приймає до уваги заперечення відповідача з приводу того, що задоволення позову у цій справі призведе до подвійного стягнення з Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" заборгованості за одним і тим самим борговим документом, оскільки боржник зобов`язаний виконати зобов`язання за векселем №40 за будь-яким з виконавчих документів, у зв`язку з чим виконавче провадження буде закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", а інший невиконаний виконавчий документ боржник має право визнати таким, що не підлягає виконанню в порядку ст. 328 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з припиненням зобов`язання його виконанням та відсутністю обов`язку боржника.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, у виконавчому написі № 496 було зазначено, що він набуває чинності з моменту його вчинення та має бути пред`явлений до виконання до відділу (підрозділу) державної виконавчої служби протягом року з дня його вчинення.

Як було встановлено вище, виконавчий напис № 496 від 01.04.2015 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. було пред`явлено до виконання до державної виконавчої служби та за яким державною виконавчою службою Сумського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження ВП № 47271558.

З матеріалів виконавчого провадження №47271558 з примусового виконання виконавчого напису Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренко Андрія Васильовича №496 від 01.04.2015 року про стягнення з ПАТ "Сумиобленерго" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" несплаченої в строк заборгованості за простим векселем №40 від 04.05.2000 року, вбачається, що стягнення за виконавчим написом не здійснювалось, відповідно до постанови старшого державного виконавця Турчин Ю.С. ВДВС Сумського міського управління юстиції від 30.04.2015 року виконавче провадження зупинене згідно ухвали Сумського окружного адміністративного суду про забезпечення позову по справі №818/1437/15 від 30.05.2015 року.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, порушене право позивача не перестало існувати внаслідок реалізації позасудового захисту, станом на момент звернення до суду відповідач не виконав свої зобов`язання зі сплати заборгованості по векселю ні в добровільному, ні в примусовому порядку, виконавче провадження ВП №47271558 зупинене з квітня 2015 року, будь-яких виконавчих дій (окрім накладення арешту на нерухоме майно боржника) під час виконання виконавчого напису нотаріуса № 496 від 01.04.2015 року не вчинялось, виконання зазначеного виконавчого документу не відбулось, обставини щодо зупинення виконавчого провадження ВП № 47271558 у зв`язку з оскарженням відповідачем в судовому порядку виконавчого напису нотаріуса № 496 від 01.04.2015 року підтверджені відповідними належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" вексель - це цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов`язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, в тому числі письмовими, речовими і електронними доказами.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення (ч.1, 2, 5 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України).

Так, підставою заявлених позовних вимог є невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати простого векселя №40, матеріали справи містять оригінал простого векселя №40 від 04.05.2000 року, оригінал векселя та виконавчого напису нотаріуса № 496 від 01.04.2015 був досліджений як судом першої інстанції так і судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про обіг векселів в Україні" векселі (переказні і прості) складаються в документарній формі на бланках з відповідним ступенем захисту від підроблення, форма та порядок виготовлення яких затверджуються Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку за погодженням з Національним банком України з урахуванням норм Уніфікованого закону, і не можуть бути переведені в бездокументарну форму (знерухомлені). Вексель, який видається на території України і місце платежу за яким також знаходиться на території України, складається державною мовою. Найменування трасанта або векселедавця, інших зобов`язаних за векселем осіб заповнюється тією мовою, якою визначено офіційне найменування в їх установчих документах. Вексель підписується: від імені юридичних осіб - власноручно керівником та головним бухгалтером (якщо така посада передбачена штатним розписом юридичної особи) чи уповноваженими ними особами. У разі якщо вексель підписується уповноваженою особою, до тексту векселя включається посилання на внутрішній документ юридичної особи, відповідно до якого уповноважена особа має право підписувати вексель.

Вимоги до оформлення простого векселя визначені також і в ст.ст. 75, 76 Розділу ІІ "Прості векселі" Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, запровадженої Женевською Конвенцією 1930 року.

За вексельним законодавством виникають зобов`язання як прямих боржників, так і боржників у порядку регресу. Прямі боржники - це векселедавець простого векселя та акцептант переказного векселя. Вимоги до зазначених осіб, а також до авалістів за них (за їх наявності) можуть бути пред`явлені як у строк платежу, так і протягом усього строку вексельної давності незалежно від наявності протесту. При цьому підставою для заявлення вимог до прямих боржників є сам вексель, що знаходиться у кредитора.

З огляду на викладене, колегія суддів приймає як належний висновок суду першої інстанції, що порушене право позивача на отримання коштів за простим векселем №40 у позасудовому порядку не захищене, наявні підстави для захисту цього права судом.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з твердженнями позивача, що він як держатель векселю, має право відповідно до вимог вексельного законодавства вимагати від відповідача як векселедавця стягнення відсотків на суму векселя в розмірі 6%.

Так, в силу приписів ст. 1, ст. 15, ст. 25 Уніфікованого закону векселедавець - ПАТ "Сумиобленерго", зобов`язаний за простим векселем №40 як трасат (акцепт) за переказним векселем.

Сам вексель №40 передано у власність позивача Українським кредитним банком (правонаступником якого є ПАТ "Акцент-Банк") на підставі договору від 24.04.2000 № Т-102/042000.

На вказаному векселі Українським кредитним банком здійснено банковий індосамент "Платити наказу: без обороту на мене".

Відповідно до ст. 43 Уніфікованого закону держатель може використати своє право регресу проти індосантів, трасанта та інших зобов`язаних осіб при настанні строку платежу, якщо останній не був здійснений.

Згідно зі ст. 47 Уніфікованого закону всі трасанти, акцептанти, індосанти і особи, що забезпечують авалем платіж за переказним векселем, є солідарно зобов`язаними перед держателем. Держатель має право пред`явити позов до кожної з цих осіб окремо і до всіх разом, необов`язково додержуючись тієї послідовності, в якій вони зобов`язалися.

Відповідно до ст. 48 Уніфікованого закону держатель може вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, в тому числі відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, право векселедержателя на стягнення 6% річних із зобов`язаної за векселем особи від дати настання строку платежу, передбачене п. 2 ст. 48 вказаного Уніфікованого закону.

Відповідно до п. 5 ст. 2 Закону України "Про обіг векселів в Україні" встановлено, що відсотки, про які йдеться у п. 2 статті Уніфікованого закону, на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються виходячи з розміру облікової ставки Національного банку України на день подання позову і від дня настання строку платежу (з дня платежу) до дня подання позову відповідно.

Таким чином, враховуючи факт порушення відповідачем строків платежу, оскільки до 19.03.2015 року відповідачем не було оплачено вимоги за векселем, а також те, що право на стягнення 6% передбачено Уніфікованим законом, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що у позивача виникло право на стягнення відсотків.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем були подані до суду першої інстанції докази сплати на користь позивача 157150,68 грн суми 6% річних та боргу за векселем у розмірі 1000000,00 грн (платіжні доручення № 408 від 05.07.2018 року та № 492 від 18.07.2018 року).

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що у платіжному дорученні №408 від 05.07.2019 року про перерахування відповідачем 157150,68 грн - 6% річних призначенням платежу вказано: "добровільне виконання рішення ГССО від 22.03.2018 року у справі № 920/16/18 після набрання законної сили (прийняття пост. ХАГС від 04.07.2018 року) та у платіжному дорученні № 492 від 18.07.2018 року про перерахування 1000000,00 грн заборгованості, призначенням платежу визначено: "добровільне виконання постанови Харківського апеляційного господарського суду від 04.07.2018 року у справі № 920/16/18)", а вказані судові рішення скасовані постановою Верховного Суду від 17.10.2018 року у даній справі.

Водночас, за твердженням відповідача до суми оплати 6% річних згідно платіжного доручення № 408 від 05.07.2018 року додані суми оплати судових витрат на виконання рішення господарського суду Сумської області.

Однак враховуючи, що вказані кошти отримані позивачем, на підтвердження чого представник подав суду відповідні відомості, на вимогу відповідача (у зв`язку із скасуванням судових рішень, на виконання яких вони були сплачені) позивачем йому не повернуті, сам відповідач у своїй заяві про закриття провадження у справі визнав факт сплати цих сум саме як основного боргу за векселем у розмірі 1000000,00 грн та нарахованих відсотків у розмірі 157150,68 грн, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відповідач сплатив позивачу суму основного боргу за векселем № 40 у розмірі 1000000,00 грн та суму нарахованих відсотків у розмірі 157150,68 грн, у зв`язку з чим у цій частині відсутній предмет спору.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача 1000000,00 грн основної заборгованості за векселем № 40 від 04.05.2000 року та 157150,68 грн - 6% річних.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 493154,02 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 20.03.2015 року по 31.10.2017 року, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про обіг векселів в Україні" передбачені ст.ст. 48, 49 Уніфікованого закону відсотки на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються виходячи з розміру облікової ставки НБУ на день подання позову та від дня настання строку платежу (з дня платежу) до дня подання позову відповідно.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Норми Цивільного кодексу України до правовідносин, пов`язаних з вексельним обігом, можуть бути застосовані лише у тій частині, яка не врегульована нормами вексельного законодавства і лише у випадку вказівки на це в актах вексельного законодавства, що названі в Законі України "Про обіг векселів в Україні".

Відповідно до ст. 48 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, право векселедержателя вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, обмежено наступними сумами: (1) сумою неакцептованого або неоплаченого переказного векселя з відсотками, якщо вони були обумовлені; (2) відсотками в розмірі шести від дати настання строку платежу; (3) витратами, пов`язаними з протестом і пересиланням повідомлень, а також іншими витратами.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, за прострочення виконання вексельного зобов`язання, законодавством встановлені спеціальні санкції.

Так, оскільки спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, яким не передбачено стягнення інфляційних втрат у разі прострочення виконання вексельного зобов`язання, норми ст. 625 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду, зокрема у справі №920/13/18 від 16.10.2018 року, №920/20/18 від 16.10.2018 року та №904/66/18 від 26.06.2019 року.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що оскільки зобов`язання за спірним векселем є грошовими, тому на вимогу кредитора застосування ст. 265 Цивільного кодексу України є обов`язковим та законним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відсутності підстав для стягнення інфляційних втрат в розмірі 493154,02 грн нарахованих на суму вексельного зобов`язання.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 16.07.2019 року у справі №920/16/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №920/16/18 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексту 06.11.2019 у зв`язку з перебуванням судді Ткаченко Б.О. на лікарняному.