ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1011/19
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №5

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів Колоколова С.І.,

Разюк Г.П.,

секретар судового засідання Щербатюк О.В.,

за участю представників учасників судового процесу:

від ТОВ «СПМК-17»: не з`явився;

від ТОВ «ВІССЕН Україна»: Баранікова М.М., за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю СПМК-17

на рішення Господарського суду Одеської області

від 19 серпня 2019 року (повний текст складений 22.08.2019р.)

по справі № 916/1011/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ВІССЕН Україна

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю СПМК-17

про стягнення 754 611,55 грн. -

суддя суду першої інстанції: Д`яченко Т.Г.

час та місце винесення рішення: 19.08.2019р., м. Одеса, просп.. Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 30.10.2019р. відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019р. Товариство з обмеженою відповідальністю „ВІССЕН Україна (позивач, ТОВ «ВІССЕН Україна») звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю „СПМК-17 (відповідач, ТОВ «СПМК-17») про стягнення 754611,55 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням з боку відповідача прийнятих на себе зобов`язань за умовами Договору поставки №ВУ-86 від 07.07.2017р.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.08.2019р. по справі №916/1011/19 (суддя Д`яченко Т.Г.) позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІССЕН Україна» задоволені у повному обсязі; стягнуто з ТОВ «СПМК-17» на користь ТОВ «ВІССЕН Україна» 642921,65 грн. основного боргу, 47928,09 грн. - 3% річних, 12833,01 грн. - інфляційних збитків у розмірі та 50928,80 грн. пені. Крім того, з відповідача стягнуто витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 319,17 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, Господарський суд Одеської області дійшов до висновку про доведення позивачем обставин, на які він посилається, належними, достатніми та допустимими доказами.

Так, місцевим господарським судом було встановлено, що матеріали справи містять первинну документацію та всі належні докази, які засвідчують здійснення поставки обумовленого товару на користь відповідача, який в свою чергу був лише частково оплачений з боку покупця.

Також, судом першої інстанції було перевірено розрахунки штрафних санкцій та встановлено що вони є вірними, а вимоги про їх стягнення правомірними.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «СПМК-17» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій позивач просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 19.08.2019р. по справі №916/1011/19 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позивних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ТОВ «СПМК-17» вказує, зокрема, що судом першої інстанції, при прийнятті вищевказаного рішення, були порушено норми процесуального та неправильно застосовано норми матеріального права.

Так, апелянт зазначає, що в якості доказів обставин зазначених у позовній заяві позивачем надано рахунки на оплату на загальну суму 1491302,73 грн., видаткові накладні на загальну суму 1720649,14 грн. та акти звірки, що не підписані з боку відповідача.

Як вказує відповідач, відповідно до умов Договору підставою для оплати товару є рахунки, надані постачальником. При цьому, позивачем не було надано доказів направлення рахунків покупцю та сума рахунків не відповідає вартості поставленого товару.

Також, посилаючись на ст. 712 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України та ч. 1, ч. 2 ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, ТОВ «СПМК-17» звертає увагу на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що видаткові накладні містять інформацію про отримання товару механіком ОСОБА_1 . ОСОБА_2 за довіреністю. Однак, відповідач наполягає на тому, що відповідні довіреності останнім не видавались. Апелянт вказує, що відсутність довіреностей виключає наявність рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи (в даному випадку- ОСОБА_3 .) одержати для підприємства товар.

Крім цього, ТОВ «СПМК-17» зауважив, що для нарахування позивачем штрафних санкцій відсутні підстави, оскільки, на думку відповідача, позивачем не доведено виникнення відповідних зобов`язань та прострочення їх виконання. Водночас, навить якщо врахувати дані, зазначені, позивачем, то «ТОВ «ВІССЕН Україна» здійснено нарахування штрафних санкцій з невірно визначеним періодом виникнення прострочення зобов`язання.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.09.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю СПМК-17 на рішення Господарського суду Одеської області від 19.08.2019р. по справі №916/1011/19.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.10.2019р. розгляд апеляційної скарги по справі №916/1011/19 призначено на 30.10.2019р.

21.10.2019р. від Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІССЕН Україна» до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким позивач не погоджується з її доводами та просить у задоволенні останньої відмовити повністю, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

07.10.2019р. від ТОВ ВІССЕН Україна до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, забезпечення проведення якої позивач просив доручити, зокрема, Дніпропетровському окружному адміністративному суду.

Вказане клопотання було задоволено ухвалою суду апеляційної інстанції від 10.10.2019р.

30.10.2019р. до суду від ТОВ «СПМК-17» електронною поштою надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування зазначеного клопотання відповідачем зазначено, що заступник директора з правових питань ТОВ «СПМК-17», який є єдиним представником у справі, знаходиться у відрядженні, у зв`язку з чим не може прийняти участь у справі.

Згідно з ч.11, 12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Як вбачається з клопотання директора «ТОВ «СПМК-17», останній вказує на неможливість прибуття в судове засідання представника підприємства через його відрядження, однак, будь-яких доказів у розумінні ст.ст. 73, 74, 76-78 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження вказаних обставин до суду не надано.

Окрім цього, апеляційний суд констатує, що відповідач був своєчасно, 10.10.2019р. року, повідомлений про дату, час і місце розгляду справи - 30.10.2019р., що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 03.10.2019р. Відповідно, апелянт мав достатньо часу забезпечити явку в судове засідання іншого представника, оскільки діюче законодавство не обмежує представництво інтересів в суді певним колом осіб.

Судова колегія відзначає, що відповідачем у клопотанні про відкладення розгляду справи не наведено жодних об`єктивних причин, які унеможливлюють розгляд справи за відсутності його представника. До того ж, клопотання відповідача не містять посилань на необхідність дослідження нових доводів по справі, окрім тих які визначені в апеляційній скарзі.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливість явки відповідача не позбавляє суд права вирішити спір, оскільки ним не заявлено про необхідність надання додаткових доказів, клопотань або інших заяв, які він не мав можливості своєчасно подати суду, які могли б вплинути на встановлені судом першої інстанції обставини.

При цьому, відповідно до ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.10.2019р., присутність сторони в судовому засіданні 30.10.2019р. не визнавалась обов`язковою.

Таким чином, клопотання позивача про відкладення розгляду справи до задоволення не підлягає, оскільки повідомлені ним причини неявки не знайшли свого підтвердження та судом поважними не визнаються.

У судовому засіданні 30.10.2019р., яке проводилось в режимі відео конференції, оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.07.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю „ВІССЕН Україна (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю „СПМК-17 (покупець) було укладеного Договір поставки №ВУ-86 (надалі Договір), за умовами якого продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у свою власність та оплатити товар на умовах, в кількості та за ціною (вартістю), що наводяться в рахунку-фактурі, або інших передбачених чинним законодавством документах на товар, які є невід`ємною частинною Договором (Додатки) та остаточно узгоджується сторонами на кожну окрему партію товару (п.1.1. Договору).

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що передача товару здійснюється продавцем протягом 3-х робочих днів в разі наявності товару на складі продавця або протягом 21 банківського дня в разі імпортування товару.

Порядок та умови передачі товару за договором визначені главою 2 Договору.

Так, зокрема, у відповідності підпункту 2.1.2. (FCA Франко-Перевізник), товар вважається відвантаженим покупцю з моменту передачі товару продавцем перевізнику, вибір якого здійснюється продавцем на власний розсуд. З моменту передачі товару перевізнику обов`язки продавця перед покупцем вважаються виконаними в повному обсязі та належним чином. Доказом передачі продавцем товару перевізник є товарно-транспортна накладна, квитанція, декларація або інший документ, що засвідчує відповідну передачу товару перевізнику.

Крім того, пунктом 2.2. сторони визначили, що покупець, підписуючи документ про відвантаження (видаткову накладну, товарно-транспортну накладну, або інший документ, що засвідчує відвантаження чи отримання товару від продавця або перевізника), виявляє згоду на прийняття товару відповідно до попередньої домовленості із продавцем та позбавляється права заявляти претензії, щодо невідповідності поставленого товару за кількістю, номенклатурою, асортиментом та ціною попередній домовленості із продавцем. Уповноважуючи певну особу на прийняття товару від продавця або перевізника, покупець автоматично уповноважує таку особу підписувати відповідні товарно-транспортні документи на товар.

Згідно до п. 3.1. Договору, ціна на товар формується виходячи з вартості товару в доларах США (в еквіваленті, по курсі, встановленому за домовленістю сторін, з врахуванням умов, передбачених п. 3.2. Договору) і встановлюється в українських гривнях та вказується в рахунку-фактурі, або інших передбачених чинним законодавством документах на товар які є невід`ємною частиною Договору (Додатки) та остаточно узгоджуються сторонами на кожну окрему партію товару. При цьому оплата здійснюється в національній валюті України, у відповідності до формулі, що наведене у даному пункту договору.

Відповідно до п. 3.2. Договору, розрахунки за цим Договором здійснюються в національній валюті України, згідно з п. 3.1. цього Договору.

Крім того, даним пунктом сторони домовились, що при зміні, на момент оплати, встановленого курсу гривні до долару США, підтвердженого ПАТ КБ «Приватбанк», пропорційно автоматично змінюється і загальна вартість товару, і в даному випадку не має потреби в підписанні додаткової угоди (про зміну загальної вартості товару).

Оплата ціни (вартості) здійснюється товару здійснюється покупцем в національній валюті України безготівково шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок продавця. (п. 3.3. Договору).

Положеннями п. 3.4. Договору визначено, що оплата вартості (ціни) товару здійснюється покупцем, з урахуванням п.п. 3.1.- 3.3. цього Договору протягом 30 днів з моменту відвантаження товару.

Датою остаточної оплати вартості (ціни) товару вважається дата надходження грошових коштів на поточний рахунок продавця у розмірі 100% ціни (вартості) товару п.3.5. Договору).

Згідно з підпунктом 4.1.1. Договору продавець зобов`язується надати покупцю разом з товаром або товарними засобами поштового зв`язку наступні документи: рахунок, видаткову накладну, податкову накладну.

В свою чергу, відповідно до підпункту 4.2.1. Договору покупець зобов`язаний оплатити повну вартість (ціну) товару у визначені цим Договором строки (терміни).

Умовами п. 5.2. Договору визначено, що у випадку несвоєчасного виконання прийнятих на себе грошових зобов`язань по оплаті за товар за цим Договором покупець зобов`язаний сплатити на користь продавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

У пункті 5.3. Договору визначено, що на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України сторони домовились, що у разі прострочення грошового зобов`язання строком більше 30 календарних днів, боржник на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також, 3% річних від простроченої суми за кожний день прострочення.

Відповідно до п.9.1. Договору, він набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2017р. та моменту повного та належного виконання сторонами усіх своїх зобов`язань за цим даним Договором.

Апеляційна колегія звертає увагу, що даний Договір підписаний уповноваженими представниками сторін без зауважень та заперечень і скріплений печатками підприємств.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на виконання умов вищезазначеного Договору ТОВ «ВІССЕН Україна» було здійснено поставку товару відповідачу на загальну суму 1 720 649,14 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими та податковими накладними (т.1 а.с. 57-91, т.2 а.с. 50-151).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується позивачем, ТОВ «ВІССЕН Україна» було виставлено рахунки за товар на загальну суму 1 491 302,73 грн. (т.1 а.с. 21-56).

Проте, відповідачем було лише частково здійснено сплату вартості отриманого товару на суму 1 077 727,49 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями (т.1 а.с. 92-105).

У матеріалах справи міститься акти звіряння взаємних розрахунків за період 2017-2018 р.р., відповідно до яких загальна сума заборгованості відповідача на 21.12.2018р. становила 642 921,65 грн.

Водночас, судова колегія звертає увагу, що зазначені акти не містять ані підпису, ані печатки відповідача.

Враховуючи, що ТОВ «СПМК-17» оплатило товар лише частково, позивачем на адресу відповідача було направлено претензію за вих. №10/1 від 10 січня 2019р., однак, як свідчать матеріали справи, остання залишена відповідачем без відповіді та заборгованість оплачено не було.

Приймаючи до уваги неналежне виконання з боку відповідача прийнятих на себе зобов`язань за умовами укладеного договору позивачем було здійснено нарахування 3% річних у розмірі 47928,09 грн., інфляційних втрат у розмірі 12833,01 грн. та пені 50928,80грн.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши представника позивача, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, укладений між сторонами Договір поставки від 07.07.2017р. №ВУ-86 є належною підставою виникнення у сторін за цим Договором господарського зобов`язання.

Відповідно до 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У силу ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, яка кореспондується з ч.1. ст.526 Цивільного кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із приписами ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 1 статті 628 Цивільного Кодексу України визначено,що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст.530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.664 Цивільного кодексу України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Проте, ТОВ «СПМК-17» порушив умови Договору шляхом лише часткової оплати за отриманий товар. При цьому, відповідач зазначив, що довіреності, за якими був отриманий товар, підприємством не видавались. Крім того, ТОВ «СПМК-17» наполягає на тому, що позивачем не надано доказів направлення рахунків покупцю та відсутня підпис останнього в акті звіряння взаєморозрахунків.

Враховуючи презумпцію правомірності договору, колегія суддів звертає увагу, що відповідний Договір поставки відповідачем не оскаржувався, тому, він є дійсним. Тобто, жодних обставин, які звільняють відповідача від виконання своїх обов`язків за Договором не існує.

Як свідчать матеріали справи та не спростовується ТОВ «СПМК-17», на виконання умов Договору поставки, позивачем здійснювалось відвантаження товару, що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими та податковими накладними. При цьому, апеляційна колегія зазначає, що до первинних документів, які підтверджують здійснення господарської операції, належать, зокрема, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна та зареєстрована податкова накладна.

Крім того згідно з підпунктом 4.1.1. Договору, продавцем покупцю надавались відповідні рахунки.

Апеляційний суд критично становиться до посилання ТОВ «СПМК-17» на відсутність підтвердження з боку ТОВ «ВІССЕН Україна» факту надання рахунків покупцю, з огляду на таке.

Як було зазначено вище, відповідний Договір поставки сторони підписали без зауважень. Згідно п. 1.1. цього Договору, поставлений товар оплачується покупцем на умовах, в кількостях та за ціною (вартістю), що наводяться в рахунку-фактурі, або інших передбачених чинним законодавством документах на Товар, які є невід`ємною частиною Договору (Додатки) та остаточно узгоджуються Сторонами на кожну окрему партію Товару. Матеріали справи свідчать, що іншим документом на товар є видаткова накладна.

Апеляційна колегія звертає увагу, що наявні у матеріалах справи видаткові накладні підписані та завірені печаткою покупця, також, без зауважень з боку останнього. Крім того, умовами Договору передбачено право покупця повернути товар, проте ТОВ «СПМК-17» таким правом не скористалось. Більш того, відповідачем частково сплачено кошти за поставлений товар в сумі 1 077 727,49 грн., що становить більш 70% від загальної суми поставленого товару. Тобто, покупець отримав товар, погодився з його кількістю, ціною та якістю, отже позивач має обов`язок щодо оплати цього товару.

Окремо, апеляційний суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували зауваження ТОВ «СПМК-17» стосовно співпраці з ТОВ «ВІССЕН Україна». Навпаки, як свідчать матеріали справи, жодних претензій щодо кількості, якості, вартості поставленого продавцем товару від відповідача не надходило. Покупець сплачував грошові кошти, відповідно до умов Договору поставки й ніколи не висував жодних претензій щодо такої процедури.

Щодо посилання апелянта на те, що ним не видавалися довіреності на отримання товару.

З матеріалів справи вбачається, що передача товару за Договором поставки від 07.07.2017р. здійснювалась на умовах FCA Франко-Перевізник (п.п. 2.1.2. Договору), за якими товар вважається відвантаженим покупцю з моменту передачі товару продавцем перевізнику. Доказом передачі продавцем товару перевізнику є товарно-транспортна накладна, квитанція, декларація або інших документ, що засвідчує передачу товару перевізнику.

В свою чергу, покупець, підписуючи документ про відвантаження (видаткову накладну, товарно-транспортну накладну або інший документ, що засвідчує відвантаження чи отримання товару від продавця або перевізника) виявляє згоду на прийняття товару на умовах п. 2.2. Договору поставки. Крім того, цим же пунктом зазначено про те, що уповноважуючи певну особу па прийняття товару від продавця або перевізника, покупець автоматично уповноважує таку особу підписувати відповідні товарно-супровідні документи на товар.

Судова колегія вказує, що матеріали справи містять копії ТТН перевізника «Нова пошта» з яких вбачається, що сторони використовували послуги останнього щодо оформлення та перевезення товару. Відповідно до зазначених товарно-транспортних накладних, отримувачем товару визначався відповідач ТОВ «СПМК-17». За даними перевізника, товар було отримано відповідачем у повному обсязі та без зауважень. Отримання товару здійснювалось представником ТОВ «СПМК-17».

Матеріали справи свідчать, що ТОВ «СПМК-17» уповноважило Колодича Вячеслава Федоровича (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 10.12.1997 року Цюрупинським РВ УМВС України в Херсонській області), отримувати товар та підписувати відповідні документи щодо отримання товару на підставі довіреностей №350 від 30.06.2017р., №543 від 08.08.2017р., №552 від 14.08.2017р., №655 від 06.10.2017р., №760 від 17.11.2017р., №764 від 23.11.2017р., №785 від 04.12.2017р., та довіреність на рік від 31.01.2018р. за №36 (т.2 а.с. 152-173).

Відповідно до ст. 246 Цивільного кодексу України, Довіреність від імені юридичної особи вилається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Таким чином, наведене спростовує твердження апелянта щодо відсутності підстав підписання видаткових накладних на отримання товару ОСОБА_3

Стосовно Акту звірки, що не підписаний відповідачем, апеляційна колегія зазначає наступне.

У статті 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, акт звірки взаєморозрахунків як зведений обліковий документ, відображаючи загальну суму заборгованості, не належить до первинних документів бухгалтерської звітності. Такий акт є, по суті, документом, що містить зведені відомості про бухгалтерський облік здійснених операцій на підприємствах, однак не може вважатися належним доказом проведення цих операцій та існування господарських зобов`язань у сторін.

Враховуючи вказане та те, що у матеріалах справи наявні належні первинні документи, що підтверджують факт здійснення господарських операцій сторонами та платіжні доручення як докази оплати по даним операціям, апеляційний суд не бере до уваги акт звірки взаєморозрахунків в якості доказу заборгованості відповідача перед позивачем, оскільки така заборгованість випливає саме з аналізу вищевказаних первинних документів.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського Кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 229 Господарського Кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами. Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 230 Господарського Кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 Цивільного Кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дослідивши розрахунки штрафних санкцій, індексу інфляції та 3% річних, колегія суддів зазначає, що початок нарахування пені, річних та відсотків за користування грошовими коштами здійснювалось позивачем з дотриманням вимог п.п. 3.1.-3.4. Договору, тобто з 31-го дня від дати відвантаження товару.

Судом першої інстанції були перевірені розрахунки заявленої до стягнення пені у розмірі 50928,80 грн., 3 % річних у розмірі 47928,09 грн. та інфляційних у розмірі 12833,01 грн., з якими також погоджується і суд апеляційної інстанції, вважаючи надані розрахунки цілком правильними.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 та ч.3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на встановлені обставини судова колегія зазначає, що наведені апелянтом у апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення і ухвалення нового рішення, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Одеської області від 19.08.2019р. у справі №916/1011/19 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови підписаний 31.10.2019р.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Колоколов С.І.

Суддя Разюк Г.П.