РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

24.10.2019Справа № 910/11431/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Дьогтяр О.О., розглянув матеріали господарської справи

за позовом Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс»

про стягнення 179 502,08 грн

За участю представників сторін:
від позивача Ніколова В.М (довіреність № 220/514/Д від 03.12.2018)

від відповідача Вознюк М.В. (довіреність № б/н від 22.08.2019)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2019 року Міністерство оборони України (далі Міноборони, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» (далі ТОВ «Євро Класс», відповідач) про стягнення 179 502,08 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем обов`язку поставити товар за договором про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/2/18/66 від 23.07.2018.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача пеню та штраф за порушення умов укладеного сторонами договору в загальному розмірі 179 502,08 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.08.2019 відкрито провадження у справі № 910/11431/19 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 26.09.2019.

18.09.2019 до суду надійшов поданий відповідачем відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти обґрунтованості та правильності здійсненого позивачем розрахунку штрафних санкцій, а також зазначив, що порушення строку поставки товару відбулось у зв`язку з тим, що позивачем були змінені в односторонньому порядку технічні умови до товару. Така вимога позивача була зумовлена заміною комплектуючих товару, що вимагало від відповідача заміни виробничих ліній та замовлення додаткових матеріалів для виготовлення комплектуючих за новими технічними умовами, що були виставлені позивачем. Однак позивач, не очікуючи завершення циклу виробництва нових комплектуючих, відмовився від прийняття подальшого виконання відповідачем зобов`язання, у зв`язку з чим укладений сторонами договір припинив свою дію. Відповідач стверджував, що видаткові накладні були складені у день відвантаження товару позивачу та свідчать про своєчасне виконання ним своїх зобов`язань перед позивачем. Враховуючи викладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Крім того, відповідачем була подана заява по залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» (далі ПрАТ «Айбокс Банк»), яке надало банківську гарантію з метою забезпечення постачальником виконання його зобов`язань за договором про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/2/18/66 від 23.07.2018.

26.09.2019 судом оголошено перерву в судовому засіданні до 15.10.2019.

02.10.2019 до суду надійшла подана позивачем відповідь на відзив, у якій позивач вказав, що проставлення відповідачем на видаткових накладних певної дати не свідчить про своєчасне виконання ним свого обов`язку поставити товар, твердження відповідача про передачу товару позивачу в день складення видаткових накладних спростовується долученим до матеріалів справи актами приймання-передачі товару з зазначенням дійсних дат приймання позивачем товару, що підписані представником відповідача без жодних зауважень. Позивач також зазначив, що відповідач звернувся до нього з листом, у якому повідомив про відсутність можливості своєчасно та у повному обсязі виконати поставку товару в зв`язку з тим, що на ринку відсутні якісні запчастини, необхідні для комплектації товару. Вказана обставина, на переконання позивача, жодним чином не звільняє відповідача від відповідальності за порушення договірного зобов`язання та є тими ризиками у здійсненні господарської діяльності, які несе відповідач.

У відповіді на відзив позивач також заперечив проти задоволення клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, адже обов`язок відповідача сплатити штрафні санкції за договором про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/2/18/66 від 23.07.2018 жодним чином не впливає на права або обов`язки ПрАТ «Айбокс Банк», який не є стороною вказаного правочину, щодо однієї зі сторін спору.

09.10.2019 до суду надійшли подані відповідачем додаткові пояснення, у яких сторона вказала, що позивач змінюючи істотні умови договору в частині технічних вимог до товару, розумів, що відповідачу знадобиться додатковий час на виконання нових вимог позивача, проте коли товар був майже готовий до поставки, позивач відмовився від подальшого прийняття виконання відповідачем договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2019 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ПрАТ «Айбокс Банк» та відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 24.10.2019.

18.10.2019 до суду надійшли подані позивачем пояснення у справі щодо обсягу поставленого, а також непоставленого товару та терміну виконання відповідачем поставки, строку та порядку нарахування позивачем штрафних санкцій, стягнення яких є предметом розгляду в межах даної справи, та моменту припинення укладеного сторонами договору таким моментом позивач вважав день повідомлення відповідача про відмову від подальшого прийняття виконання ним зобов`язань за договором.

21.10.2019 до суду надійшли подані відповідачем пояснення у справі, в яких відповідач зазначив, що вважає дію договору достроково припиненою з ініціативи позивача з 23.11.2018, у зв`язку з чим вважав необґрунтованим нарахування пені за порушення строку поставки товару, від прийняття якого позивач відмовився, після 23.11.2018.

22.10.2019 до суду надійшла заява ПрАТ «Айбокс Банк» про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, обґрунтована тим, що спір у даній справі виник з договору поставки, належне виконання якого було забезпечене гарантією, яку надало ПрАТ «Айбокс Банк».

24.10.2019 у судовому засіданні позивач проти задоволення заяви ПрАТ «Айбокс Банк» про вступ у справу як третьої особи заперечував, заявлені ним позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Відповідач просив суд вказану заяву ПрАТ «Айбокс Банк» задовольнити, проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав їх необґрунтованими та безпідставними, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі (ч. 4 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши заяву ПрАТ «Айбокс Банк» про вступ у справу як третьої особи, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні, оскільки на підтвердження та обґрунтування такої заяви не надано жодного доказу, а також не зазначено, яким саме чином рішення по справі може вплинути на права та обов`язки банку щодо сторін спору.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, у судовому засіданні 24.10.2019 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

23.07.2018 між Міністерством оборони України (замовником) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» (постачальником) був укладений договір про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/2/18/66 (далі договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов`язувався у 2018 році поставити Міністерству оборони України обладнання для закладів громадського харчування (39310000-8) (Казан електричний для варіння їжі, об`єм 250 л): лот 2 Обладнання для їдалень (39312200-4) (Казан електричний: для варіння їжі, об`єм 250 л), а саме (Казан електричний для варіння їжі, об`єм 250 л) (КВЕ-250) (далі товар), зазначений у специфікації, а замовник забезпечити приймання та оплату товару в кількості, у строки.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що ціна, кількість та строки постачання товару визначаються специфікацією, викладеною в такій редакції:

- найменування товару: лот 1 Обладнання для їдалень (39312200-4) (Казан електричний для варіння їжі, об`єм 250 л), а саме (Казан електричний для варіння їжі, об`єм 250 л) (КВЕ-250);

- нормативно технічна документація: ТУ У 27.5-2:2018;

- строк постачання: до 15.09.2018 включно;

- загальна кількість: 27 шт;

- ціна за одиницю виміру продукції в грн (без ПДВ з тарою витратами на завантаження продукції в місцях навантаження та транспортними витратами): 30 855,00 грн;

- загальна сума вартості продукції в грн (без ПДВ з тарою, витратами на завантаження продукції В МІСЦЯХ навантаження та транспортними витратами) 833 085,00 грн, крім того ПДВ 166 617,00 грн, ціна товару з ПДВ 999 702,00 грн.

Згідно з рознарядкою Міністерства оборони України за специфікацією до договору відповідач зобов`язувався поставити товар у загальній кількості 27 одиниць:

- до військової частини НОМЕР_1 товар у кількості 1 шт;

- до військової частини НОМЕР_2 товар у кількості 8 шт;

- до військової частини НОМЕР_3 товар у кількості 4 шт;

- до Центру забезпечення службової діяльності МО та ГШ ЗСУ товар у кількості 7 шт;

- до військової частини НОМЕР_4 товар у кількості 7 шт.

Відповідно до п. 2.4 договору приймання товару за кількістю та якістю оформлюється актом приймання-передачі (додаток 22 до наказу Міністерства оборони України від 17.08.2017 № 440), який складає одержувач замовника на кожну партію товару після закінчення приймання товару в трьох примірниках: перший примірник - замовнику, другий - одержувачу замовника, третій - постачальнику. Належним чином оформлені документи: акт приймання, видаткова накладна постачальника та повідомлення-підтвердження відповідно до наказу Міністра Оборали України від 31.12.2016 № 757 є підтвердженням приймання товару.

Положеннями п. 5.1 договору передбачено, що терміни постачання обладнання визначено також у рознарядці замовника, яка є невід`ємною частиною договору.

З вищезазначеної рознарядки вбачається, що сторонами погоджений термін поставки так само, як і умовами договору до 15.09.2018 включно.

Згідно з п. 5.2 договору місцем поставки товару є військові частини Міністерства оборони України, що зазначені у рознарядці Міністерства оборони України, яка є невід`ємною частиною цього договору, згідно з розрахунком поставки та обов`язковим дотриманням передбачених нею вимог до асортименту, кількості, адреси одержувачів замовника та черговості відвантажень.

Судом встановлено, що:

- до військових частин НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та НОМЕР_4 товар у кількості 16 одиниць загальною вартістю 592 416,00 грн відповідачем поставлений не був, докази протилежного суду не надані;

- до військової частини НОМЕР_3 товар у кількості 4 одиниці був поставлений відповідачем без порушення строку, що підтверджується актами приймання № 52 та № 56 від 14.09.2018;

- до Центру забезпечення службової діяльності МО та ГШ ЗСУ товар у кількості 7 одиниць був поставлений відповідачем з порушенням строку, що підтверджується актами приймання № 58 від 24.10.2018 (2 одиниці товару вартістю 74 052,00 грн з ПДВ), № 60 від 01.11.2018 (3 одиниці товару вартістю 111 078,00 грн з ПДВ), № 64 від 19.11.2018 (2 одиниці товару вартістю 74 052,00 грн з ПДВ).

Таким чином, предметом даного спору є правомірність нарахування позивачем штрафних санкцій за порушення відповідачем строку виконання зобов`язання з поставки товару щодо 7 одиниць товару поставлених до Центру забезпечення службової діяльності МО та ГШ ЗСУ не своєчасно, а також щодо 16 одиниць товару, які відповідачем поставлені не були взагалі.

Розглядаючи даний спір, оцінюючи правомірність вимог позивача та обґрунтованість заперечень відповідача суд керувався таким.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що сторони погодили у договорі строк поставки товару до 15.09.2018 включно.

Судом також встановлено, що частина товару у кількості 16 одиниць загальною вартістю 592 416,00 грн відповідачем поставлена не була взагалі, інша частина товару у кількості 2 одиниці товару вартістю 74 052,00 грн (акт приймання № 58 від 24.10.2018) поставлена з порушенням строку на 38 днів, частина товару у кількості 3 одиниці вартістю 111 078,00 грн (акт приймання № 60 від 01.11.2018) поставлена з порушенням строку на 46 днів, частина товару у кількості 2 одиниці вартістю 74 052,00 грн (акт приймання № 64 від 19.11.2018) поставлена з порушенням строку на 64 дні.

Суд відхиляє як безпідставні та недоведені твердження відповідача про те, що порушення строку поставки товару відбулось внаслідок дій позивача. Натомість листом відповідача № 205 від 16.11.2018 підтверджуються, що порушення строку поставки обумовленого договором товару відбулось через відсутність у відповідача якісних запчастин (тенів), необхідних для комплектації товару, у зв`язку з чим відповідач просив позивача розглянути питання про перенесення строків поставки на 2019 рік.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріали справи свідчать, що відповідач обумовлений договором товар поставив не у повному обсязі та з порушенням строку поставки, відтак допустив порушення зобов`язання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Положеннями ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань при закупівлі товарів за бюджетні кошти постачальник сплачує замовнику штрафні санкції (штраф, пеня) у розмірах, передбачених п. 7.3 договору.

За порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1% вартості недопоставеного товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вартості недопоставеного товару (п. 7.3.6 договору).

Судом встановлено, що відповідно до п. 6.2.4 договору у разі порушення постачальником порядку постачання товару, його кількості, якості та строків, які визначені у специфікації та/або рознарядці при зміні постачальником в односторонньому порядку умов договору чи відмови від виконання договору замовник в односторонньому порядку має право відмовитись від подальшого виконання зобов`язань постачальником за договором.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач листом № 286/6/6162 від 23.11.2018 повідомив відповідача про те, що на підставі п. 6.2.4 договору відмовляється від прийняття подальшого виконання зобов`язання за договором. Відповідач факт отримання вказаного листа не заперечував.

Зважаючи на те, що позивач просить стягнути з відповідача штрафні санкції саме за порушення встановленого договором строку поставки, суд зазначає, що правомірним буде нарахування пені до моменту коли позивач відмовився від подальшого прийняття виконання відповідачем такого обов`язку поставити товар, оскільки з моменту відмови позивача від прийняття виконання зобов`язання за договором таке зобов`язання перестало існувати та вважається припиненим.

Здійснивши власний розрахунок пені за ставкою 0,1% за період з 16.09.2018 до 23.10.2018 по акту приймання № 58 від 24.10.2018 на суму 74 052,00 грн за період з 16.09.2018 до 31.10.2018 по акту приймання № 60 від 01.11.2018 на суму 111 078,00 грн, за період з 16.09.2018 до 18.11.2018 по акту приймання № 64 від 19.11.2018 на суму 74 052,00 грн, за період з 16.09.2018 до 22.11.2018 (оскільки 23.11.2018 позивач відмовився від подальшого прийняття виконання зобов`язання) на суму 592 416,00 грн за непоставлений товар, суд встановив, що її розмір становить 52 947,20 грн, тобто є меншім, ніж заявлено позивачем до стягнення. Таким чином, позовна вимога про стягнення пені заявлена позивачем правомірно та обґрунтованою, проте підлягає задоволенню в розмірі визначеному судом, а саме 52 947,20 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу суд встановив, що він виконаний арифметично правильно, з урахуванням приписів чинного законодавства та умов укладеного сторонами договору. Отже, позовна вимога про стягнення штрафу є обґрунтованою та підлягає задоволенню у розмірі, визначеному позивачем 59 611,86 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 52 947,20 грн та штрафу в розмірі 59 611,86 грн.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 231, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» (02002, м. Київ, вул. Степана Сагайдака, буд. 101, ідентифікаційний код 36068718) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6, ідентифікаційний код 00034022) пеню в розмірі 52 947,20 грн (п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот сорок сім грн 20 коп.), штраф у розмірі 59 611,86 грн (п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот одинадцять грн 86 коп.), витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 688,39 грн (одна тисяча шістсот вісімдесят вісім грн 39 коп.).

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено 04.11.2019.

Суддя О.Г. Удалова