ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

22 жовтня 2019 року м.Тернопіль Справа №921/386/19
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

розглянув справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНС-ЗАХІД», м.Долина Івано-Франківської області

до відповідача: приватного підприємства «ЗАХІД-АГРОІНВЕСТ», м.Ланівці Тернопільської області

про стягнення 308575грн,

за участю представників:

позивача: не з`явився;

відповідача: не з`явився.

В порядку ст.ст.8, 222 Господарського процесуального кодексу України судом не здійснювалося фіксування судового процесу технічними засобами у зв`язку з відсутністю сторін.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТРАНС-ЗАХІД», м.Долина Івано-Франківської області, звернувся 20.06.2019 (згідно накладної на поштове відправлення №504 та відтиску календарного штемпеля відділення поштового зв`язку на поштовому конверті) до Господарського суду Тернопільської області з позовом до приватного підприємства «ЗАХІД-АГРОІНВЕСТ», м.Ланівці Тернопільської області, про стягнення 308575грн, з яких 296739,12грн боргу по оплаті за надані послуги з перевезення вантажів, 8410,18грн інфляційних втрат та 3425,72грн 3% річних. Позов обґрунтовується нездійснення відповідачем оплати послуг по перевезенню вантажів, що послугувало підставою для звернення за судовим захистом майнових прав товариства на заявлену суму боргу з нарахуванням інфляційних втрат та 3% річних за період з 18.01.2019 по 08.02.2019.

Ухвалою суду від 01.07.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 18.07.2019, котре відкладалося на 27.08.2019.

Ухвалою від 27.08.2019 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні 17.09.2019, котре було відкладено на 15.10.2019, а згодом на 22.10.2019, з огляду на відсутність доказів повідомлення відповідача про розгляд справи по суті.

Позивач в підготовчому засіданні 27.08.2019 підтримав заявлені позовні вимоги, а також надав додаткові документи в підтвердження заявленого позову. Зокрема, до справи долучено претензію №175 від 02.05.2019; Акти звірки взаємних розрахунків від 02.05.2019 станом на 30.06.2019 та за період з 01.01.2019 по 15.07.2019, згідно яких заборгованість відповідача становить 296739,12грн (з доказами його надіслання відповідачу); оборотно-сальдову відомість за період з 01.03.2019 по 30.06.2019 на суму 296739,12грн, відповідь на претензію №19/06 від 19.06.2019; письмові обґрунтування заявлених до стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних; письмові пояснення щодо факту надання транспортних послуг.

Згідно поданих позивачем заяв №362 від 05.09.2019 (вх.№16057 від 10.09.2019), №397 від 02.10.2019 (вх.№18019) позивач просив суд розгляд справи здійснювати без участі його представника.

Відповідач в судові засідання жодного разу не з`явився. Заяв, клопотань процесуального характеру не заявив, будь яких доказів по справі не надав. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у відповідності до ст.242 ГПК України. Так, згідно результатів відстеження пересилання поштового відправлення №1263 від 21.10.2019, яким на адресу ПП «ЗАХІД-АГРОІНВЕСТ» направлялася ухвала від 15.10.2019 про відкладення судового засідання на 22.10.2019, таке вручено адресату 16.10.2019.

Оскільки неявка відповідача, належним чином повідомленого про судове засідання, не є перешкодою для розгляду справи, з огляду на наявність клопотання позивача про розгляд справи без його участі, суд вважає за можливе розглянути справу у даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в сукупності, господарський суд встановив наступне.

Товариством з обмеженою відповідальністю «ТРАНС-ЗАХІД» впродовж січня-лютого 2019 року надано приватному підприємству «ЗАХІД-АГРОІНВЕСТ» послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом по маршруту Ланівці (Україна) Tychy (Пльща), на загальну суму 296739,12грн, що підтверджується копіями міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR): №287551 від 15.01.2019, №287751 від 24.01.2019, №287615 від 24.01.2019, №287743 від 24.01.2019, №287747 від 25.01.2019, №286455 від 01.02.2019, №287735 від 01.02.2019, №287794 від 01.02.2019, №287787 від 06.02.2019, №287832 від 06.02.2019, Актами про надання послуг №100 від 17.01.2019 на суму 30112,06грн, №189 від 26.01.2019 на суму 30163,33грн, №190 від 26.01.2019 на суму 31518,37грн, №191 від 26.01.2019 на суму 30298,83грн, №212 від 28.01.2019 на суму 29070,03грн, №384 від 04.02.2019 на суму 30326,51грн, №385 від 04.02.2019 на суму 30108,92грн, №386 від 04.02.2019 на суму 30272,11грн, №427 від 08.02.2019 на суму 30196,34грн, №428 від 08.02.2019 на суму 24672,62грн, котрі підписані та прийняті приватним підприємством «ЗАХІД-АГРОІНВЕСТ» без зауважень та застережень, а також оборотно-сальдову відомість по рахунку 361 за період з 01.01.2018 по 30.06.2019.

Надані позивачем товарно-транспортні накладні підписані та кріплені печатками відправника вантажу, перевізника та отримувача вантажу.

У Актах про надання послуг сторонами визначено, що Акти є підставою для здійснення розрахунку на підставі виставлених перевізником рахунків на суму вартості наданих та прийнятих послуг з перевезення вантажу.

На підтвердження факту направлення вказаних документів відповідачу, ТОВ «ТРАНС-ЗАХІД» долучено рекомендовані повідомлення про вручення відповідних поштових відправлень від 03.01.2019, 29.01.2019 та відомості з веб-сайту «Укрпошта» про результати відстеження пересилання поштового відправлення від 27.02.2019.

За твердженням позивача, приватним підприємством «ЗАХІД-АГРОІНВЕСТ» не проведено розрахунку за отримані послуги перевезення вантажу, у зв`язку з чим, ТОВ «ТРАНС-ЗАХІД» 03.05.2019 надіслано претензію №175 (04/19) від 02.05.2019 із вимогою сплатити борг в сумі 296739,12грн. Відділенням поштового зв`язку дане поштове відправлення 21.05.2019 повернуто без вручення адресату, у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання (поштове повернення позивачем долучено до матеріалів справи). 16.05.2019 ТОВ «Транс-Захід» повторно надіслало претензію (відправлення № НОМЕР_1 ) «Новою Поштою» та, за даними результатів відстеження відповідного пересилання (https://novaposhta.ua/tracking?cargo_number=3815&phone=1), було вручено відповідачу 20.05.2019.

У відповіді на претензію №19/06 від 19.06.2019 ПП «Захід-Агроінвест» зазначило про відсутність в останнього документів, які підтверджують факт надання послуг по перевезенню вантажів, а саме: договору про надання послуг, актів приймання-передачі наданих послуг, товарно-транспортних накладних, тощо.

За твердженням позивача, і це вбачається з письмових пояснень без номеру та дати (вх.№15067 від 27.08.2019), міжнародні товарно-транспортні накладні (СMR) належним чином оформлені, підписані зі сторони відправника та отримувача вантажу, відтак в силу приписів ст.909 Цивільного кодексу України послуги з перевезення вантажів надані перевізником, та відповідно, є документально підтвердженими.

У зв`язку з порушенням зобов`язань позивач звернувся з позовом про захист майнових прав, додатково заявивши вимоги про стягнення 3% річних за період з 18.01.2019 по 08.02.2019 в розмірі 3425,72грн та 8410,18грн інфляційних втрат за період з 18.01.2019 по 20.06.2019.

Оцінивши наявні у справі докази в сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого.

Предметом заявленого позову є вимоги про стягнення вартості наданих позивачем послуг з перевезення вантажу автомобільним транспортом у міжнародному сполученні.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зазначена норма кореспондується з вимогами ст. 144 Господарського кодексу України (далі - ГК України) щодо підстав виникнення майнових прав та обов`язків суб`єктів господарювання.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Пунктом 1 частини 1 статті 208 ЦК України встановлено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Цивільним кодексом України визначені загальні обов`язки сторін договору перевезення.

Згідно зі статтею 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до частини 1, 2 статті 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Згідно з пунктом 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 (далі - Правила) договір про перевезення вантажів - це двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов`язки та відповідальність сторін щодо їх додержання. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Пунктом 11.1 Правил передбачено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб`єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/ НОМЕР_2 (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Водночас, відповідно до ст.1 Закону України «Про автомобільний транспорт» міжнародним перевезенням визнається перевезення вантажів автомобільним транспортом з перетином державного кордону. Організацію міжнародних перевезень вантажів здійснюють перевізники відповідно до міжнародних договорів України з питань міжнародних автомобільних перевезень (ст.53 Закону).

Згідно Закону України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» від 01 серпня 2006 року №57-V, Україна приєдналась до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19 травня 1956 року в м.Женеві (Конвенція). Конвенція набрала чинності для України 17 травня 2007 року (лист Міністерства закордонних справ України від 16.05.2007 №72/14-612/1-1559 «Щодо набуття чинності міжнародними договорами»).

За змістом статті 1 Конвенції, вона застосовується до будь якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на проживання і громадянство сторін.

У відповідності до статті 9 Конституції України, частини 1 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», дана Конвенція є невід`ємною частиною національного законодавства України, тому вона підлягає застосуванню судом до спірних правовідносин.

В частині 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Стаття 4 Конвенції передбачає, що договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Пунктом 1 статті 9 Конвенції визначено, що вантажна накладна є первинним доказом укладення договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Отже, з аналізу наведених норм права та матеріалів справи вбачається, що між сторонами по справі виникли правовідносини з перевезення вантажу у міжнародному сполученні автомобільним транспортом, оскільки перевезення вантажу позивачем здійснено з перетином державного кордону країни, з території України в пункт призначення Республіка Польща (м. Tychy), про що сторонами складено та підписано міжнародні товарно-транспортні накладні (CMR).

Наявні в матеріалах справи копії накладних містять інформацію про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/ НОМЕР_2 (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, тощо, тобто всі необхідні реквізити, які ставляться до оформлення транспортних накладних та дають підстави зробити висновок про укладення сторонами правочину з перевезення вантажу та підтверджують факт надання послуг перевізником (позивачем у справі).

Також матеріалами справи свідчать, що позивачем було складено Акти про надання послуг із зазначенням маршруту перевезення вантажів, вартості кожного з перевезення та виставлено відповідні рахунки, а відповідачем підписано накладні та Акти про надання послуг, тобто прийнято послуги з перевезення вантажу, тим самим сторони узгодили всі істотні умови договору перевезення, предмет перевезення, їх вартість. (ч.3 ст.909 ЦК України, ч.2 ст.307 ГК України).

В силу положень ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Матеріалами справи підтверджуються доводи позивача, котрі ґрунтуються на виконанні ним своїх зобов`язань та наданні належним чином замовлених відповідачем послуг з перевезення вантажу за міжнародним сполученням Україна-Польща. Їх вартість погоджена та підтверджена сторонами в Актах про надання послуг, підписаних сторонами без зауважень та які визначено як підставу для здійснення оплати послуг відповідно до виставлених позивачем рахунків.

Відповідно до ч.1 ст.307 ГК України договір перевезення є платним.

Позаяк сторонами не було погоджено кінцевого строку оплати послуг з перевезення, тому суд застосовує положення частини 2 статті 530 ЦК України, згідно з якою у разі, якщо строк (термін) виконання боржником зобов`язання не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи, що позивачем таку вимогу надіслано відповідачу у травні 2019 року (претензія №175 (04/19) від 02.05.2019, яку отримано відповідачем 20.05.2019), суд вважає, що згідно приписів ч.2 ст.530 ЦК України відповідач повинен був здійснити розрахунок за надані йому послуги з перевезення вантажу на загальну суму 296739,12грн по 27.05.2019 включно.

Відповідач у справі не надав доказів оплати вартості наданих йому послуг як і наявності іншого розміру заборгованості, ніж той, про який заявлено у позові. Його твердження, наведені у відповіді на претензію №19/06 від 19.06.2019, про відсутність у підприємства первинних документів, які б підтверджували факт надання позивачем послуг з перевезення, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами отримання ним 11.01.2019, 31.01.2019 та 27.02.2019 відповідних пакетів документів (рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень 03.01.2019, 29.01.2019, результати відстеження пересилання поштового відправлення від 27.02.2019, відтак, згідно ст.15 ЦК України, порушене право ТОВ «Транс-Захід» підлягає судовому захисту шляхом примусового стягнення з відповідача 296739,12грн боргу.

Крім того, позивачем з посиланням на ст.625 ЦК України, у зв`язку з простроченням відповідачем грошового зобов`язання, нараховано 3425,72грн 3% річних за період з 18.01.2019 по 08.02.2019 та 8410,18грн інфляційних втрат за період з 18.01.2019 по 20.06.2019.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки строк добровільного виконання відповідачем обов`язку з оплати вартості наданих послуг з перевезення вантажу закінчився 27.05.2019, то з урахуванням вищенаведених норм закону нарахування 3% річних та інфляційних втрат слід проводити з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто з 28.05.2019.

У зв`язку з наведеним, суд вважає неправомірними вимоги про стягнення з відповідача 3% річних, які нараховано з 18.01.2019 по 08.02.2019, тобто за період, що передує кінцевій даті оплати, відтак, у їх задоволенні суд відмовляє.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Таким чином, оскільки позивач визначив кінцевим терміном нарахування втрат від інфляції 20.06.2019, а заборгованість виникла 28.05.2019, у суду відсутні підстави для нарахування втрат від інфляції за вказаний позивачем період. Тому в стягненні втрат від інфляції суд відмовляє в повному обсязі.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги підлягають до задоволення частково на суму 296739,12грн основного боргу.

Зважаючи на подані докази на підтвердження понесених судових витрат та враховуючи, що жоден із учасників справи не зробив заяви про подання відповідних доказів після ухвалення рішення суду, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору, в силу ст.129 ГПК України, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.13, 42, 46, 47, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 222, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного підприємства «ЗАХІД-АГРОІНВЕСТ» (вул.Загребельна, 5, м.Ланівці Тернопільської області, ідентифікаційний код 32865702) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНС-ЗАХІД» (вул.Обліски, 139, м.Долина Івано-Франківської області, ідентифікаційний код 30906034) - 296739 (двісті дев`яносто шість тисяч сімсот тридцять дев`ять)грн 12коп. боргу та 4451 (чотири тисячі чотириста п`ятдесят одну)грн 09коп. в повернення сплаченого судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення через Західний апеляційний господарський суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 01.11.2019.

Суддя Н.О. Андрусик