ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року Справа № 903/154/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Саврій В.А. , суддя Коломис В.В.

секретар судового засідання Полюхович І.Г.

за участю представників сторін:

позивача за первісним позовом: Дзюрило А.Р., адвокат за довіреністю від 23.06.2018 року,

відповідача за первісним позовом: Гапоненко Р.І., адвокат, ордер серія АА №1005747 від 12.09.2019 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича на рішення господарського суду Волинської області, ухваленого 12.08.19р. колегією суддів у складі: головуючий суддя Шум М.С., судді Дем'як В.М., Костюк С.В. о 15:43 год. у м.Луцьку, повний текст складено 22.08.19р. у справі №903/154/19

за первісним позовом Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія"

до Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича

про стягнення 4 443 930 грн. 17 коп.

за зустрічним позовом Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича

до Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія"

про визнання договорів удаваними

В судовому засіданні оголошувалася перерва до 05.11.2019 року до 14 год. 30 хв..

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Волинська фондова компанія" звернулося з позовною заявою до Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича про стягнення 4 443 930 грн. 17 коп. з них 2 486 044 грн. 29 коп. - основна заборгованість, 1 791 592 грн. 28 коп. - пеня, 166 293 грн. 60 коп. - 3% річних та 66 658 грн. 95 коп. судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов'язань в частині внесення повної та вчасної оплати за товар, який має бути поставлений згідно з договором поставки №252/Т від 12.07.2017. Договором поставки №252/Т від 12.07.2017 сторони передбачили стовідсоткову попередню оплату за товар.

20.03.2019 Фермерське господарство "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича звернулося до суду із зустрічним позовом про визнання договору поставки №252/Т від 12.07.2017 та договору оренди №24 від 12.07.2017 удаваними, в задоволенні первісного позову ФГ "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича просить відмовити.

Позивач за зустрічним позовом зазначає, що 12.07.2017 між ПрАТ "Волинська фондова компанія" та ФГ "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича укладено:

- договір поставки №252/Т, предметом якого є трактор с/г MF7722 Dyna-6 в компл. (2017) №VKKMX66ETNB111014 та трактор с/г MF7722 Dyna-6 в компл. (2017);

- договір оренди №24 про передачу у платне користування 2-х одиниць техніки: трактори с/г MF7722 Dyna-6 в компл. (2017).

Підставами для задоволення зустрічних позовних вимог ФГ "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича зазначає, що на момент підписання договору поставки та договору оренди у ПрАТ "Волинська фондова компанія" було відсутнє необхідне для укладення відповідних договорів право власності на товар. Крім того, договором поставки №252/Т від 12.07.2017 не передбачено жодних строків чи порядку складання ПрАТ "Волинська фондова компанія" видаткової накладної, за якою до ФГ "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича має перейти право власності. Після повного розрахунку за товар і до отримання його у власність може пройти будь-яка кількість часу на розсуд продавця, що дає йому можливість спочатку самому набути товар у власність для можливості його подальшої передачі. Позивач за зустрічним позовом також зазначає, що договором оренди №24 від 12.07.2017, дія якого обмежена одним місяцем лише формально, передбачена можливість простої і автоматичної пролонгації. Фактично дія цього договору оренди буде припинена лише тоді, коли право власності на товар перейде до ФГ "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича, оскільки в цей момент орендодавець (ПрАТ "Волинська фондова компанія") позбудеться можливості здавати товар в оренду. Договором оренди №252/Т від 12.07.2017 прямо передбачено, що ціна товару підлягає зменшенню на 96,2% від всієї суми, сплаченої за договором оренди №24 від 12.07.2017. Відтак, відбувається фактично зарахування орендної плати в якості оплати за товар.

Отже, специфічні умови договорів поставки та оренди, як стверджує позивач за зустрічним позовом, є удаваними та мають на меті приховання іншого правочину, а саме фінансового лізингу. Проте, відповідач за зустрічним позовом згідно з нормами чинного законодавства не є фінансовою установою і тому не має права надавати послуги фінансового лізингу.

Рішенням господарського суду Волинської області від 12.08.2019 року у справі №903/154/19 первісний позов Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" до Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича задоволено повністю. Стягнуто з Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича (44700, Волинська обл., м. Володимир - Волинський, вул. Ганни Жежко, 9 код, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" (43023, м. Луцьк, вул. Вахтангова, 16 )- 2 486 044 грн. 29 коп. основного боргу, 166 293 грн. 60 коп. 3% річних, 1 791 592 грн. 28 коп. пені та 66 658 грн. 95 коп. витрат по сплаті судового збору, а всього: 4 510 589 грн. 12 коп. (чотири мільйони п'ятсот десять тисяч п'ятсот вісімдесят дев'ять грн. 12 коп.). Стягнуто з Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича (44700, Волинська обл., м. Володимир - Волинський, вул. Ганни Жежко, 9, код, ) в користь Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" (43023, м. Луцьк, вул. Вахтангова, 16, код ЄДРПОУ, 13356951) витрати, пов'язані з наданням правової допомоги на суму 42 700 грн. 00 коп. В задоволенні зустрічного позову Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича до Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" про визнання договору поставки №252/Т від 12.07.2017 та договору оренди №24 від 12.07.2017 удаваними відмовлено.

В обґрунтування рішення, суд з посиланням на ст.ст. 625, 691, 692, 693, 712 ЦК України, ст.ст. 173, 193, 232 ГК України, постанову ВС від 13.02.2018 року у справі №910/123/17, умови договору поставки №252/Т від 12.07.2017р., платіжні доручення про сплату коштів за трактори згідно договору поставки №252/Т від 12.07.2017р. вказав, що заборгованість відповідача перед позивачем за первісним позовом відповідно до договору поставки №252/Т від 12.07.2017 на суму 2 486 044 грн. 29 коп., що становить 80 949, 90 євро станом на 25.02.2019 підтверджена матеріалами справи, підставна та підлягає до стягнення. Відповідачем сума основного боргу не оспорена. Щодо стягнення 3% річних та пені, суд вказав, що нараховані позивачем 166 293 грн. 60 коп. 3% річних та пеня в розмірі 1 791 592 грн. 28 коп. підставні та підлягають до стягнення в силу ст. 625 ЦК України, пунктів 2.1, 7.11 договору та ст. 232 ГК України. А тому прийшов до висновку про задоволення первісного позову в повному обсязі.

Щодо зустрічного позову суд, з посиланням умови договору оренди №24 від 12.07.2017р. на ст.ст. 6, 235, 627, 656, 658, 705 ЦК України, умови договору поставки №252/Т від 12.07.2017р., акти прийому - передачі майна в оренду від 14.07.2017р. та 01.08.2017р., акти здачі - прийняття робіт (надання послуг) за період з 31.08.2017р. до 30.11.2018р., карточку рахунку 361 за період з 01.01.2017р. по 15.04.2019р., довідку від 12.04.2019р. №436, ст. 284 ГК України, ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» вказав, що:

-умови договору спростовують твердження позивача за зустрічним позовом про відсутність строків поставки товару після його повної оплати.

-твердження відповідача за первісним позовом про те, що договори є необмеженими у часі і на певному проміжку часу сума коштів, сплачених за договором оренди, буде дорівнювати погодженій ціні товару і тоді, за умови доплати 3,8% ПрАТ "Волинська фондова компанія" має можливість видати відповідну видаткову накладну без формального порушення умов договору поставки є безпідставним.

-при укладенні договору поставки №252/Т від 12.07.2017р. та договору оренди №24 від 12.07.2017р. вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

-при укладенні договору поставки та договору оренди сторони мали намір створити правові наслідки в тому вигляді, в якому вони були закріплені в умовах договорів, що спростовує посилання позивача за зустрічним позовом про те, що сторони уклали та виконували спірний договір з метою приховання договору лізингу. Крім того, позивачем за зустрічним позовом не доведено наявність навмисних дій сторін при укладенні спірних договорів та наявність спільної мети двох сторін приховати правочин фінансового лізингу.

Не погодившись із прийнятим рішенням Фермерське господарство "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича, звернулося із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 12.08.2019 у справі № 903/154/19 про задоволення первісного позову та відмову в задоволені зустрічного позову, ухваливши нове рішення яким позовні вимоги зустрічного позову задовольнити в повному обсязі, а в задоволені первісного позову відмовити повністю.

Вважає його невмотивованим, необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Скаржник з посиланням на постанову ВС у справі №908/523/18 від 20.05.2019р., постанову ВС у справі №903/333/17 від 14.03.2018р. вважає, що у даних правовідносинах підлягає застосуванню ст. 538 ЦК України щодо зустрічного зобов'язання. Зауважує, що ним було здійснено часткову оплату вартості товару по договору поставки від 12.07.2017р. в розмірі 2 996 017,60 грн., що становить 95 050,10 євро станом на 25.02.2019 року. Проте, як вказує скаржник, ПрАТ «Волинська фондова компанія» не передавало та не мало наміру передавати товар за видатковою накладною на власний ризик. А отже, враховуючи неповну попередню оплату апелянтом та в свою чергу нездійснення відповідачем за зустрічним позовом поставки товару, зобов'язання продавця щодо поставки товару не виникає, а нездійснення ним на свій ризик поставки товару без попередньої оплати, не надає продавцю права вимагати оплати такого товару і тим паче нараховувати пеню і 3% річних.

На думку, скаржника, судом першої інстанції не було вірно надано оцінку даним обставинам, наявним в матеріалах справи доказам та хибно застосовано практику Верховного Суду, що стосується стягнення заборгованості та нарахування господарських санкцій за грошовим зобов'язанням, результатом чого було ухвалено незаконне рішення з неповним з'ясуванням обставин справи.

Крім того, з посиланням на п. 2.3. договору поставки №252/Т від 12.07.2017 року вказує, що договором було передбачено відповідальність за невиконання зобов'язань в досудовому порядку, а тому посилання суду першої інстанції на інші способи притягнення до відповідальності є нікчемним, враховуючи волю сторін при укладенні даного договору поставки.

Щодо відмови в зустрічному позові вказує таке.

Так, з посиланням на ст.ст. 265, 283 ГК України, ст.ст. 658, 761 ЦК України, що договори поставки №252/Т та оренди №24 було укладено 12.07.2017 року, в той же час свідоцтва про державну реєстрацію транспортних засобів серія ЕЕ №106923 та серія ЕЕ №106922, переданих в оренду та визначених предметом договору поставки тракторів, датовані 22.11.2017р.. Тобто, вважає, що на момент укладення договору поставки №252/Т та договору оренди № 24 у ПрАТ «ВФК» було відсутнє право власності.

Зазначає, що долучена до матеріалів справи довідка ПрАТ "Волинська фондова компанія" від 12.04.2019р. №436 про підтвердження того, що трактори, що є предметом договору оренди та договору поставки набуті позивачем за первісним позовом у власність 31.05.2017р. та 31.07.2017р., не є правовстановлюючим документом щодо набуття власності на транспортні засоби та підписана генеральним директором ПрАТ "Волинська фондова компанія" та головним бухгалтером ПрАТ «Волинська фондова компанія».

З посиланням на п.3.1. Порядку роботи, пов'язаної з реєстрацією та зняттям з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 644 від 22.11.2011 вказує, що документами, що підтверджують право власності або правомірність використання машини, можуть бути будь-які з нижченаведених (оригінали або завірені в установленому порядку копії: довідка-рахунок (оригінал), видана суб'єктом господарювання, що здійснив реалізацію машини та складових частин, що мають ідентифікаційні номери; акт приймання-передачі (оригінал) машини, виданий підприємством - виробником машини, чи складових частин, що мають ідентифікаційні номери; митна декларація на паперовому носії або її копія, засвідчена в установленому порядку, або електронна митна декларація, або уніфікована митна квитанція МД-1 (z0066-05) - для машин, що ввезені на митну територію України та реєструються вперше; рішення суду або його копія, завірена в установленому порядку; договір купівлі-продажу, міни, дарування, договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном, заповіт; свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя; рішення уповноваженого органу про відчуження машин; рішення зборів співвласників (витяг з протоколу) про надання повноваження особі представляти інтереси співвласників, засвідчена в установленому порядку згода співвласників, якщо машина перебуває у власності кількох осіб (співвласників) та реєструється за одним із них; рішення господарського товариства для машини, що повертається особі у зв'язку з її виходом з господарського товариства та реєструється за нею; згода батьків (усиновлювачів, опікуна, піклувальника), яка засвідчується нотаріально, для машини, що належить неповнолітній або малолітній особі та реєструється за такою особою; документи, що підтверджують правомірність придбання основних складових частин (вузлів і агрегатів) (накладна, довідка-рахунок тощо), необхідних для складення машини, акта про присвоєння ідентифікаційного номера в разі, якщо машина переобладнана або самостійно складена. Вищезазначений перелік документів, що підтверджують право власності або правомірність використання машини є вичерпний. Судом першої інстанції взято до уваги неналежний доказ і помилково надано йому оцінку.

Крім того, з посиланням на ст.ст. 235, 806 ЦК України, умови договору поставки №252/Т та договору оренди №24 вказує на удаваність правочину з метою приховання договору фінансового лізингу. При цьому, відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 та п. 5 ч.1 ст. 4 Закону України» «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» звертає увагу, що ПрАТ «ВФК», згідно норм чинного законодавства не є фінансовою установою і тому не має права надавати послуги фінансового лізингу. В той же час, саме даний вид діяльності був прихований за допомогою укладання договору поставки № 252/Т та договору оренди № 23 від 14 липня 2017 р., які, за даних обставин, підлягають визнанню удаваними відповідно до ст. 235 ЦК України. Отже, на думку скаржника, судом першої інстанції не взято до уваги вищезазначені обставини, які свідчать про наявність умислу в діях сторін, щодо укладення удаваного правочину в вигляді договору поставки та оренди замість прихованого (реального) правочину, тобто фінансового лізингу.

У відзиві на апеляційну скаргу Приватне акціонерне товариство "Волинська фондова компанія" наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду.

Серед іншого, з посиланням на ст.ст. 235, 656, 658, 712 ЦК України, ст. 264, 265, 283 ГК України, зокрема, щодо зустрічного позову вказує, що відповідно до умов укладених між сторонами договорів поставки та оренди від 12.07.2017р. не убачається встановлення між сторонами правовідносин за договором фінансового лізингу.

Крім того, з посиланням на пп.5 п.8 Порядку відомчої реєстрації та зняття з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів, затверджених Постановою КМУ №694 від 8 липня 2009 року зазначає, що ПрАТ «ВФК» є суб'єктом господарювання, який здійснює оптову або роздрібну торгівлю машинами, що включений до електронного реєстру суб'єктів господарювання, що підтверджується Реєстраційним повідомленням від 24.01.2013 №514/9/2-13, тому скористалося правом передбаченим вказаним порядком та не здійснювало відомчу реєстрацію машин (тракторів). А тому, вважає необґрунтованою позицію апелянта про те, що отримання ним свідоцтва про реєстрацію машин на трактори, що перебували в нього в оренді після 22.11.2017р. свідчить про удаваність договорів поставки та оренди, що були укладені між сторонами.

Просить залишити апеляційну скаргу Фермерського господарства «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича без задоволення, а рішення господарського суд Волинської області 12.08.2019 року по справі №903/154/19 без змін.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 12.08.2019 у справі № 903/154/19 про задоволення первісного позову та відмову в задоволені зустрічного позову, ухваливши нове рішення яким позовні вимоги зустрічного позову задовольнити в повному обсязі, а в задоволені первісного позову відмовити повністю.

Представник позивача за первісним позовом заперечила проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві та надала пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області - без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, 12.07.2017 між Приватним акціонерним товариством "Волинська фондова компанія" та Фермерським господарством "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича укладено договір поставки №252/Т (а. с. 18-19).

Відповідно до п. 1.1, договору поставки позивач за первісним позовом зобов'язався передати у власність, а відповідач за первісним позовом прийняти і оплатити наступний товар: трактор с/г МР7722 Dуnа-6 в компл.(2017) №VККМХ66ЕТНВ111014 в кількості 1 штука; трактор с/г МР7722 Dуnа-6 в компл.(2017) в кількості 1 штука.

У п. 1.2 договору сторони визначили, що загальна ціна товару на день укладення договору - 5 236 017 грн. 60 коп., що становить 176 000,00 євро за максимальним середнім міжбанківським курсом продажу євро до гривні за 12.07.2017.

Згідно із п. 1.3 договору погоджено форму, порядок та термін оплати за товар:

а) 30% від загальної ціни товару, в гривнях на день укладення даного договору, з урахуванням вимог п. 1.4. даного договору до 10.08.2017;

б) 35% від загальної ціни товару, в гривнях на день укладення даного договору, з урахуванням вимог п. 1.4. даного договору до 20.09.2017;

в) 35% від загальної ціни товару, в гривнях на день укладення даного договору, з урахуванням вимог п. 1.4. даного договору - до 20.10.2017;

У випадку зростання курсу продажу євро по відношенню до гривні на день, що передує дню здійснення оплати за товар у порівнянні з курсом продажу євро до гривні, на день укладення даного договору, покупець зобов'язується оплатити продавцю проіндексовану суму відповідного платежу, яка визначається за наступною формулою. ПСП =(К2/К1)хСПП, де ПСП - проіндексована сума платежу за договором, грн.; К1 - курс продажу євро по відношенню до гривні на день укладання відповідного договору; К2 - курс продажу євро по відношенню до гривні на день, що передує дню здійснення оплати за товар; СПП - сума поточного платежу за договором, грн.

Сторони погодили, що зміна загальної ціни товару в гривні у зв'язку із зростанням курсу продажу євро по відношенню до гривні на день, що передує дню здійснення оплати за товар у порівнянні з курсом продажу євро до гривні, на день укладення даного договору, відбувається автоматично та не потребує укладання додаткових угод до даного договору, при цьому оплати здійсненні покупцем продавцю за даним договором вважаються здійсненими з використанням зазначеної вище формули. Сторони досягли домовленості, що у випадку зниження курсу продажу євро по відношенню до гривні на день, що передує дню здійснення оплати за товар у порівнянні з курсом продажу євро до гривні, на день укладення даного договору, ціна за товар не змінюється (п. 1.4. договору)

Відповідно до п. 1.8 договору право власності на товар переходить до відповідача за первісним позовом після здійснення повної оплати вартості товару згідно з умовами договору та передачі позивачем за первісним позовом відповідачу за первісним позовом товару за видатковою накладною.

Пунктом 2.1 договору сторони визначили, що у випадку прострочення оплати товару або оплати рахунків, виставлених позивачем за первісним позовом, відповідач за первісним позовом сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми заборгованості.

Згідно із п. 2.3 договору поставки №252/Т від 12.07.2017р. сторони досягли домовленості, що у випадку відмови покупця від прийняття товару або у випадку нездійснення оплати товару на умовах та у строки, передбачені договором, продавець вправі зі своєї сторони відмовитися від договору повністю чи частково і стягнути з покупця 30% від загальної ціни товару на день укладення даного договору, як компенсацію за понесені ним збитки, пов'язані з виконанням зобов'язань по даному договору(замовлення товару, його транспортування, розмитнення, оплата банківських кредитів отриманих для придбання товару, неодержаних доходів, тощо). При цьому сторони домовилися, що продавець вправі покрити збитки шляхом залишення в себе внесеної покупцем продавцю оплати за товар, але не більше як 30% від загальної ціни товару на день укладення даного договору, у випадку внесення покупцем продавцю оплати в більшому розмірі, така частина оплати підлягає поверненню покупцю.

У п. 2.4., 2.5. договору визначено, що у випадку прострочення оплати товару або оплати рахунків виставлених продавцем, відповідно до п.п. 4.7,.4.11.,4.12. цього договору або наявності заборгованості по оплаті покупця перед продавцем по іншим правочинам, продавець вправі відмовитися від виконання своїх зобов'язань за даним договором із звільненням відповідальності за це. Сплата неустойки, штрафу, пені та відшкодування збитків заподіяних неналежним виконанням зобов'язання, не звільняє сторону від виконання зобов'язання.

У випадках передбачених даним договором, відповідальність сторін визначається відповідно до чинного законодавства. (п. 2.7. договору)

Відповідно до п. 3.1. договору вказано, що приймання товару по кількості та якості проводиться покупцем в момент його отримання. Покупець зобов'язаний перевірити комплектність пломби на ньому (при наявності), а також відсутність ознак пошкодження товару і у випадках їх виявлення негайно, до закінчення приймання письмово заявити продавцю про них. При відсутності такої заяви товар вважається прийнятим покупцем по кількості та якості без зауважень.

У розділі 5 сторони визначили форс - мажорні обставини.

Згідно із п.п. 6.1., 6.2. договору визначено, що сторони докладають максимальних зусиль, щоб усунути виникаючі розбіжності шляхом переговорів. При неможливості вирішення спорів шляхом переговорів, спір між сторонами вирішується в суді відповідно до чинного законодавства.

Договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Термін дії договору встановлюється до повного виконання сторонами свої зобов'язань за даним договором. (п.7.1 договору)

У п. 7.11. договору сторони домовилися про збільшення строків позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України до 3 (трьох) років для всіх грошових зобов'язань покупця (в тому числі, але не виключно, щодо оплати товару, штрафних санкцій, неустойки, пені та інших платежів), що передбачені умовами цього договору. Також, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України сторони досягли домовленості, що нарахування штрафних санкцій, неустойки, пені за прострочення виконання покупцем зобов'язань за даним договором припиняється через 3 (три) роки від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідач за первісним позовом на виконання умов договору поставки №252/Т від 12.07.2017 в період з 07.05.2018 по 01.02.2019 перерахував позивачу за первісним позовом кошти на загальну суму 2 996 017 грн. 60 коп., що становить 95 050, 10 євро та підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними дорученнями (а. с. 31-50). Призначення платежу у відповідних платіжних дорученнях: «за трактори зг. дог. 252/Т від 12/07/17».

При цьому, судом встановлено, що сторони узгодили порядок оплати за товар у формі попередньої оплати, останній платіж згідно з п. 1.3 договору повинен був бути здійснений відповідачем за первісним позовом до 20.10.2017.

Судом також встановлено, що останній платіж згідно з договором поставки №252/Т від 12.07.2017 Фермерським господарством "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича здійснено 01.02.2019.

Як зазначає позивач за первісним позовом відповідно до умов договору поставки станом на 25.02.2019 року за ФГ "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича рахується заборгованість перед ПрАТ «ВФК» у розмірі 2 486 044,29 грн., що становить 80 949,90 євро за максимальним середнім міжбанківським курсом (продажу) євро до гривні станом на 25.02.2019р. (30,7109 грн. за 1 євро).

За наведеного, у зв'язку із нездійснення вчасної оплати за товар, який має бути поставлений згідно з договором поставки №252/Т від 12.07.2017р. ПрАТ «ВФК» звернулося із позовом до Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича про стягнення 4 443 930 грн. 17 коп. з них 2 486 044 грн. 29 коп. - основна заборгованість, 1 791 592 грн. 28 коп. - пеня, 166 293 грн. 60 коп. - 3% річних та 66 658 грн. 95 коп. судового збору.

Разом з тим, 20.03.2019 року на адресу господарського суду Волинської області від Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича надійшов зустрічний позовом про визнання договору поставки №252/Т від 12.07.2017 та договору оренди №24 від 12.07.2017 удаваними, в задоволенні первісного позову ФГ "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича просить відмовити.

12.07.2017 між Приватним акціонерним товариством "Волинська фондова компанія" та Фермерським господарством "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича укладено договір оренди №24, предметом якого є передача в строкове, платне користування 2 одиниць техніки: трактори с/г MF7722 Dyna-6 в компл (2017) (п. 1.1 договору, а. с. 76-77).

Пунктами 1.3, 4.1, 8.1, 11.8 договору оренди встановлено, що орендна плата сплачується відповідачем позивачу за первісним позовом протягом трьох днів з моменту передачі майна за актом приймання-передачі. У випадку пролонгації строку дії договору, орендна плата сплачується протягом 3 днів з дня пролонгації строку дії даного договору. Договір вступає в дію з моменту підписання та передачі майна в оренду за актом прийому-передачі і діє протягом 1 місяця з моменту передачі майна за актом прийому-передачі. У випадку, якщо за три дні до закінчення строку дії даного договору жодна із сторін письмово не заявить про бажання розірвати даний договір або внести до нього зміни, договір вважається пролонгованим на такий же строк та на тих же умовах. Після закінчення строку оренди у відповідності до п. 4.1 даного договору, майно повертається відповідачем позивачу за первісним позовом в справному стані з урахуванням нормального зносу, який виник внаслідок його експлуатації. Сторони підтверджують, що даний договір укладено належно уповноваженими особами, які підписали текст договору власноручно. Підписанням цього договору сторони підтверджують, що укладення договору відповідає вільному волевиявленню сторін, жодна із сторін не знаходиться під впливом тяжких обставин та умови цього договору є взаємовигідними для кожної із сторін.

До матеріалів справи долучено акти прийому-передачі майна в оренду від 14.07.2017 та 01.08.2017 до договору оренди №24 від 12.04.2017 (а. с. 78-79).

Орендні платежі сплачувалися орендарем в період з серпня 2017 року по лютий 2019 року, що підтверджується актами наданих послуг та карткою рахунку №361 (а.с. 104-124, т.1.)

Як встановлено судом та підтверджено сторонами предметом договору поставки та договору оренди є одні і ті ж трактори.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду Волинської області від 12.08.2019 року у справі №903/154/19 первісний позов Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" до Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича задоволено повністю. Стягнуто з Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича (44700, Волинська обл., м. Володимир - Волинський, вул. Ганни Жежко, 9 код, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" (43023, м. Луцьк, вул. Вахтангова, 16 )- 2 486 044 грн. 29 коп. основного боргу, 166 293 грн. 60 коп. 3% річних, 1 791 592 грн. 28 коп. пені та 66 658 грн. 95 коп. витрат по сплаті судового збору, а всього: 4 510 589 грн. 12 коп. (чотири мільйони п'ятсот десять тисяч п'ятсот вісімдесят дев'ять грн. 12 коп.). Стягнуто з Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича (44700, Волинська обл., м. Володимир - Волинський, вул. Ганни Жежко, 9, код, ) в користь Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" (43023, м. Луцьк, вул. Вахтангова, 16, код ЄДРПОУ, 13356951) витрати, пов'язані з наданням правової допомоги на суму 42 700 грн. 00 коп. В задоволенні зустрічного позову Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича до Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" про визнання договору поставки №252/Т від 12.07.2017 та договору оренди №24 від 12.07.2017 удаваними відмовлено.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову та відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

При цьому, суд першої інстанції зазначив в оскаржуваному рішенні, що заборгованість відповідача перед позивачем за первісним позовом відповідно до договору поставки №252/Т від 12.07.2017 на суму 2 486 044 грн. 29 коп., що становить 80 949,90 євро станом на 25.02.2019 підтверджена матеріалами справи, підставна та підлягає до стягнення.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимогах, суд першої інстанції зазначив, що при укладенні договору поставки №252/Т від 12.07.2017 та договору оренди №24 від 12.07.2017 сторони досягнули згоди щодо усіх істотних умов договорів; відповідні договори спрямовані на реальне настання правових наслідків. Також суд вказав на те, що при укладенні договору поставки та договору оренди сторони мали намір створити правові наслідки в тому вигляді, в якому вони були закріплені в умовах договорів, що спростовує посилання позивача за зустрічним позовом на те, що сторони уклали та виконували спірний договір з метою приховання договору лізингу. Крім того, позивачем за зустрічним позовом не доведено наявність навмисних дій сторін при укладенні спірних договорів та наявність спільної мети двох сторін приховати правочин фінансового лізингу.

Натомість, з такими доводами та власне висновками місцевого господарського суду колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Положеннями ст. 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В свою чергу, ч. 1 ст. 235 ЦК України встановлено, що удаваний правочин це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

У такій ситуації існують два правочини: один удаваний, а інший той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов'язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Отже, специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи в парі з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням Цивільного кодексу України, тобто є удаваним. Другий же правочин ("прихований") може бути як дійсним, так і недійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам чинності правочинів, що містяться в статті 203 Цивільного кодексу України.

Прихований правочин завжди підлягає оцінці з точки зору відповідності його загальним умовам чинності правочину і сам факт прикриття його іншим правочином не може бути підставою визнання його недійсним.

Як зазначалося вище, 12 липня 2017 року між Приватним акціонерним товариством "Волинська фондова компанія" (продавець/позивач за первісним позовом) та Фермерським господарством "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича (покупець/відповідач за первісним позовом) був укладений договір поставки №252/Т (далі - договір поставки, т.1, а.с. 18-19), відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого продавець зобов'язувався передати у власність, а покупець в свою чергу прийняти і оплатити наступний товар: трактор с/г МР7722 Dyna-6 в компл.(2017) №VККМХ66ЕТНВ111014 в кількості 1 штука; трактор с/г МР7722 Dyna-6 в компл.(2017) в кількості 1 штука. Сторони досягли домовленості, що назва товару, зазначена у даному договорі та у видатковій накладній може не співпадати в зв'язку з особливостями поставки товару на прихід у продавця, проте це один і той же товар, якому притаманні всі характеристики про які сторони домовились в даному договорі.

Загальна ціна товару на день укладення договору - 5 236 017 грн. 60 коп., що становить 176 000,00 євро за максимальним середнім міжбанківським курсом продажу євро до гривні за 12.07.2017. Форма, порядок та термін оплати за товар: а)30% від загальної ціни товару, в гривнях на день укладення даного договору, з урахуванням вимог п. 1.4. даного договору до 10.08.2017; б)35% від загальної ціни товару, в гривнях на день укладення даного договору, з урахуванням вимог п. 1.4. даного договору до 20.09.2017; в)35% від загальної ціни товару, в гривнях на день укладення даного договору, з урахуванням вимог п. 1.4. даного договору - до 20.10.2017 (п.1.3 договору поставки).

У випадку зростання курсу продажу євро по відношенню до гривні на день, що передує дню здійснення оплати за товар у порівнянні з курсом продажу євро до гривні, на день укладення даного договору, відповідач за зустрічним позовом зобов'язується оплатити позивачу за зустрічним позовом проіндексовану суму відповідного платежу.

Сторони погодили, що зміна загальної ціни товару в гривні у зв'язку із зростанням курсу продажу євро по відношенню до гривні на день, що передує дню здійснення оплати за товар у порівнянні з курсом продажу євро до гривні, на день укладення даного договору, відбувається автоматично та не потребує укладання додаткових угод до даного договору, при цьому оплати здійсненні ФГ "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича ПАТ "Волинська фондова компанія" за даним договором вважаються здійсненими з використанням наступної формули: ПСП =(К2/К1)хСПП, де ПСП - проіндексована сума платежу за договором, грн.; К1 - курс продажу євро по відношенню до гривні на день укладання відповідного договору; К2 - курс продажу євро по відношенню до гривні на день, що передує дню здійснення оплати за товар; СПП - сума поточного платежу за договором, грн. (п. 1.4 договору поставки).

Відповідно до п.1.8 договору поставки, право власності на товар переходить до покупця після здійснення повної оплати вартості товару згідно з умовами договору та передачі продавцем покупцю товару за видатковою накладною. Датою передачі товару покупцю у власність є дата видаткової накладної.

Разом з тим, умовами договору поставки порядку чи строків складання відповідної видаткової накладної не встановлено, що спростовує твердження позивача за первісним позовом, що така накладна передається протягом 5 днів з дня повної проплати.

Договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Термін дії договору встановлюється до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним договором (п.7.1 договору поставки).

Крім того, 12 липня 2017 року між Приватним акціонерним товариством "Волинська фондова компанія" (орендодавець/позивач за первісним позовом) та Фермерським господарством "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича (орендар/відповідач за первісним позовом) був укладений договір оренди №24 (далі - договір оренди, т.1, а.а. 76-77), предметом якого є передача в строкове, платне користування 2 одиниць техніки: трактори с/г МБ7722 Dyna-6 в компл (2017), які належать орендодавцеві на праві власності.

Пунктом 1.2 договору оренди визначено, що орендна плата за місяць, з урахуванням індексації, становить за 1 одиницю - 36 364,00 грн, з урахуванням ПДВ, за 2 одиниці становить - 69 765,00 грн.

Пунктом 4.1 договору визначено, що останній вступає в силу з моменту підписання та передачі майна в оренду за актом прийому-передачі та діє протягом одного місяця з моменту передачі майна за актом прийому-передачі. У випадку, якщо за три дні до закінчення дії договору жодна із сторін письмово не заявить про бажання розірвати даний договір або внести до нього зміни, договір вважається пролонгованим на такий же строк і на тих же умовах.

В той же час, пунктом 1.12 договору поставки встановлено, що за умови своєчасного здійснення платежів покупцем продавцеві згідно з п.1.3 даного договору, загальна ціна товару підлягає зменшенню на суму, що дорівнює 96,2% від загальної суми сплаченої орендної плати, нарахованої продавцем (орендодавцем) покупцеві (орендарю) за договором оренди № 24 від 12.07.2017 року, укладеного між сторонами та оплаченої покупцем (орендарем). В такому випадку покупець під час остаточного розрахунку за товар сплачує загальну ціну товару, визначену згідно з умовами даного договору, зменшену на суму, що дорівнює 96,2% від загальної суми сплаченої орендної плати, нарахованої продавцем (орендодавцем) покупцеві (орендарю) за договором оренди №24.

Отже, договір оренди № 24 і договір поставки №252/Т було укладено 12 липня 2017 року та предметом даних договорів є одні і ті ж самі трактори марки МР7722 Dyna-6 в компл.(2017), що свідчить про пов'язаність цих договорів по предмету.

Відповідно до ч.1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.6 ст.265 Господарського кодексу України, реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі - продажу.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 656 ЦК України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Також ч.1 та ч.6 ст. 283 Господарського кодексу України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, статтею 761 Цивільного кодексу України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладання договору найму.

Як вбачається із матеріалів справи, договір поставки №252/Т та договір оренди №24 були укладені 12 липня 2017 року, тоді як свідоцтва про державну реєстрацію транспортних засобів серія ЕЕ №106923 та серія ЕЕ № 106922, переданих в оренду та визначених предметом договору поставки тракторів, датовані 22.11.2017 (а.с. 80-81, т.1).

Також, як вже зазначалось вище - під час укладання договору поставки № 252/Т (пункт 1.1) ПрАТ "Волинська фондова компанія" не мало змоги точно вказати характеристики товару, що поставляється «у зв'язку з особливостями поставки товару на прихід у продавця».

Крім того, згідно п.1.6 договору поставки №252/Т термін прибуття товару на склад продавця: а)1 одиниця товару - Трактор с/г МЕ7722 Вупа-6 в компл. (2017) №УККМХ66ЕТНВ 111014 наявний на складі продавця; б)1 одиниця товару - Трактор с/г МГ7722 Вупа- 6 в компл. (2017) - до 28.07.2017.

Тобто, на момент укладання договору поставки № 252/Т та договору оренди № 24 у ПрАТ "Волинська фондова компанія" було відсутнє необхідне для цього право власності на товар.

При цьому, посилання суду першої інстанції на те, що предметом договору купівлі- продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з аналізу положень ст.ст. 655, 656, 658 ЦК України слідує, що важливою характеристикою предмету договору купівлі-продажу є те, що на момент укладення договору він повинен бути наявним у продавця або бути створеним (набутим) продавцем у майбутньому, але в останньому випадку про це повинно бути зазначено у договорі.

Як вбачається, договір поставки №252/Т не містить положень про те, що товар буде набутим продавцем у майбутньому, тоді як наявність даних умов виключає в свою чергу одночасне укладення договору оренди на цей товар, оскільки як вже зазначалося вище право передання майна в оренду має власник цього майна.

Разом з тим, долучена до матеріалів справи довідка ПрАТ №436 від 12.04.2019 та №899 від 22.10.2019 про підтвердження того, що трактори, що є предметом договору оренди та договору поставки набуті позивачем за первісним позовом у власність 31.05.2017 та 31.07.2017, не є правовстановлюючим документом щодо набуття власності на транспортні засоби.

Відповідно до Порядку відомчої реєстрації та зняття з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів, затверджених Постановою КМУ №694 від 8липня 2009 року (далі-Порядок №694, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), останній визначає процедуру відомчої реєстрації, перереєстрації, тимчасової реєстрації (далі-реєстрація) та зняття з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів (далі-машини), здійснення інших заходів, пов'язаних з реєстрацією та веденням обліку машин.

Власники, крім суб'єктів господарювання, визначених у підпункті 5 пункту 8 цього Порядку, зобов'язані зареєструвати в інспекції машину протягом 10 діб від дня придбання, митного оформлення або виникнення інших обставин, що є підставою для реєстрації. Строк реєстрації може бути продовжений інспекцією у разі неможливості власника своєчасно її провести у зв'язку з хворобою, відрядженням чи з інших причин (п.3 Порядку №694).

Відповідно до п.п.5 п.8 Порядку №694, суб'єкт господарювання, який здійснює оптову або роздрібну торгівлю машинами, їх не реєструє за умови оформлення в установленому порядку актів прийняття-передачі (додаток 1) (якщо це стосується підприємства-виробника. Такі суб'єкти під час продажу машин видають власникові номерний знак "Транзит" (додаток 3), строк дії якого становить 10 діб. Власник машини, що придбана у зазначених суб'єктів, подає для реєстрації оригінал акта прийняття-передачі машини та номерний знак "Транзит".

Згідно п.1.2 Порядку роботи, пов'язаної з реєстрацією та зняттям з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів, затверджених Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства №644 від 22.11.2011 (далі - Порядок №644) власники, крім суб'єктів господарювання, які здійснюють оптову або роздрібну торгівлю машинами, зобов'язані зареєструвати в інспекції машини протягом десяти діб від дня придбання, митного оформлення або виникнення інших обставин, що є підставою для реєстрації. Суб'єкт господарювання, який здійснює оптову або роздрібну торгівлю машинами, складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, їх не реєструє за умови оформлення в установленому порядку актів прийняття-передачі (якщо це стосується підприємства - виробника) або довідок-рахунків (якщо це стосується іншого суб'єкта господарювання).

Суб'єкти господарювання, які здійснюють оптову або роздрібну торгівлю машинами, під час продажу машин видають власникові номерні знаки "Транзит", строк дії яких становить 10 діб, а на машини, які ввезені з-за кордону, що реєструються уперше, - зареєстровану в установленому порядку вантажну митну декларацію або посвідчення про реєстрацію транспортного засобу (п.3.12 Порядку №644).

Як вбачається з матеріалів справи, ПрАТ "Волинська фондова компанія" є суб'єктом господарювання, який здійснює оптову або роздрібну торгівлю машинами, що включений до електронного реєстру суб'єктів господарювання, що підтверджується Реєстраційним посвідченням від 24.01.2013р. №514/9/2-13.

Однак, ПрАТ "Волинська фондова компанія" ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надано акт прийняття-передачі (якщо це стосується підприємства-виробника) або довідку-рахунок (якщо це стосується іншого суб'єкта господарювання), за умови оформлення яких в установленому порядку у відповідності до п.1.2 Порядку №644 надає йому право не реєструвати дані трактори, як і не надано вантажну митну декларацію або посвідчення про реєстрацію транспортного засобу станом на 12.07.2017 (укладення договору поставки та договору оренди), які в свою чергу підтверджували б право власності на дані трактори.

Крім того, відповідно до п.3.1 Порядку №644, документами, що підтверджують право власності або правомірність використання машини, можуть бути будь-які з нижченаведених (оригінали або завірені в установленому порядку копії): довідка-рахунок (оригінал), видана суб'єктом господарювання, що здійснив реалізацію машини та складових частин, що мають ідентифікаційні номери; акт приймання-передачі (оригінал) машини, виданий підприємством - виробником машини, чи складових частин, що мають ідентифікаційні номери; митна декларація на паперовому носії або її копія, засвідчена в установленому порядку, або електронна митна декларація, або уніфікована митна квитанція МД-1 (20066-05) - для машин, що ввезені на митну територію України та реєструються вперше; рішення суду або його копія, завірена в установленому порядку; договір купівлі-продажу, міни, дарування, договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном, заповіт; свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя; рішення уповноваженого органу про відчуження машин; рішення зборів співвласників (витяг з протоколу) про надання повноваження особі представляти інтереси співвласників, засвідчена в установленому порядку згода співвласників, якщо машина перебуває у власності кількох осіб (співвласників) та реєструється за одним із них; рішення господарського товариства для машини, що повертається особі у зв'язку з її виходом з господарського товариства та реєструється за нею; згода батьків (усиновлювачів, опікуна, піклувальника), яка засвідчується нотаріально, для машини, що належить неповнолітній або малолітній особі та реєструється за такою особою; документи, що підтверджують правомірність придбання основних складових частин (вузлів і агрегатів) (накладна, довідка-рахунок тощо), необхідних для складення машини, акта про присвоєння ідентифікаційного номера в разі, якщо машина переобладнана або самостійно складена.

Вищезазначений перелік документів, що підтверджують право власності або правомірність використання машини є вичерпний.

Разом з тим, згідно положень ч.ч. 1, 3, 7 ст. 292 ГК України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Статтею 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Отже, на відміну від договорів поставки та оренди, договір фінансового лізингу передбачає можливість його укладання до того, як право власності на відповідний товар буде набуте лізингодавцем. За договорами лізингу, фактично, всі необхідні речі по заявці та специфікації лізингоотримувача спочатку придбаваються лізингодавцем, а потім - надаються ним в оренду з можливістю остаточного викупу речі (враховуючи вже сплачені грошові кошти).

Оцінюючи зміст договорів поставки та оренди в сукупності, апеляційний суд констатує, що укладення даних договорів спрямовано на приховування іншого правочину - договору фінансового лізингу, який сторони насправді вчинили, а тому спірні договори є удаваними правочинами згідно із частиною першою статті 235 Цивільного кодексу України і до них слід застосовувати правила Параграфа 6 глави 58 ЦК України, якими врегульовано зобов'язальні відносини з лізингу.

Цей висновок підтверджують, зокрема умови, викладені в п.1.12 договору поставки, яким встановлено, що за умови своєчасного здійснення платежів покупцем продавцеві згідно з п.1.3 даного договору, загальна ціна товару підлягає зменшенню на суму, що дорівнює 96,2% від загальної суми сплаченої орендної плати, нарахованої продавцем (орендодавцем) покупцеві (орендарю) за договором оренди № 24 від 12.07.2017 року, укладеного між сторонами та оплаченої покупцем (орендарем).

Тобто, в даному випадку відбувається зарахування орендної плати в якості оплати за товар, що за своєю природою є лізинговим платежем.

Як вже зазначалося вище, якщо в ході розгляду справи господарський суд встановить, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), то, на підставі ч.2 ст.235 ЦК України, має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей правочин. В разі, якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

При цьому, удаваність договорів, які є предметом оскарження у справі, не свідчить про автоматичну недійсність таких правочинів.

Апеляційний суд виходить з того, що згідно з ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, за змістом ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та спеціальним законом, що регулює лізингові відносини в Україні, - Законом України "Про фінансовий лізинг".

Згідно ч.2 ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом. - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Частина 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відносить фінансовий лізинг до категорії фінансових послуг.

Згідно з п.п. 1,2,4 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

В силу положень п. 2 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції здійснює реєстрацію та веде Державний реєстр фінансових установ, а у визначених нею випадках - реєстри осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, забезпечує ведення загальнодоступної інформаційної бази даних про фінансові установи та визначає перелік і вимоги до документів, що подаються для внесення інформації до зазначених реєстрів та бази даних.

Відповідно до п. 2.1 Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22.01.2004 № 21 (далі - Положення), юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності, з-поміж іншого, довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

Пунктом 3.5 вказаного Положення визначено, що процедура взяття на облік юридичної особи серед іншого включає внесення інформації про юридичну особу до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги (далі - Реєстр), оформлення і видача юридичній особі Довідки.

З аналізу наведених норм вбачається, що для надання послуг фінансового лізингу особа, яка не являється фінансовою установою, повинна перебувати на обліку в Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги.

Відповідачем за зустрічним позовом не надано суду доказів, а матеріали справи їх не містять, що 12.07.2017, тобто на момент укладення спірних договорів поставки і оренди, укладення яких в свою чергу спрямовано на приховування іншого правочину - договору фінансового лізингу, ПрАТ "Волинська фондова компанія" є фінансовою установою або його включено до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Оскільки на момент вчинення правочину шляхом укладення договору фінансового лізингу (договору поставки та договору оренди) юридична особа - відповідач за зустрічним позовом не мала відповідного дозволу на надання послуг фінансового лізингу, адже не була включена до відповідного Реєстру та не є фінансовою установою, колегія суддів прийшла до висновку про порушення відповідачем за зустрічним позовом спеціальної правосуб'єктності, у зв'язку з чим договір поставки та договір оренди визнається судом недійсним на підставі вищевикладеного.

Вирішуючи питання щодо первісних позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Волинська Фондова Компанія» до Фермерського господарства «Західний Буг» Юнака Сергія Петровича про стягнення заборгованості на підставі договору поставки, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частиною 1 статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Враховуючи визнання судом недійсним договору поставки №252/Т від 12.07.2017, який в силу ст. 236 ЦК України є недійсним з моменту його вчинення, апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" до Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича про стягнення 4 443 930 грн. 17 коп. заборгованості задоволенню не підлягають, оскільки право вимоги позивача ґрунтувалось саме на підставі зазначеного договору.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що рішення місцевого господарського суду винесено за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки не відповідають вказаним вище обставинам справи, рішення є таким, що підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

За наведених обставин, в силу вимог ст. 129 ГПК України, судовий збір за подачу зустрічного позову та апеляційної скарги покладається на Приватне акціонерне товариство "Волинська фондова компанія".

Разом з тим, судова колегія зауважує, що 29.10.2019 року від Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича надійшла заява про вирішення питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 54 000,00 грн.

Розглянувши подану заяву судова колегія зазначає таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правничу допомогу.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи статтю 28 Правил адвокатської етики (затверджені звітно-виборним з'їздом адвокатів України 09.06.2017) необхідно дотримуватись принципу "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

На підтвердження понесених витрат на послуги адвоката в суді апеляційної інстанції апелянт подав наступні документи: договір про надання правової (правничої) допомоги №03-76 від 12.03.2019р., акт надання послуг (гонорар за надання правової (правничої) допомоги, участь адвоката більше 3-х судових засідань) №46 від 29.08.2019р. на суму 54 000,00 грн., розрахунок судових витрат, квитанції до прибуткового касового ордеру №49 та №50 на загальну суму 54 000,00 грн.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом з тим, для включення всієї суми гонорару та фактичних витрат у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено у ст.126 ГПК України та у ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов'язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов'язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно із ст.15 ГПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04, п.269).

Позивач за первісним позовом клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката не надав, будь - яких обґрунтувань чи доказів неспівмірності розміру заявлених витрат не вказав, тому апеляційний суд дійшов висновку, що витрати скаржника на правову допомогу в сумі 54000 грн. є обґрунтованими та покладаються на ПрАТ "Волинська фондова компанія".

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича на рішення господарського суду Волинської області від 12.08.19р. у справі №903/154/19 задоволити.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 12.08.19р. у справі №903/154/19 скасувати. Прийняти нове рішення. В задоволенні первісного позову Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" до Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича про стягнення 4 443 930 грн. 17 коп. відмовити.

Зустрічний позов Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича до Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" про визнання договору поставки №252/Т від 12.07.2017 та договору оренди №24 від 12.07.2017 удаваними задоволити.

Визнати договір поставки №252/Т від 12.07.2017р. та договір оренди №24 від 12.07.2017р. недійсними.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Волинська фондова компанія" (43023, м. Луцьк, вул. Вахтангова, 16 ) на користь Фермерського господарства "Західний Буг" Юнака Сергія Петровича (44700, Волинська обл., м. Володимир - Волинський, вул. Ганни Жежко, 9 код, ) 3 842 грн. витрат зі сплати судового збору за подачу зустрічного позову, 105 751,43 грн. витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги та 54 000 (п'ятдесят чотири тисячі) - витрат на професійну правничу допомогу.

3. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити господарському суду Волинської області .

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку, встановленому ст. ст. 287-291 ГПК України.

5. Справу №903/154/19 повернути до господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "07" листопада 2019 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.