ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2019 р. Справа№ 910/17426/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Дідиченко М.А.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 16.10.2019

розглянув апеляційні скарги Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» та Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2019 (повний текст складено 22.04.2019)

у справі №910/17426/18 (суддя - Т.Ю. Трофименко)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго»

про стягнення заборгованості у розмірі 2 012 963,47 грн

1. Зміст позовних вимог та заперечень

1.1. Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - НАК «Нафтогаз України», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (далі - ДПЗД «Укрінтеренерго», відповідач) 2 012 963,47 грн, з яких: 116 035,28 грн - пеня, 101 741,46 грн - 3% річних, 1 795 186,73 грн - інфляційні втрати.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору з оплати товару за договором № 44/1-103-ТЕ-15 купівлі-продажу природного газу від 20.12.2012.

1.3. Заперечуючи проти заявленого позову, відповідач у своєму відзиві зазначив про відсутність заборгованості у нього перед позивачем станом на 30.07.2015, посилаючись при цьому на погашення ним заборгованості 28.10.2014 на підставі укладених між сторонами договорів про організацію взаєморозрахунків, а також погашення заборгованості 30.07.2015 у виконавчому провадженні з виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2014 у справі № 910/15028/14. Також позивач зазначає, що він не є належним відповідачем за даним позовом, оскільки таким є Державне підприємство «Калуська теплоелектроцентраль - нова» як правонаступник прав та обов`язків Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго». Окрім того, відповідач зазначає що, в підписаному сторонами Акті звіряння розрахунків від 26.11.2015 відсутнє посилання на договір купівлі-продажу природного газу № 44/1-103-ТЕ-15 від 20.12.2012, що свідчить про відсутність у відповідача будь-якої заборгованості перед позивачем. Також відповідач вказує на звернення позивача до суду із пропуском позовної давності в частині стягнення пені, тому просить застосувати позовну давність, передбачену п.п. 9.3 п. 9 договору. Окрім того, у випадку задоволення позову відповідач просить зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій).

2. Фактичні обставини, встановлені місцевим та апеляційним судом

2.1. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20.12.2012 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 44/1-103-ТЕ-15 (далі - договір), відповідно до умов якого (п. 1.1, п. 2.1) продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2013 році (з 01.01.13 по 31.12.13) природний газ обсягом 8 134,759 тис. куб.м, ввезений на митну територію України позивачем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей природний газ (далі - газ).

2.2. Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності (п. 1.2 договору).

2.3. Згідно з п. 3.3 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

2.4. За приписам п 3.4 договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов`язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов`язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

2.5. Відповідно до п. 5.1, п. 5.2 договору, ціна (граничний рівень ціни) на газ для теплопостачальних підприємств та послуги з його транспортування установлюються НКРЕ України. Ціна за 1000 куб. м газу становить 1 091,00 грн з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. Всього 1 309,20 грн. з ПДВ.

2.6. Сторонами в п. 6.1, п. 6.2 договору погоджено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

2.7. Строк дії договору сторонами погоджено розділом 11 договору, яким встановлено, що договір набуває чинності з дати підписання та скріплення печатками, діє в частині реалізації газу до 31.12.2013, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

2.8. З матеріалів даної справи вбачається, що рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2014 у справі № 910/15028/14, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 05.11.2014 та Вищого господарського суду України від 25.12.2014, позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на користь позивача 13 185 378,74 грн основного боргу, 150 874,75 грн інфляційних втрат, 320 985,86 грн 3 % річних та 640 590,44 грн пені. В частині вимог про стягнення 240 221,41 грн пені судом відмовлено.

2.9. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 01.10.2014 між Територіальним органом Казначейства в Івано-Франківській області (сторона перша), Департаментом фінансів Івано-Франківської ОДА (сторона друга), Фінансовим управлінням Калуської міської ради (сторона третя), Комунальним підприємством «Водотеплосервіс» Калуської міської ради (сторона четверта), Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (сторона п`ята) та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (сторона остання) укладено Договір № 527/30 про організацію взаєморозрахунків (відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України «Про державний бюджет України»), за умовами п. 8 якого сторона п`ята перераховує на рахунок сторони останньої кошти у сумі 5 443 773,47 грн, у тому числі податок на додану вартість 907 295,58 грн, для погашення заборгованості за спожитий природний газ за договором від 20.12.2012 № 44/21-103-ТЕ-15 за 2013 рік.

На виконання умов вказаного договору відповідач перерахував позивачу 5 443 773,47 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 4 від 28.10.2014.

2.10. Також, 01.10.2014 між Територіальним органом Казначейства в Івано-Франківській області (сторона перша), Департаментом фінансів Івано-Франківської ОДА (сторона друга), Фінансовим управлінням Калуської міської ради (сторона третя), Комунальним підприємством «Водотеплосервіс» Калуської міської ради (сторона четверта), Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (сторона п`ята) та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (сторона остання) укладено Договір № 528/30 про організацію взаєморозрахунків (відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України «Про державний бюджет України»), за умовами п. 8 якого сторона п`ята перераховує на рахунок сторони останньої кошти у сумі 5 300 077,57 грн, у тому числі податок на додану вартість 883 346,26 грн, для погашення заборгованості за спожитий природний газ за договором від 20.12.2012 № 44/21-103-ТЕ-15 за 2013 рік.

На виконання умов вказаного договору відповідач перерахував позивачу 5 300 077,57 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 3 від 28.10.2014.

2.11. Окрім того, на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 у справі № 910/15028/14 у виконавчому провадженні відповідачем було перераховано на рахунок Міністерства юстиції України у Держаній казначейській службі 3 959 764,63 грн, з яких 3 627 058,75 грн - основний борг, 362 708,88 грн - виконавчий збір, що підтверджується платіжним дорученням № 493/10-1 від 30.07.2015.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що ці кошти надійшли від Державної казначейської служби на рахунок позивача лише 25.08.2015, що підтверджується банківською випискою по рахунку останнього, тому саме ця дата вважається датою погашення заборгованості у розмірі 3 627 058,75 грн.

Отже, місцевий господарський суд дійшов висновку, що відповідачем погашалася заборгованість за договором у загальному розмірі 14 370 909,79 грн 28.10.2014 та 25.08.2015.

2.12. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач не своєчасно виконав зобов`язання щодо погашення заборгованості за договором, стягнутої рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2014, у зв`язку з чим має сплатити 116 035,28 грн пені, 101 741,46 грн 3% річних, 1 795 186,73 грн інфляційних, нарахованих за період прострочення боржника.

3. Короткий зміст прийнятого судового рішення

3.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2019 у справі №910/17426/18 позов задоволено частково.

Стягнуто з ДПЗД «Укрінтеренерго» на користь НАК «Нафтогаз України» 3% річних у розмірі 101 741,46 грн, інфляційні втрати в розмірі 1 737 889,34 грн, пеню у розмірі 81 224,70 грн та судовий збір у розмірі 29 334,99 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

3.2. Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд дійшов до висновку, що позивачем доведено факт порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині оплати отриманого природного газу. При цьому, визнав преюдиційними обставини, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2014 у справі № 910/15028/14.

Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат, то здійснивши власний перерахунок, суд першої інстанції дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 1 737 889,34 грн.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення на 30% заявлених до стягнення пені та штрафу.

4. Вимоги апеляційних скарги та короткий зміст наведених у них доводів

4.1. Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючи на порушення норм матеріального та процесуального права, просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

4.2. НАК «Нафтогаз України» у своїй апеляційній скарзі посилається на правильність здійсненого ним розрахунку інфляційних втрат, згідно якого для кожного наступного періоду була використана сума боргу збільшена на індекс інфляції попереднього місяця.

Також, скаржник в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на відсутність підстав для зменшення заявлених до стягнення пені та штрафу.

4.3.У свою чергу, не погодившись з прийнятим рішенням, ДПЗД «Укрінтеренерго» також звернулося до апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючи на порушення норм матеріального та процесуального права, просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

4.4. В обґрунтування своєї апеляційної скарги, відповідач зазначає, що, оскільки заявлені до стягнення з відповідача пеня, штраф, 3% річних та інфляційні нараховані позивачем на заборгованість, яку відповідач сплатив до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

5. Доводи учасників справи щодо апеляційних скарг

5.1. У відзиві на апеляційну скаргу НАК «Нафтогаз України» відповідач зазначає, що апеляційна скарга позивача є безпідставною, а рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову не ґрунтується на нормах чинного законодавства та підлягає скасуванню з підстав наведених відповідачем у своїй апеляційній скарзі

5.2. НАК «Нафтогаз України» у своєму відзиві на апеляційну скаргу ДПЗД «Укрінтеренерго» заперечило проти доводів, зазначених у скарзі відповідача, вважає апеляційну скаргу відповідача необґрунтованою та безпідставною. Позивач просив відмовити у задоволенні скарги ДПЗД «Укрінтеренерго» та задовольнити апеляційну скаргу НАК «Нафтогаз України».

6. Надходження апеляційних скарг та їх розгляд апеляційним судом

6.1. 10.05.2019 ДПЗД «Укрінтеренерго» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду від 15.04.2019 у справі №910/17426/18.

6.2. Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/17426/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Смірнова Л.Г., судді: Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю.

6.3. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДПЗД «Укрінтеренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2019 у справі №910/17426/18, справу призначено до розгляду.

6.4. Крім того, 15.05.2019 НАК «Нафтогаз України» також звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду від 15.04.2019 у справі №910/17426/18. Крім того, скаржник просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

6.5. Згідно витягу з протоколу передачі раніше визначеному головуючому судді (складу суду), справу №910/17426/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Смірнова Л.Г., судді: Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю.

6.6. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2019 поновлено НАК «Нафтогаз України» пропущений строк на подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою НАК «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2019 у справі №910/17426/18, справу призначено до розгляду.

6.7. У зв`язку з перебуванням суддів у відпустці, склад колегії суддів неодноразово змінювався.

Так, відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду, сформовано для розгляду апеляційних скарг у справі №910/17426/18 колегію суддів у складі: головуючий суддя - Смірнова Л.Г. судді - Дідиченко М.А., Сулім В.В.

6.8. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2019 прийнято апеляційні скарги Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» та Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2019 у справі №910/17426/18 до провадження вказаною колегією суддів. Апеляційні скарги об`єднано в одне апеляційне провадження.

6.9. У судове засідання 16.10.2019 з`явився представник позивача.

Представники відповідача у судове засідання 16.10.2019 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи учасники справи повідомлялися належним чином, про що в матеріалах справи містяться повідомлення про вручення поштових відправлень.

6.10. Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч.1, п.1 ч.3 ст.202, ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки учасники справи, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Участь представників відповідача у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи

6.11. Представник НАК «Нафтогаз України» надав суду пояснення по справі, в яких підтримав подану апеляційну скаргу у повному обсязі на підставі доводів, зазначених у ній, та просив скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати в частині зменшення пені та інфляційних втрат. В цій частині прийняти нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

7. Джерела права й акти їх застосування

7.1. Господарський кодекс України

Статтею 7 Господарського кодексу України визначено, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно з положеннями ч..ч. 1-3 ст. 12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч. 1,2,7 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

7.2. Цивільний кодекс України

Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

7.3. Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (далі - Закон)

Згідно зі статтею 2 Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 1 статті 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Частиною 3 статті 7 Закону врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, визначено, що неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

7.4. Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 93 (далі - Порядок)

Відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

7.5. Господарський процесуальний кодекс України

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

За приписами частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, зокрема: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. ч. 2, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

7.4. Практика Європейського суду з прав людини як джерело права

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

8. Позиція апеляційного суду

8.1. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга НАК «Нафтогаз України» задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу ДПЗД «Укрінтеренерго» слід задовольнити виходячи з наступного.

8.2. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідачем зобов`язання з оплати природного газу виконувались неналежним чином, тобто з порушенням строків, встановлених договором. Разом з тим, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що обставини оплати відповідачем заборгованості за договором позивачем жодним чином не заперечуються, у позовній заяві вимоги про стягнення суми основної заборгованості відсутні, а предметом спору є лише стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем природного газу.

Питання, пов`язані з урегулюванням відносин щодо сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення, у тому числі і питання, пов`язані з організацію взаєморозрахунків, погашення заборгованості, у тому числі, за природний газ, урегульовані у Законі України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», який набрав чинності 30.11.2016.

Відповідно до приписів статті 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі статтею 2 Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Відповідно положень цього Закону реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), яка не погашена станом на 31 грудня 2016 року.

У статті 7 Закону передбачено списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення.

Частиною першої цієї статті, встановлено, що на реструктуризовану заборгованість за спожитий природний газ станом на 1 липня 2016 року неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу, за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями договору про реструктуризацію заборгованості.

Частиною третьою статті 7 Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Судом встановлено, що на день набрання чинності Законом відповідач не мав перед позивачем кредиторської заборгованості за спожитий природний газ за договором.

Так, 28.10.2014 ДПЗД «Укрінтеренерго» погасило заборгованість за природний газ в сумі 5 300 077,57 грн, що підтверджується платіжним дорученням №3 від 28.10.2014 та в сумі 5 443 773,47 грн, що підтверджується платіжним дорученням №4 від 28.10.2014.

10.02.2015 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 46424296.

ДПЗД «Укрінтеренерго» погасило заборгованість у виконавчому провадженні у загальному розмірі 3 989 764,63 грн, з яких 3 627 058,75 грн - за рішенням господарського суду міста Києва від 18.09.2014 у справі №910/15028/14 та 362 705,88 грн - виконавчий збір, що підтверджується платіжним дорученням №493/10-1 від 30.07.2015.

Тобто, станом на 30.11.2016 у ДПЗД «Укрінтеренерго» відсутня заборгованість перед ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

8.3. Частиною першою статті 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром, який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Водночас, частиною третьою статті 7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина третя статті 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому застосування приписів частини третьої статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться в залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (про що повідомило і Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України у межах своєї компетенції).

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема, у постановах від 07.02.2018 у справі №927/1152/16 та від 16.01.2019 у справі №905/299/18.

З огляду на викладене, для застосування ч. 3 ст. 7 Закону не потрібно включення підприємства відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

8.4. Щодо доводів НАК «Нафтогаз України» про те, що договір купівлі-продажу природного газу від 20.12.2013 №44/1-103-ТЕ-15 укладався з відповідачем виключно для постачання природного газу для його власних потреб, а тому дані правовідносини не підпадають під дію Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами діяльності відповідача є, зокрема, виробництво та постачання електричної енергії.

В свою чергу, відповідно до приписів статті 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до п.1.2 договору купівлі-продажу природного газу від 20.12.2013 №44/1-103-ТЕ-15, сторонами визначено, що газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Отже, відповідачем отриманий від позивача природний газ використовувався для виробничих потреб його філії - Калуської ТЕЦ, тобто для виробництва теплової та електричної енергії.

Таким чином, у даному випадку йдеться про використання відповідачем газу, поставленого для власних потреб для забезпечення виду діяльності - виробництва теплової та електричної енергії.

З огляду на викладене, дані правовідносини підпадають під дію Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

За наведених обставин, нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат за наявності імперативної норми Закону, яка обмежує позивача в цьому праві та задоволення такого позову, суперечитиме як наведеній нормі Закону, так і принципам розумності та справедливості.

Враховуючи те, що заборгованість відповідача перед позивачем за договором купівлі-продажу природного газу від 20.12.2013 №44/1-103-ТЕ-15 була сплачена Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» до набрання чинності вказаним Законом, нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат є неправомірним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про задоволенні позову.

8.5. Оскільки колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову у задоволенні позову, заява відповідача про зменшення пені та про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог про стягнення пені не підлягає дослідженню та правовій оцінці.

З вказаних підстав не перевіряється правомірність здійсненого судом першої інстанції розрахунку інфляційних втрат на що, зокрема посилається НАК «Нафтогаз України» у своїй апеляційній скарзі.

8.6. Крім того, під час розгляду справи, як у суді першої інстанції, так і у суді апеляційної інстанції, відповідачем була подана заява про стягнення з позивача понесених ДПЗД «Укрінтеренерго» витрат на професійну правничу допомогу у даній справі.

На підтвердження понесених витрат на оплату послуг адвоката відповідачем надано суду: копію договору №44/1-18 про надання професійної правничої допомоги від 25.01.2019; копію довіреності №14 від 25.01.2019; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатської діяльністю №803; детальний розрахунок опис та розрахунок судових витрат при розгляді справи судом першої інстанції; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в апеляційній інстанції, копію акту приймання-передачі наданих послуг від 22.04.2019; копію звіту від 22.04.2019 з деталізацією наданих послуг; копія платіжного доручення № 577 від 25.04.2019 про оплату 20000 грн за юридичні послуги за договором №44/1-18 від 25.01.2019.

Отже, з огляду на заявлену позивачем ціну позову та розмір витрат на послуги адвоката, враховуючи ступінь складності справи та обсяг наданих адвокатом послуг, суд апеляційної інстанції вважає, що заявлені відповідачем до стягнення витрати на послуги адвоката в розмірі 20000 грн при розгляді справи у суді першої інстанції нормативно та документально доведені, є співмірними з предметом позову, змістом та обсягом наданих адвокатом послуг, а тому підлягають задоволенню.

9. Висновки апеляційного суду

9.1. За вказаних обставин, апеляційний господарський суд вважає, що позовні вимоги НАК «Нафтогаз України» у даній справі з підстав заявлених позивачем у позові не підлягають задоволенню, а рішення місцевого суду підлягає скасуванню, оскільки нараховані позивачем пеня, 3% річних та інфляційні втрати, що нараховані на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, яка погашена до 30.11.2016, у відповідності до приписів ч.3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

9.2. Така ж правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постанові від 02.10.2019 у справі № 910/12724/18.

Керуючись ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2019 у справі №910/17426/18 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2019 у справі №910/17426/18 задовольнити.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2019 у справі №910/17426/18 про часткове задоволення позову скасувати.

4. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» про стягнення заборгованості у розмірі 2 012 963,47 грн, з яких: 116 035,28 грн - пеня, 101 741,46 грн - 3% річних, 1 795 186,73 грн - інфляційні втрати - відмовити повністю.

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницкого, будинок 6, ідентифікаційний код 20077720) на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (04080, м.Київ, вул.Кирилівська, будинок 85, ідентифікаційний код 19480600) 45291,68 (сорок п`ять тисяч двісті дев`яносто одну) грн. 68 коп судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції та 20 000 (двадцять тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи у суді першої інстанції.

6. Матеріали справи №910/17426/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

7. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 25.10.2019

Головуючий суддя Л.Г. Смірнова

Судді М.А. Дідиченко

В.В. Сулім