ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
"21" жовтня 2019 р. Cправа № 902/709/19

за позовом:Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) (вул. Культури, 5, м. Харків, 61058)

до:Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 16 439,12 грн понесених витрат на лікування

Суддя Яремчук Ю.О.
Секретар судового засідання Резніченко Ю.В.
з участю представників:

позивача: не з`явився

відповідача: Бондар О.І.

В С Т А Н О В И В :

28.08.2019 р. до Господарського суду Вінницької області надійшов позов Військово-медичного клінічного центру Північного регіону до Військової частини НОМЕР_2 про стягнення 16439,12 грн понесених витрат на лікування.

Ухвалою суду від 29.08.2019 р. відкрито провадження у справі № 902/709/19. Визначено, розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 23.09.2019 р.

19.09.2019 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № канц. 02.1-34/7461/19 від 20.09.2019 р.) та клопотання щодо застосування строків позовної давності (вх. № канц. 02.1-34/7462/19 від 19.09.2019 р.), які долучені судом до матеріалів справи.

За результатами проведеного судового засідання 23.09.2019 р. суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 23.09.2019 р. повідомлено учасників справи про судовий розгляд справи по суті, що відбудеться 21.10.2019 р.

09.10.2019 р. до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № канц. 02.1-34/8193/19 від 09.10.2019 р.), яка долучена судом до матеріалів справи.

На визначену дату судом 21.10.2019 р. представник позивача не з`явився, при цьому судом взято до уваги клопотання останнього про розгляд справи за наявними документами за відсутності уповноваженого представника. Крім того в даному клопотанні представник позивача зазначив, що позов підтримує в повному обсязі.

В судове засідання з`явився представник відповідача, який проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.
В якості заявлених позовних вимог позивач вказує, що за результатами внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності та аудиту відповідності у Військово - медичному клінічному центрі Північного регіону (м. Харків) за період з 01.01.2015 р. по 01.11.2016 р. від 03.12.2016 р. № 234/1/31/18 було виявлено недоотримання фінансових ресурсів, внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств на загальну суму 384 108,20 грн.

Представник позивача зазначає, що витрати на надання медичної допомоги військовослужбовцям у військово-медичних закладах інших військових формувань відшкодовуються цим закладам центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, в яких проходять службу зазначені військовослужбовці, за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання цих військових формувань.

Протягом 2015 -2016 років, під час проведення Антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей у Військово - медичному клінічному центрі Північного регіону (м. Харків) було надано медичну допомогу військовослужбовцям відповідача, а саме: солдату ОСОБА_1 на суму 6 171,00 грн; солдату ОСОБА_2 на суму 1428,07 грн; солдату ОСОБА_3 на суму 904,74 грн; старшому сержанту ОСОБА_4 на суму 1168,39 грн; старшому лейтенанту ОСОБА_5 на суму 600,86 грн; солдату ОСОБА_6 на суму 1855,51 грн; старшому солдату ОСОБА_7 на суму 1855,03 грн; солдату ОСОБА_8 на суму 2424,82 грн. Всього на загальну суму 16 439,12 грн.
Представником позивача в позові зазначено, що розрахунок сум які стягуються з відповідача складається з вартості наданих медичних послуг військовослужбовцям відповідача у 2015-2016 роках у розмірі 16 439,12 грн. Вартість лікування кожного військовослужбовця відповідача, яка зазначена у розрахунках за 2015,2016 роки обрахована та зазначена в медичних картках, які надано до суду та відповідачеві.

На виконання вимог Постанови КМУ 18.10.1999 року №1923 «Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями», після проведення аудиту, позивачем було направлено відповідачу рахунки - фактури від 27.01.2017 р. № №5,6 щодо оплати наданих медичних послуг на суму 16 439,12 грн. Позивачем на адресу відповідача було направлено лист з проханням здійснити оплату наданих медичних послуг військовослужбовцям відповідача (лист від 11.03.2019 року №577).

Натомість відповідачем не було здійснено відповідних дій на оплату наданих медичних послуг, що і стало підставою звернення з позовом суду.

Представник відповідача проти позову заперечує, про що зокрема вказав у відзиві на позовну заяву, де зокрема зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам Закону, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому, на думку відповідача, не можуть бути задоволені судом за наступних підстав.

Постановою Кабінету Міністрів України 1923 від 18.10.1999 р. затверджено Порядок надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями далі - "Порядок". Означений порядок визначає механізм надання лікувально- профілактичної допомоги, проведення санаторно-курортного лікування, військово-лікарської, лікарсько-льотної, судово-медичної, судово-психіатричної експертиз, патолого-анатомічних досліджень, забезпечення лікарськими і протезними засобами осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців, які проходять строкову військову службу та військову службу за контрактом, Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, СБУ.

Представник відповідача вказує, що за твердженням позивача протягом 2015-2016 років, під час проведення Антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей позивач надав медичну допомогу 8 військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України на суму 16439,12 грн.

Однак до позовної заяви не додано направлення уповноваженої посадової особи з медичним висновком про необхідні види і обсяги надання медичної допомоги військовослужбовцям частини, а також не надано доказів (відомостей) про те, що зазначені в медичних картках особи є військовослужбовцями військової частини НОМЕР_2 .

В якості доказів, що підтверджують надання військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 медичної допомоги, позивач долучив лише копії медичних карток стаціонарного хворого № № 7187, 7186, 6266, 3271, 3066, 1045, 7343, 7377, розрахунки витрат на лікування, які не містять доказів та висновків про необхідні види і обсяги медичної допомоги.

Таким чином, згідно Порядку основною підставою надання медичної допомоги є засвідчене відповідною печаткою направлення посадової особи.

Представник відповідача зазначає, що зі змісту позовної заяви встановлено, що позивач на адресу військової частини НОМЕР_2 після проведення аудиту, направив рахунки фактури від 27.01.2017 р. №№5,6 на загальну суму 16 439,12 грн, водночас слід відмітити, що в додатках до позовної заяви додані лише копії рахунків-фактури від 27.01.2017 р. №13,14 і не надано жодних доказів виставлення позивачем у визначений пунктом 6 Порядку строк та отримання відповідачем рахунків на оплату №5,6 від 27.01.2017 р. на суму 16439,12 грн.

Крім того відповідач зазначає, що за твердженням позивача на адресу військової частини НОМЕР_2 останнім було направлено лист від 11.03.2019 р. №577, але згідно Книги вхідних документів військової частини НОМЕР_2 дані документи не надходили.

Обґрунтовуючи підстави позовної заяви позивач посилається на результати внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності та аудиту від 03.12.2016 року №234/1/31/18 згідно якого встановлено недоотримання фінансових ресурсів, внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств.

Однак стаття 7 Закону України «Про аудиторську діяльність» визначає, що аудиторський висновок - документ, що складений відповідно до стандартів аудиту та передбачає надання впевненості користувачам щодо відповідності фінансової звітності або іншої інформації концептуальним основам, які використовувалися при її складанні. Вказаний Закон визначає правові засади здійснення аудиторської діяльності в Україні і спрямований на створення системи незалежного фінансового контролю з метою захисту інтересів користувачів фінансової та іншої економічної інформації.

Оскільки предметом доказування у даній справі є обставини, що підтверджують наявність у позивача доказів надання медичних послуг на суму 16 439,12 грн, у відповідача обов`язку оплатити надані послуги, таким чином вказані обставини додатково підтверджують, що аудиторський звіт № 234/1/31/18 від 03.12.2016 р. не підтверджує факт надання медичних послуг військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 НГ України та ніяким чином не стосується предмету даного спору.

Крім того, відповідачем подано до суду клопотання щодо застосування строку позовної давності, яке мотивоване тим, що як вбачається з відомостей витрат за перебуванням на лікуванні військовослужбовців НГУ за 2015, 2016 рік дата виписки останнього хворого за 2015 рік-18.06.2015 р., за 2016 рік - 15.08.2016 рік. Таким чином строк позовної давності починає відлік за 2015 рік з 24.06.2015 р., а за 2016 рік з 21.08.2016 р. Отже, загальний строк у 3 роки щодо вимоги про оплату послуг за медичну допомогу сплив за 2015 рік ще 24.06.2018 р., а за 2016 рік - 21.08.2019 року. В той же час позивач звернувся до суду лише 23.08.2018 р.

Позивачем подано до суду свою процесуальну позицію стосовно відзиву на позовну заяву, а саме останній зазначив, що представник відповідача не заперечує факт лікування (отримання медичної допомоги) своїми військовослужбовцями у позивача. Відповідач посилається на те, що позивачем не направлялися рахунки на адресу відповідача про отримання медичних послуг військовослужбовцями, але дане положення спростовується тим, що дійсно рахунки, як зазначено у Постанові КМУ №1923 від 18.10.1999 року «Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово - медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями» протягом п`яти днів не направлялися відповідачеві, а були направлені лише після проведення фінансового аудиту у позивача. Наразі з початком військових дій на Сході країни питання оплати медичних послуг наданих військовослужбовцям інших військових формувань взагалі не ставилися.

Після проведення внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності та аудиту відповідності у Військово - медичному клінічному центрі Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) (м. Харків) за період з 01.01.2015 р. по 01.11.2016 р. від 03.12.2016 р. №234/1/31/18 було виявлено недоотримання фінансових ресурсів, внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств на загальну суму 384 108,20 грн. Питання оплати наданої медичної допомоги протягом 2014 р. взагалі не ставився та не перевірявся. Позивачем, з метою стягнення грошових коштів за лікування військовослужбовців інших військових формувань, було направлено лист на ім`я Командувача Національною гвардією України від 26.12.2016 р. №2932 з проханням вирішити питання оплати наданих медичних послуг військовослужбовцям НГ України. У відповіді від 27.01.2017 р. №27/32-614 повідомлялося про те, що направлення на лікування не надавалося і також зазначено про необхідність звернення безпосередньо до частин де проходили військову службу військовослужбовці які отримували медичну допомогу. Позивачем було направлено на адресу відповідача рахунки на оплату медичних послуг №13,14 від 27.01.2017 р., при цьому жодним нормативним документом не встановлено порядок направлення рахунків саме заказними листами чи кур`єрами.

Представник відповідача наголошує, що факт надання медичної допомоги військовослужбовцям відповідачем не заперечується, тому вважає, що пропущення строків направлення рахунків на оплату медичних послуг які надані військовослужбовцям відповідача, які передбачені положенням ПКМУ від 18.10.1999 року №1923, не є підставою у відмові задоволення позовних вимог.

Стосовно пропуску строку звернення до суду, представник позивача вважає, що строк звернення до суду позивачем не пропущений, позивач звертався до Господарського суду м. Києва (відповідач - Головне управління НГ України) із позовними заявами щодо стягнення грошових коштів (позовна заява від 22.06.2018 р. справа № 910/8478/18; від 11.10.2018 року справа №910/14293), але справу було залишено без розгляду.

За наслідками розгляду справи суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ч.2 ст.74 ГПК України).

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріали справи не містять та позивачем не надано належних доказів надіслання на адресу відповідача рахунків по сплаті послуг медичної допомоги військовослужбовця у визначені пунктом 5 Порядку строки. Факт їх отримання відповідачем заперечується.
У позовній заяві позивач зазначив, що Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) є бюджетною установою, повністю фінансується за рахунок Державного бюджету України.

Північно-Східним територіальним управлінням внутрішнього аудиту 03.12.2016 р. проведено перевірку внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності позивача. За результатами проведеної перевірки складено аудиторський звіт № 234/1/31/18 про результати внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності та аудиту відповідності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2015 р. по 01.11.2016 р. та встановлено недоотримання фінансових ресурсів, внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про аудиторську діяльність» аудиторський висновок - документ, що складений відповідно до стандартів аудиту та передбачає надання впевненості користувачам щодо відповідності фінансової звітності або іншої інформації концептуальним основам, які використовувалися при її складанні. Вказаний Закон визначає правові засади здійснення аудиторської діяльності в Україні і спрямований на створення системи незалежного фінансового контролю з метою захисту інтересів користувачів фінансової та іншої економічної інформації.

Предметом доказування у даній справі є обставини, що підтверджують наявність у позивача доказів надання медичних послуг на суму 16 439,12 грн., у відповідача - обов`язку оплатити надані послуги.

Суд зауважує, що поданий аудиторський звіт відображає результати недоотримання позивачем фінансових ресурсів, та не стосується предмету даного спору, тому не приймається судом до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, у порушення цих вимог Порядку, своєчасно не надіслав вказані рахунки відповідачу.

11.03.2019 р. позивач надіслав на адресу відповідача запит за № 577 про стягнення фактично понесених витрат на лікування, у додатку до якого долучив лише відомість витрат за перебування на лікуванні військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 , які знаходились у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону (військовій частині A-3306) на лікуванні в 2015 - 2016 р.р. Із копії запиту вбачається, що позивач просив відповідача оплатити рахунки за надані медичні послуги, згідно із відомостей на суму 16 439,12 грн. У зазначених відомостях не вказано, на які саме рахунки ВЧ НОМЕР_1 повинна була здійснити перерахування коштів за надані послуги, та самі рахунки при надсиланні вказаного запиту надані не були.

Таким чином, позивачем не доведено виконання вимог п. 7 Порядку, який передбачає порядок відшкодування витрат на надання медичної допомоги військовослужбовцям, та не надано доказів, які б стверджували направлення рахунків до військової частини про оплату за лікування військовослужбовців.

Крім того, в матеріалах справи відсутні та суду не надано направлення уповноваженої посадової особи з медичним висновком про необхідні види і обсяги надання медичної допомоги, як цього вимагає п.5 Порядку.

Враховуючи викладене, позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на їх необґрунтованість.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 р.).

Оскільки, позовні вимоги є необґрунтованими, відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивач не довів суду обставин, на яких ґрунтуються заявлені ним позовні вимоги.

Заперечення відповідача враховані в ході судового розгляду справи.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В :

1. В позові відмовити.

2. Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

3. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

4. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 31 жовтня 2019 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Культури, 5, м. Харків, 61058)

3 - відповідачу (вул. Некрасова, буд. 72, м. Вінниця, Вінницька обл., 21007)