РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.10.2019Справа № 910/8368/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Дьогтяр О.О., розглянув матеріали господарської справи

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю

«Шумовецьке»

до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова

корпорація України»

про визнання недійсним договору

за участю представників сторін:

від позивача не з`явились

від відповідача Перевозник П.М. (довіреність № 727 від 18.12.2018)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2019 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Шумовецьке» (далі - СГ ТОВ «Шумовецьке», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», відповідач) про визнання недійсним укладеного сторонами договору складського зберігання зерна № 1843Б/2018 від 09.07.2018 з моменту його вчинення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що укладений сторонами договір суперечить вимогам чинного законодавства в тому, що:

1) всупереч вимогам ст.ст. 1, 11, 24 Закону України «Про зерно та ринок зерна в України», а також п. 5 Постанови КМУ № 510 від 11.04.2003 «Про забезпечення сертифікації зернових складів на відповідність послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки, запровадження складських документів на зерно» відповідач не має сертифікату відповідності послуг на зберігання зерна та продуктів його переробки, а отже, в розумінні закону не є особою, яка має право надавати послуги зі зберігання зерна;

2) всупереч вимогам вищевказаної Постанови КМУ № 510 від 11.04.2003, якою затверджений типовий договір складського зберігання зерна, договір, укладений сторонами, не містить:

- положень, щодо обов`язку зернового складу за письмовою згодою поклажодавця у випадку невідповідності прийнятого на зберігання зерна державним стандартам здійснювати доведення (доробку) такого зерна до його відповідності державним стандартам;

- зазначення найменування зернової культури, що приймається відповідачем на зберігання;

- положення про обов`язок зернового складу повідомляти поклажодавця про умови зберігання зерна;

- положення про обов`язок зернового складу надати поклажодавцю додаткові послуги у разі одержання від останнього замовлення на такі послуги.

Викладене, за твердженнями позивача, є підставами для визнання спірного договору недійсним згідно з приписами ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2019 позовну заяву СГ ТОВ «Шумовецьке» залишено без руху та встановлено позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.2019, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі № 910/8368/19 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 05.08.2019, задоволено клопотання позивача про участь у судовому засіданні 05.08.2019 в режимі відеоконеренції, забезпечення проведення відеоконференції доручено Господарському суду Хмельницької області.

29.07.2019 до суду надійшло клопотання позивача про витребування доказів, а саме:

- сертифікату відповідності на право відповідача надавати послуги зі зберігання зерна;

- доказів (витягу з реєстру) на підтвердження членства відповідача у Гарантійному фонді та здійснення ним відповідної діяльності у сфері гарантування виконання зобов`язань за складськими документами на зерно шляхом участі у Гарантійному фонді.

31.07.2019 до суду надійшла заява відповідача про встановлення додаткового строку для подання відзиву на позов.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2019 відкладено підготовче засідання на 20.08.2019, продовжено строк на надання відзиву на 5 днів та відкладено розгляд клопотання позивача про витребування доказів.

12.08.2019 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому останній вказав, що внаслідок невиконання позивачем обов`язку оплатити надані відповідачем послуги зберігання зерна, останній звернувся до Господарського суду Хмельницької області з позовом про стягнення заборгованості та штрафних санкцій, у зв`язку з чим даний позов про визнання договору складського зберігання зерна недійсним відповідач вважав таким, що поданий з метою затягування розгляду справи про стягнення заборгованості, що виникла з цього договору.

Крім того, відповідач вказував на те, що по позивач обґрунтовував поданий ним позов правовими нормами, які втратили чинність на момент укладення спірного правочину або взагалі відсутні у нормативно-правових актах, на які посилається позивач.

Так, до постанови Кабінету Міністрів України від 11.04.2003 № 510 «Про забезпечення сертифікації зернових складів на відповідність послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки, запровадження складських документів на зерно» (далі - Постанова КМУ № 510) були внесені зміни постановами Кабінету Міністрів України від 08.12.2006 № 1699, від 28.08.2013 № 641, від 07.10.2015 № 806 та від 16.12.2015 № 1057. Внаслідок внесення вказаних змін, Постанова КМУ № 510 стала називатися «Про затвердження Порядку випуску бланків складських документів на зерно, їх передачі та продажу зерновим складам та типового договору складського зберігання зерна», а з її тексту були вилучені всі норми щодо обов`язкової сертифікації відповідності послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки (зокрема п. 5, на який посилається позивач).

Так само всі норми щодо обов`язкової сертифікації були вилучені з Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» (зокрема із ст.ст. 1, 11, 24 на які посилається позивач). Норми ст. 2 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», на які посилається позивач, не містили будь-якої заборони приймати на зберігання зерно без наявності сертифіката відповідності, а ч. 2 ст. 4 вказаного закону взагалі була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)» від 02.02.2015 № 191-УІІІ.

Наказ Мінагрополітики від 15.06.2004 № 228 «Про затвердження Технічного регламенту зернового складу» втратив чинність на підставі наказу Мінагрополітики від 30.07.2014 № 284, а норми наказу Мінагрополітики від 20.07.2004 № 258 не передбачали обов`язкову сертифікацію зернових складів на відповідність послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки.

Відповідач зазначив, що незважаючи на те, що на момент укладання спірного договору сертифікація зернових складів не була обов`язковою, ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» все ж мало сертифікат відповідності послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки № 6590 від 27.02.2014, копію якого відповідач долучив до відзиву.

Відповідач також навів у відзиві на позовну заяву спростування тверджень позивача щодо невідповідності положень укладеного сторонами договору умовам типового договору складського зберігання зерна.

Зважаючи на викладене, відповідач вважав позов безпідставним та необґрунтованим, просив суд у його задоволенні відмовити.

Крім того, 12.08.2019 відповідач подав заперечення на клопотання позивача про витребування доказів, у якому зазначив, що сертифікат відповідності послуг зі зберігання зерна та продуктів його переробки був долучений ним до відзиву на позовну заяву, водночас Гарантійний фонд виконання зобов`язань за складськими документами на зерно не був створений, що унеможливлює членство відповідача у такому об`єднанні.

19.08.2019 до суду надійшла подана відповідачем відповідь на відзив, у якій позивач погодився з запереченнями відповідача щодо неправильного застосування норм матеріального права в частині обґрунтування обов`язкової сертифікації зернових складів, а також обов`язкової участі відповідача як зернового складу у Гарантійному фонді виконання зобов`язань за складськими документами на зерно. Враховуючи викладене, позивач просив суд залишити без розгляду його клопотання про витребування доказів. Водночас, позивач наполягав на тому, що умови спірного правочину суперечать положенням типового договору складського зберігання зерна.

20.08.2019 судом оголошено перерву в підготовчому засіданні до 12.09.2019.

27.08.2019 до суду надійшла подана позивачем заява (вих. № 20/2« 3» від 20.08.2019) про уточнення підстав позовних вимог, у якій позивач вказав, що умови укладеного сторонами спірного договору суперечать умовам публічного договору, не є однаковими для усіх споживачів та не відповідають типовому договору складського зберігання зерна, форма якого затверджена постановою КМУ від 11.04.2003 № 510 та постановою КМУ від 08.12.2006 № 1699 про внесення змін до неї. Так, укладений сторонами спірний правочин не містить :

- найменування сільськогосподарської культури (зерна), яке підлягає передачі поклажодавцем зерновому складу за заліковою вагою, що не узгоджується з умовами п. 1 типового договору;

- умов про те, що у разі невідповідності якості показників зерна вимогам державних стандартів зерновий склад за письмовою згодою поклажодавця та за його рахунок доводить зерно до необхідної кондиції, що не узгоджується з умовами п. 5 типового договору;

- такої умови, що зерновий склад до укладання договору зобов`язаний повідомити поклажодавця про умови зберігання зерна, що не узгоджується з умовами пп. 3 п. 6 типового договору;

- такої умови, що зерновий склад зобов`язаний надати додаткові послуги у разі одержання від поклажодавця письмового замовлення на такі послуги, що не узгоджується із умовами пп. 4 п. 6 типового договору;

- такої умови, що зерновий склад зобов`язаний у разі виявлення пошкодження зерна повідомити про це поклажодавця протягом одного дня, що не узгоджується із умовами пп. 8 п. 6 типового договору;

- такої умови, що зерновий склад має право розпоряджатися зерном (його частиною) поклажодавця, застосовуючи при цьому правила про позику, відповідно до яких зерновий склад сплачує поклажодавцю за користування зерном відсотки за кожний місяць з урахуванням ринкових цін, що не узгоджується з умовами п. 17 типового договору;

- номерів свідоцтв про державну реєстрацію зернового складу та поклажодавця, в порушення умов типового договору (титульна сторінка).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2019 підготовче засідання, призначене по справі № 910/8368/19 на 12.09.2019, ухвалено проводити у режимі відеоконференції, забезпечення проведення судового засідання у режимі відеоконференції доручено Господарському суду Хмельницької області.

11.09.2019 до суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи, обґрунтоване перебуванням його представників на лікарняному та у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2019 відкладено підготовче засідання на 03.10.2019, продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів, відхилено клопотання позивача про відкладення розгляду справи як необґрунтоване та прийнято до розгляду заяву позивача про уточнення (зміну) підстав позову від 20.08.2019.

01.10.2019 до суду надійшов відзив на заяву про уточнення підстав позовних вимог, у якому відповідач навів детальні заперечення на твердження позивача щодо невідповідності спірного договору положенням типового договору про зберігання зерна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 22.10.2019.

09.10.2019 до суду надійшло клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

11.10.2019 до суду надійшла подана позивачем відповідь на відзив щодо уточнення підстав позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні, призначеному на 22.10.2019, у режимі відеоконференції.

22.10.2019 представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

09.07.2018 між ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (зерновий склад) та СГ ТОВ «Шумовецьке» (поклажодавець) був укладений договір складського зберігання зерна № 1843Б/2018 (далі - договір), згідно з умовами якого поклажодавець зобов`язувався передати зерно, а зерновий склад зобов`язувався прийняти його на зберігання на умовах, визначених договором.

Правовідносини за вказаним договором регулюються нормами глави 66 Цивільного кодексу України та Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні». При цьому норми Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» є спеціальними нормами, що регулюють спірні правовідносини.

Крім того, у п. 1.4 вищевказаного договору сторони погодили, що при виконанні умов договору сторони керуються «Положенням про ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки філіями та структурними підрозділами ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - Положения), затвердженим наказом ПАТ «ДПЗКУ» від 22.06.2017 № 136, яке розміщене на сайті www.рzcu.gov.ua.

Згідно з положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», які кореспондуються з положеннями ст. 957 Цивільного кодексу України, за договором складського зберігання зерна зерновий склад зобов`язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб`єктом ринку зерна. Договір складського зберігання зерна укладається в письмовій формі, що підтверджується видачею власнику зерна складського документа.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» договір складського зберігання зерна є публічним договором, типова форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Вважаючи укладений сторонами договір складського зберігання зерна № 1843Б/2018 від 09.07.2018 таким, що не відповідає типовій формі, СГ ТОВ «Шумовецьке» звернулось до суду з даним позовом.

Розглядаючи даний спір по суті, оцінюючи правомірність вимог і тверджень позивача та обґрунтованість заперечень відповідача, суд керувався таким.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 р. (далі - Постанова Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р.), вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому, необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (п. 2 Постанови Пленум Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Частинами 1, 2 ст. 633 Цивільного кодексу України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Судом встановлено, що згідно з п. 1 Типового договору складського зберігання зерна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2003 № 510 «Про забезпечення сертифікації зернових складів на відповідність послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки, запровадження складських документів на зерно» із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.2006 № 1699 (далі - Типовий договір) поклажодавець зобов`язується передати зерно _________ (найменування сільськогосподарської культури) за заліковою вагою _________ (цифрами та словами) на зерновий склад, який зобов`язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

Пунктом 1.3 спірного договору передбачено, що кількість зерна, що передається на зберігання, його якісні показники та інші характеристики зазначаються у складських документах, що видаються зерновим складом поклажодавцю відповідно до умов договору.

Приймання та одночасне оформлення зерна на зберігання здійснюється зерновим складом згідно з п. 2.16 розділу ІІ Положення. На бланку складської квитанції у графі «примітка» вказують вид надходження зерна (п. 4.2 спірного договору).

Відповідно до п. 4.10 спірного договору на підтвердження прийняття зерна на зберігання, на кожну партію зерна, прийняту протягом доби, зерновий склад видає поклажодавцю складський документ із зазначенням фізичної ваги та фактичних показників якості зерна, а також залікової ваги. Залікова вага розраховується згідно додатку № 3 до Положення, із врахуванням фізичної ваги та показників для розрахунків, встановлених у додатку № 2 до договору.

За приписами ст.ст. 37 та 43 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» складська квитанція є складським документом на зерно, який підтверджує прийняття зерна на зберігання.

Згідно з поясненнями відповідача, наведеними ним у відзиві (вих. № 130-2-19/6102 від 30.09.2019), викладення умов договору саме в такій редакції пов`язано з тим, що договір є публічним, а отже, його умови є однаковими для всіх поклажодавців. З огляду на те, що за одним договором складського зберігання зерна на зберігання може передаватися зерно різних видів та класів, вид (найменування) зерна, яке передається на зберігання, зазначається у відповідних складських квитанціях до договору.

Враховуючи викладене, суд вважає спростованими твердження позивача про те, що умови спірного договору не відповідають п. 1 Типового договору складського зберігання зерна.

Згідно з п. 5 Типового договору у разі невідповідності якості показників зерна вимогам державних стандартів зерновий склад за письмовою згодою поклажодавця та за його рахунок доводить зерно до необхідної кондиції.

Відповідно до п. 2.1 спірного договору показники якості зерна повинні відповідати державним стандартам України та підтверджуватися карткою аналізу зерна, яка складається зерновим складом при прийманні зерна на зберігання, і при інших виробничо-технологічних операціях із зерном. Картка аналізу зерна є невід`ємною частиною Договору (зразок - додаток № 7).

Пунктом 2.4 спірного договору передбачено, що у разі невідповідності показників якості зерна характеристикам і нормам державних стандартів України, зерновий склад (у разі технологічної можливості) за рахунок поклажодавця здійснює доведення (доробку) такого зерна до відповідних показників якості, які враховуються при розрахунках залікової ваги і нарахуваннях за послуги зерновим складом, зазначених у додатку № 2 до договору. Поклажодавець повідомлений та погоджується сплатити в повному обсязі послуги з доробки такого зерна зерновим складом.

Крім того, згідно з положеннями п. 4.15 спірного договору за письмовою домовленістю із поклажодавцем, зерновий склад може погодитись доробити зерно до якісних показників, встановлених згідно вимог поклажодавця. В такому випадку якісні показники, порядок розрахунку залікової ваги, та тарифи на послуги зернового складу по доведенню зерна до таких показників якості визначаються у додатковій угоді до договору між сторонами.

Враховуючи викладене, суд вважає спростованими твердження позивача про те, що умови спірного договору не відповідають п. 5 Типового договору складського зберігання зерна.

Згідно з пп. 3 п. 6 Типового договору зерновий склад зобов`язаний повідомити поклажодавця про умови зберігання зерна.

З долученого до матеріалів справи спірного договору вбачається, що при укладенні сторонами вказаного правочину ними були дотримані вимоги пп. 3 п. 6 Типового договору складського зберігання зерна.

Так, у п. 1.5 спірного договору визначено місце зберігання зерна та встановлено, що зерновий склад знаходиться за адресою: вул. Привокзальна, 1. с-щ Богданівці, Хмельницький р-н., Хмельницька обл.

Крім того, умовами спірного правочину визначені у розділі 3 «Обов`язки сторін» - обов`язки сторін щодо зберігання зерна; у розділі 4 «Порядок приймання зерна» - умови та порядок приймання зерна на зберігання; у розділі 5 «Порядок зберігання зерна та доведення зерна до якісних показників» - умови зберігання зерна, а також порядок доробки зерна у разі невідповідності його показників якості характеристикам і нормам державних стандартів України; у розділі 6 «Порядок відвантаження зерна» - порядок повернення зерна зі зберігання на зерновому складі; у розділі 7 «Порядок вирішення спірних питань з якості при прийманні та відвантаженні зерна» - порядок врегулювання сторонами спорів щодо якісних показників зерна; у розділі 8 «Порядок переоформлення права власності на зерно» - умови та порядок переоформлення права власності на зерно, передане на зберігання; у розділі 9 «Взаєморозрахунки сторін» - умови оплати зберігання зерна та додаткових послуг, що надаються зерновим складом; у розділі 11 «Відповідальність сторін» - підстави відповідальності сторін за порушення ними їх договірних зобов`язань та обсяг такої відповідальності; у розділі 12 «Строк зберігання зерна» - термін зберігання зерна та права зернового складу у випадку невжиття покладжодавцем заходів, щодо відвантаження зерна; у розділі 13 - особливості зберігання зерна за простим та подвійним складськими свідоцтвами.

Враховуючи викладене, суд вважає спростованими твердження позивача про те, що умови спірного договору не відповідають пп. 3 п. 6 Типового договору складського зберігання зерна.

Згідно з пп. 4 п. 6 Типового договору зерновий склад зобов`язаний надати додаткові послуги у разі одержання від поклажодавця письмового замовлення на такі послуги.

Судом встановлено, що положеннями п. 3.3, спірного договору передбачений обов`язок покладжодавця своєчасно розраховуватися за надані йому послуги не лише щодо, безпосередньо, зберігання зерна, але й щодо інших послуг надання яких, передбачено п.п. 4.15, 9.1, 9.4, а саме послуг приймання, оформлення/переоформлення, відвантаження зерна та надання додаткових послуг пов`язаних із зберіганням зерна, послуг пов`язаних з очищенням, знезараженням, сушінням зерна при передачі такого зерна на зберігання, а також послуг доробки зерна у разі невідповідності його показників якості характеристикам і нормам державних стандартів України.

Крім того, судом встановлено, що повний перелік послуг, які надає відповідач, як зерновий склад, наведений у додатку № 1 «Тарифи на послуги зернового складу» до спірного договору.

Враховуючи викладене, суд вважає спростованими твердження позивача про те, що умови спірного договору не відповідають пп. 4 п. 6 Типового договору складського зберігання зерна.

Згідно з пп. 8 п. 6 Типового договору Зерновий склад зобов`язаний у разі виявлення пошкодження зерна повідомити поклажодавця протягом одного дня.

Відповідно до п. 5.3 спірного договору зерно на зерновому складі зберігається знеособлено. На письмову вимогу поклажодавця про відокремлене (персоніфіковане) зберігання зерна, та за наявності у зернового складу технічної, технологічної можливості забезпечення такого зберігання, сторони можуть укласти додаткову угоду про відокремлене (персоніфіковане) зберігання на умовах та у порядку, передбаченому додатковою угодою до договору.

Згідно з поясненнями відповідача, наведеними ним у відзиві (вих. № 130-2-19/6102 від 30.09.2019), знеособлене зберігання зерна, тобто зберігання зерна в загальній масі з зерном однакового виду та класу інших поклажодавців, унеможливлює виявлення в загальній масі пошкодження зерна якогось окремого поклажодавця. В цьому випадку пошкодження зерна може бути виявлено виключно на етапі відвантаження такого зерна поклажодавцю.

З метою врегулювання питання якості зерна сторонами включені до умов спірного договору п. 6.7, згідно з яким якість зерна підтверджується посвідченням про якість зерна, виданим лабораторією зернового складу, а також п. 6.9, згідно з яким при відвантаженні зерна згідно заяви поклажодавця на відвантаження, зерновий склад надає поклажодавцю попередній акт-розрахунок із зазначенням убутку (втрат) у вазі зерна за рахунок зміни показників якості зерна, а також якості та кількості зерна, що підлягає відвантаженню, згідно затвердженого сторонами зразку, наведеного у додатку № 4 до договору та погодженого сторонами. При остаточному відвантаженні зерна, сторони складають остаточний акт-розрахунок розміру втрат чи збільшення кількості зерна по вазі за рахунок зміни показників якості, який має бути наданий поклажодавцю не пізніше дати відвантаження зерна та погашення відповідного складського документа. Поклажодавець зобов`язаний погодити та повернути зерновому складу остаточний акт-розрахунок із зазначенням розміру убутку (втрат) чи збільшення кількості зерна по вазі за рахунок зміни показників якості, у строк не пізніше 10 (десяти) робочих днів, з дня отримання примірника акту-розрахунку від зернового складу. За невиконання обов`язку повернути зерновому складу погоджений остаточний акт-розрахунок, зерновий склад має право стягнути з поклажодавця неустойку у порядку, передбаченому договором.

Враховуючи викладене, суд вважає спростованими твердження позивача про те, що умови спірного договору не відповідають пп. 8 п. 6 Типового договору складського зберігання зерна.

Пунктом 17 Типового договору передбачено, що у разі коли зерновий склад має право розпоряджатися зерном (його частиною) поклажодавця, застосовуються правила про позику, відповідно до яких зерновий склад сплачує поклажодавцю за користування зерном ____ відсотків за кожний місяць з урахуванням ринкових цін. Строк повернення права розпоряджатися зерном (його частиною) поклажодавця встановлюється до ___ ___________ 20__ року.

Відповідно до п. 10.2 спірного договору зерновий склад не має права розпоряджатись зерном поклажодавця, крім випадків, передбачених п. 9.5 та п. 12.5 договору.

Пунктом 9.5 спірного договору передбачено, що у випадку прострочення строків оплати послуг зерновий склад має право нарахувати пеню поклажодавщо в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє сторони від виконання договірних зобов`язань. Зерновий склад має право в разі прострочення оплати вартості послуг більш ніж на 60 календарних днів погасити заборгованість зерном поклажодавця в односторонньому порядку по ринковим цінам, що діють на момент такого погашення.

У випадку невжиття поклажодавцем заходів щодо відвантаження у повному обсязі зерна після закінчення граничного строку зберігання вказаного в договорі, зерновий склад на власний розсуд згідно п. 7.45 розділу VII Положення проводить роботи з переважування, а також здійснює оздоровчі заходи щодо залишків зерна, із складанням відповідних Актів зачистки. Поклажодавець зобов`язаний відшкодувати витрати на проведення таких робіт в порядку, встановленому договором, згідно наданих зерновим складом рахунків. Вартість вищезазначених робіт та оздоровчих заходів, встановлюється згідно тарифів, зазначених у додатку № 1 до договору (п. 12.5 спірного договору).

Враховуючи викладене, суд вважає спростованими твердження позивача про те, що умови спірного договору не відповідають п. 17 Типового договору складського зберігання зерна.

Щодо посилань позивача на те, що в порушення умов типового договору (титульна сторінка) спірний договір не містить номерів свідоцтв про державну реєстрацію зернового складу та поклажодавця, суд зазначає, що свідоцтва про державну реєстрацію були скасовані 07.05.2011 з дати набрання чинності Законом України від 07.04.2011 № 3205-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо скасування свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи та фізичної особи-підприємця», що свідчить про безпідставність тверджень позивача.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 08.11.2019.

Суддя О.Г. Удалова