УХВАЛА

м. Київ

06.11.2019Справа № 910/645/18
За заявою Акціонерного товариства «Київгаз» у справі

у справі за позовом Акціонерного товариства «Київгаз»

до Акціонерного товариства «К.ЕНЕРГО»

про стягнення 3 062 578, 63 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Полішко Ю.О.

від відповідача: не з`явився

від Державного підприємства «ЕКО»: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До господарського суду м. Києва звернулось Акціонерне товариство «Київгаз», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Київгаз» з позовом до Акціонерного товариства "Київенерго", яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення інфляційної складової боргу у сумі 3 062 578,63 грн.

Позов обґрунтований тим, що відповідач, як сторона за договором на розподіл природного газу № 167-15 від 02.02.2015 р., допустив прострочення грошового зобов`язання, що було встановлено рішенням господарського суду міста Києва від 13.10.2017 р. у справі № 910/23417/16, тому відповідач має відшкодувати позивачу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

Рішенням від 13.05.2019р. позов Акціонерного товариства «Київгаз» до Акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення інфляційної складової боргу у сумі 3 062 578,63 грн. задоволено частково; стягнуто з Акціонерного товариства "Київенерго" на користь Акціонерного товариства «Київенерго» інфляційні втрати у сумі 2 960 191, 78 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 44 402, 88 грн.; у решті вимог - відмовлено.

Ухвалою від 09.08.2019р. апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Київенерго" (найменування якого змінено на Акціонерне товариство «К.ЕНЕРГО») на рішення господарського суду міста Києва від 13.05.2019 у справі №910/645/18 повернуто.

10.10.2019р. до суду надійшла заява №2388/09-1 від 09.10.2019р. Акціонерного товариства «Київгаз» про звернення стягнення на грошові кошти, зупинення виконання наказу, заборону вчиняти дії.

В обґрунтування вказаної заяви позивач посилався на те, що у Державного підприємства «ЕКО» наявна заборгованість перед Акціонерним товариством «К.ЕНЕРГО», що підтверджується рішенням від 25.05.2018р. Господарського суду міста Києва у справі №910/1870/18, на виконання якого судом було видано відповідний наказ.

Ухвалою від 11.10.2019р. судом було призначено розгляд заяви на 16.10.2019р. Викликано у судове засідання представника Державного підприємства «ЕКО».

16.10.2019р. розгляд заяви відкладено на 06.11.2019р.

Представник заявника у судовому засіданні вимоги заяви підтримав в повному обсязі

Представники відповідача (боржника) та Державного підприємства «ЕКО» у судове засідання 06.11.2019р. не з`явились, проте, про дату, час та місце розгляду заяви були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями №250 та №277.

Судом враховано, що за змістом ч.4 ст.336 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає заяву про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, в судовому засіданні з викликом такої особи та учасників справи, проте їх неявка не перешкоджає розгляду справи за умови належного їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Отже, неявка представників відповідача та Державного підприємства «ЕКО» не перешкоджає розгляду заяви у судовому засіданні 06.11.2019р.

Розглянувши у судовому засіданні заяву Акціонерного товариства «Київгаз», суд дійшов висновку щодо наявності підстав для її задоволення. При цьому, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст.1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (ст.19 Господарського процесуального кодексу України).

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року N18-рп/2012; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року N11-рп/2012.

Згідно з мотивувальною частиною рішення №16-рп/2009 від 30.06.2009р. Конституційного Суду України виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Виходячи з того, що згідно зі ст.1 Конституції України Україна є правовою державою, обов`язковість виконання судових рішень є обов`язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.

Отже, з системного аналізу наведеного вище полягає, що виконання судового рішення є однією з основоположних засад здійснення державою правозахисної функції.

Виконавче провадження це завершальна стадія судового провадження, що полягає у примусовому виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) та являє собою сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до означеного Закону підлягають примусовому виконанню. (ст.1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (див. рішення від 19.03.1997 зі справи "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece); рішення від 20.07.2004 зі справи "Шмалько проти України").

Як вказано у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" № 15729/07 від 05.07.2012, пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

З урахуванням викладеного, відповідно до вимог Конституції України, рішення суду по справі №910/645/18, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та має бути виконане.

Частиною 1 ст.336 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд, що розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, які належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Таким чином, предметом дослідження суду, у даному випадку, є факт наявності заборгованості, що підтверджується належними доказами, зокрема, це може бути відповідне рішення суду або факт беззаперечності заборгованості особи, якій належать кошти, на які стягувач чи виконавець просить звернути стягнення. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 23.07.2018 у справі № 925/1048/17 та від 10.07.2019 у справі № 912/2199/17, від 01.08.2019р. по справі №927/313/18.

Як свідчать представлені суду документи, рішенням Господарського суду міста Києва від 25.05.2018 у справі № 910/1870/18 стягнуто з Державного підприємства "Еко" на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" заборгованість в розмірі 14 049 592 грн. 36 коп., пеню в розмірі 2 281 413 грн. 07 коп., 3% річних в розмірі 187 513 грн. 40 коп., інфляційні втрати в розмірі 569 406 грн. 03 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 256 318 грн. 87 коп.

На виконання вказаного судового рішення 10.08.2018р. Господарським судом міста Києва було видано наказ.

Наразі, належних та допустимих доказів виконання Державним підприємством "Еко" судового рішення у справі №910/1870/18 та погашення заборгованості перед Акціонерним товариством «К.ЕНЕРГО» матеріали справи не містять.

При цьому, судом враховано, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Проте, всупереч вищевикладеного, Державним підприємством «ЕКО», яке було належним чином повідомлено про розгляд заяви, доказово обставини, повідомлені позивачем та встановлені судовим рішенням у справі №910/1870/18 спростовано не було.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення заяви Акціонерного товариства «Київгаз» в частині звернення стягнення на на грошові кошти в розмірі 3 004 594,66 грн., які належать Державному підприємству «ЕКО», що має заборгованість перед Акціонерним товариством «К.ЕНЕРГО» в рахунок задоволення вимог Акціонерного товариства «Київгаз» за наказом від 29.08.2019р. Господарського суду міста Києва по справі №910/645/18 у виконавчому провадженні №60197739 на суму 2960191,78 грн. - інфляційних втрат та 44 402,88 грн. - основного боргу.

З урахуванням наведеного вище, з огляду на висновки суду стосовно наявності підстав для звернення стягнення на грошові кошти Державного підприємства «ЕКО», суд вважає за доцільне звернути увагу учасників судового процесу на наявність права для звернення до суду з заявою про визнання наказу у справі таким, що не підлягає виконанню, що узгоджується з приписами ч.9 ст.336 Господарського процесуального кодексу України.

Одночасно, з приводу вимог Акціонерного товариства «Київгаз» про зупинення виконання наказу від 10.08.2018р. Господарського суду міста Києва по справі №910/1870/18 в межах суми 3 004 594,66 грн. та заборони Державному підприємству «ЕКО» вчиняти дії щодо погашення заборгованості перед Акціонерним товариством «К.ЕНЕРГО» на підставі судового рішення у справі №910/1870/18, суд зазначає наступне.

За приписами ч.ч.5, 6 ст.336 Господарського процесуального кодексу України за заявою стягувача суд може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Арешт накладається у межах загальної суми стягнення в порядку, встановленому цим Кодексом для накладення арешту при вжитті заходів забезпечення позову. Одночасно суд вирішує питання про зустрічне забезпечення та про заборону такій особі вчиняти дії щодо погашення заборгованості перед боржником та (або) зупиняє виконання судового рішення, згідно з яким з такої особи на користь боржника стягуються грошові кошти в межах загальної суми стягнення, до закінчення розгляду питання про звернення стягнення на грошові кошти.

Отже, з урахуванням того, що судом було вирішено питання стосовно звернення стягнення на грошові кошти Державного підприємства «ЕКО», суд дійшов висновку щодо відсутності підстав длязупинення виконання наказу від 10.08.2018р. Господарського суду міста Києва по справі №910/1870/18 в межах суми 3 004 594,66 грн. та заборони Державному підприємству «ЕКО» вчиняти дії щодо погашення заборгованості перед Акціонерним товариством «К.ЕНЕРГО» на підставі судового рішення у справі №910/1870/18.

Крім того, слід зауважити, що при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення виконання рішення суду, господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом до забезпечення виконання рішення суду і предметом вимоги заявника, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення як позову, так і виконання рішення суду, є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення.

Проте, жодного обґрунтування щодо наявності підстав для зупинення виконання рішення та заборони боржнику погашати заборгованість, заявником не наведено.

З урахуванням вищевикладеного, заява Акціонерного товариства «Київгаз» підлягає залишенню без задоволення в частині зупинення виконання наказу від 10.08.2018р. Господарського суду міста Києва по справі №910/1870/18 в межах суми 3 004 594,66 грн. та заборони Державному підприємству «ЕКО» вчиняти дії щодо погашення заборгованості перед Акціонерним товариством «К.ЕНЕРГО» на підставі судового рішення у справі №910/1870/18.

Керуючись ст.ст.234, 235, 336 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

УХВАЛИВ:

1. Частково задовольнити заяву №2388/09-1 від 09.10.2019р. Акціонерного товариства «Київгаз».

2. Звернути стягнення на грошові кошти в розмірі 3 004 594,66 грн., які належать Державному підприємству «ЕКО» (01133, м.Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 36 Б, ), що має заборгованість перед Акціонерним товариством «К.ЕНЕРГО» (85612, Донецька обл., Мар`їнський район, місто Курахове, вул..Енергетиків, будинок 34, ) в рахунок задоволення вимог Акціонерного товариства «Київгаз» (01103, м.Київ, Печерський район, вул.Михайла Бойчука, будинок 4Б) за наказом від 29.08.2019р. Господарського суду міста Києва по справі №910/645/18 у виконавчому провадженні №60197739 на суму 2960191,78 грн. - інфляційних втрат та 44 402,88 грн. - основного боргу.

3. В задоволенні решти вимог відмовити.

4. Згідно ч.1 ст.235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її складання.

Повний текст складено та підписано 07.11.2019р.

Суддя Спичак О.М.