ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2019 р. Справа№ 925/1199/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Кравчука Г.А.

при секретарі Даниленко Т.О.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 06.11.2019.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство" Імпульс Плюс"

на рішення Господарського суду Черкаської області

від 25.07.2019 (повний текст складено 09.08.2019)

у справі № 925/1199/18 (суддя Довгань К.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Маслівське"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство" Імпульс Плюс"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1) Селянське "Фермерське" господарство "Обрій"

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Нива Миронівщини"

3) Товариство з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Маслівка"

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство "Маслівське" звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство" Імпульс Плюс", в якій просить визнати недійсним договір про спільну діяльність №1 від 20.03.2018.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що 20.03.2018 між позивачем і відповідачем був укладений Договір про спільну діяльність № 1, за умовами якого сторони зобов`язались об`єднати майно, кошти та зусилля у сфері сільськогосподарської діяльності, для досягнення спільних господарських цілей, а саме вирощування та продажу сільськогосподарських культур з метою отримання прибутку. Положеннями цього Договору був визначений внесок кожної Сторони для досягнення цілей договору про спільну діяльність. Внеском позивача була передача за Актом приймання-передачі у користування для спільної діяльності земельних ділянок загальною площею 1198,7616 га., що орендуються у фізичних осіб, та оцінено як внесок у спільну діяльність у сумі 1 859 532.00 (один мільйон вісімсот п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот тридцять дві) гривні 00 копійок.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 25.07.2019 позов задоволено повністю.

Визнано договір про спільну діяльність №1, укладений 20.03.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Маслівське" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство" Імпульс Плюс" недійсним.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство" Імпульс Плюс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Маслівське" 1762,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство" Імпульс Плюс" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 25.07.2019 у справі №925/1199/18 та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що оскаржуване рішення є безпідставним, необґрунтованим та винесеним в наслідок неправильного установлення обставин, які мають значення для справи, а також неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Водночас скаржник зазначає, що позивачем не доведено того, що відповідач був обізнаний з обмеженнями повноважного представника позивача, тому оспорювання позивачем договору через обмеження повноважень директора на його вчинення є безпідставним. Також зазначає, що посилання суду на обізнаність в існуванні ухвали Верховного Суду від 03.03.2018 у справі №911/2066/18 не знайшло свого підтвердження, адже при дослідженні повідомлення про вручення даної ухвали, було встановлено, що вона була отримана не позивачем ,як помилково вказував позивач, а засновником - позивачем у справі №911/2066/18 ТОВ «СП «Козин».

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.09.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство" Імпульс Плюс" на рішення Господарського суду Черкаської області від 25.07.2019 у справі №925/1199/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів Яковлєва М.Л., Кравчука Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2019 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство" Імпульс Плюс" на рішення Господарського суду Черкаської області від 25.07.2019 у справі №925/1199/18 - залишено без руху, надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

02.10.2019 від скаржника через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додане клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження. Обґрунтовуючи дане клопотання скаржник зазначає, що повний текст оскаржуваного рішення було отримано 13.08.2019, на підтвердження чого надає копію розписки про отримання оскаржуваного рішення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2019 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство" Імпульс Плюс" про поновлення строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2019 у справі №905/208/19. Відновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство" Імпульс Плюс"строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2019 у справі №925/1199/18. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство" Імпульс Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2019 у справі №925/1199/18. Призначено справу до розгляду на 06.11.2019.

22.10.2019 від відповідача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшла відповідь на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 06.11.2019 представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 25.07.2019 у справі №925/1199/18 та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні 06.11.2019 представник позивача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням пояснень на апеляційну скаргу поданих під час апеляційного провадження, та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду Черкаської області від 25.07.2019 у справі №925/1199/18 залишити без змін.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача в судове засідання 06.11.2019 не з`явилися. Про поважність причин нез`явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судові засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану справу за відсутності третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача та їх повноважених представників за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 06.11.2019 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 20.03.2018 між позивачем і відповідачем був укладений Договір про спільну діяльність № 1, за умовами якого сторони зобов`язались об`єднати майно, кошти та зусилля у сфері сільськогосподарської діяльності, для досягнення спільних господарських цілей, а саме вирощування та продажу сільськогосподарських культур з метою отримання прибутку.

Положеннями цього Договору був визначений внесок кожної Сторони для досягнення цілей договору про спільну діяльність.

Внеском позивача була передача на підставі Акту приймання-передачі у користування для спільної діяльності земельних ділянок загальною площею 1198,7616 га., що орендуються у фізичних осіб, та оцінено як внесок у спільну діяльність в сумі 1 859 532.00 грн.

Внеском відповідача була особиста трудова участь, сільськогосподарська техніка, автотранспорт, насіння, мінеральні добрива, засоби захисту рослин та грошові кошти:

- до 02.05. 2018 - насіння, мінеральні добрива та засоби захисту рослин на суму 5 670 648,00 гривень 00 коп.;

- до 30.05.2018 - 3 000 000,00 (три мільйони) гривень 00 копійок;

- до 01.09.2018 - 1 300 000,00 (один мільйон триста) гривень 00 копійок;

- до 01.11.2018 - 2 473 912,30 (два мільйони чотириста сімдесят три тисячі дев`ятсот дванадцять) гривень 30 копійок (п. 6.1. Договору).

За умовами п. 7.1 вказаного Договору грошові та майнові внески Сторін, а також майно, внесене, створене або придбане Сторонами в результаті спільної діяльності, становить їх спільну власність.

Згідно п. 10.1. початок дії Договору з моменту його підписання та до отримання Сторонами своїх прибутків.

В своїй позовній заяві позивач зазначає, що на момент укладання спірного Договору про спільну діяльність у позивача був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності щодо вкладення у спільну діяльність права користування 304 (трьохсот чотирьох) земельних ділянок, оскільки таке право у останнього не виникло, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. Також зазначив, що, Статутом товариства встановлено обмеження повноважень Генерального Директора на укладення правочинів, які перевищують суму, що становить 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок. У даному випадку одного підпису Генерального директора в Договорі недостатньо, адже потрібен також документ, що підтверджує узгодження правочину вищим органом Товариства - Протокол загальних зборів учасників позивача. А відтак, на думку позивача, відсутність такого Протоколу є свідченням перевищення попереднім керівником наданих йому Статутом позивача повноважень.

Позивач вважає, що Договір №1 про спільну діяльність, підписаний попереднім керівником є удаваним, оскільки був вчинений Сторонами для приховання іншого договору, а саме Договорів суборенди земельних ділянок.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач послався, на витяги з реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.03.2018, з яких вбачається, що всі вищенаведені земельні ділянки, які є предметом Договору та Акту приймання - передачі перебували на праві оренди у позивача, що беззаперечно надало право позивачу укладати Договір про спільну діяльність від 20.03.2018 між позивачем та відповідачем. Зазначаючи при цьому, що у відповідності до Витягу з реєстру від 20.03.2018 ОСОБА_1 , в графі про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи - вказано, що відомості відсутні, тобто на момент вчинення правочину відповідач пересвідчився у відсутності відомостей про обмеження прав керівника - підписанта. А з копії Статуту, яка надана до матеріалів справи, не вбачається, що він пройшов державну реєстрацію відповідно Закону України "Про державну реєстрацію юридичних, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що договір про спільну діяльність, укладений 20.03.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Маслівське" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство" Імпульс Плюс", умови якого відповідають змісту договору оренди (суборенди) землі є неправомірним, оскільки в даному випадку неналежне оформлення відносин між сторонами є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі в користування земельних ділянок.

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство" Імпульс Плюс", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини).

Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх здійснення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані).

За приписами ст. 215 Цивільного кодексу України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності: волевиявлення учасника правочину мас бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин мас бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Дієздатність юридичної особи передбачає можливість для неї набувати цивільних прав та брати на себе цивільні обов`язки та нести відповідальність. Юридична особа набуває цивільних прав та бере на себе цивільні обов`язки через свої органи, які діють відповідно до закону і засновницьких документів. У передбачених законом випадках юридична особа може набувати цивільні права та брати на себе цивільні обов`язки через своїх учасників.

Ст. 207 Господарського кодексу України визначено, що недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов`язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов`язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов`язану сторону певних обов`язків.

Згідно ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Стаття 124 Конституції України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадових чи службових осіб та громадян.

Колегією суддів встановлено, що ухвалою від 03.03.2018 Касаційного господарського суду у складі Верховного суду у справі №911/2066/17 було зупинено виконання рішення Господарського суду Київської області від 28.07.2017 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 до закінчення їх перегляду в касаційному порядку щодо 298 записів про припинення іншого речового права, а саме права оренди земельних ділянок, станом на день укладення Договору про спільну діяльність, позивачем не поновлено право оренди.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що зважаючи на вимоги наведених норм матеріального права, у позивача на момент укладання спірного Договору про спільну діяльність був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності щодо вкладення у спільну діяльність права користування 304 земельних ділянок, оскільки таке право у останнього не виникло.

Щодо тверджень скаржника про необізнаність позивача про ухвалу Верховного Суду про зупинення виконання рішення апеляційної інстанції у справі № 911/2066/17, у зв`язку із тим, що поштове повідомлення було отримане не позивачем, як помилково вказував позивач, а засновником - позивачем у справі №911/2066/18 ТОВ «СП «Козин», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 2 та 4 Закону України від 22.12.2005 № 3262-1V "Про доступ до судових рішень", кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Це право забезпечується офіційним оприлюдненням судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, встановленому цим Законом. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Станом на момент укладення спірного договору (20.03.2018), ухвала від 03.03.2018 Касаційного господарського суду у складі Верховного суду у справі №911/2066/17 була розміщена на офіційному сайті Єдиного державного реєстру судових рішень та оприлюднена 05.03.2018, дата набрання законної сили: 03.03.2018, посилання http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/72551290, згідно якої зупинено виконання рішення господарського суду Київської області від 28. 07.2017 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018, до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, щодо 298 записів про припинення іншого речового права, а саме права оренди земельних ділянок.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що вищезазначені заходи забезпечення позову на дату укладення спірного договору були чинними, колегія суддів прийшла до переконання, що вони підлягали виконанню незалежно від того чи були сторони даної судової справи належним чином ознайомлені з даною ухвалою.

Твердження скаржника, що позивачем не доведено того, що відповідач був обізнаний з обмеженнями повноважного представника позивача, тому оспорювання позивачем договору через обмеження повноважень директора на його вчинення є безпідставним, колегія суддів відхиляє через необґрунтованість та безпідставність, а також вважає на необхідне зазначити наступне.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Колегія суддів звертає увагу, що заходи, спрямовані на отримання витягу з Єдиного державного реєстру та інших документів реєстраційного характеру, не є достатніми, оскільки отримані відомості не дозволяють кваліфікувати контрагента як добросовісного партнера, який гарантує виконання своїх зобов`язань через уповноважених представників. Відтак, доказами є не тільки установчі документи та витяги з Єдиного державного реєстру, але і обґрунтування мотивів вибору контрагента, обставин укладення та виконання договорів, перевірка ділової репутації контрагента, повноважень осіб, які діють від імені підприємства.

Враховуючи те, що оспорюваний договір містить умову (зазначену в преамбулі) про його підписання зі сторони позивача, Генеральним директором, який діє на підставі статуту, колегія суддів дійшла висновку, про обізнаність відповідача з таким статутом в частині, яка стосується відповідних повноважень Генерального директора на підписання правочинів.

Дана правова позиція кореспондується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №904/2178/18.

Частиною 1 статті 1131 ЦК України передбачено, що угода про спільну діяльність (простого товариства) укладається у письмовій формі.

Враховуючи вищевказане та вимоги цивільного законодавства, вказаний договір про спільну діяльність № 1, укладений від 20 березня 2018 року, набрав чинності.

Відносини зі спільної діяльності, урегульовані у статтях 1130-1143 ЦК України:

За договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи або із створенням простого товариства для досягнення певної мети, шляхом укладення договору у письмовій формі.

Згідно з нормами статті 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також - вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж - право власності використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Користування спільним майном учасників здійснюється за їх спільною згодою, а в разі недосягнення згоди - у порядку, що встановлюється за рішенням суду.

Обов`язки учасників щодо утримання спільного майна та порядок відшкодування витрат, пов`язаних із виконанням цих обов`язків, встановлюються договором простого товариства.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається із змісту оспорюваного договору, його сторони узгодили проводити спільну діяльність на основі об`єднання вкладів учасників.

Вкладом позивача є право користування земельними ділянками, які перебувають у користуванні позивача загальною площею 1198,7616 га відповідно до укладених з фізичними особами договорів оренди, та які не належать позивачу на праві власності.

Внеском же відповідача є насіння, мінеральні добрива, засоби захисту рослин, трудова участь на суму 5 670 648,00 гривень 00 копійок.

Отже, згідно з вимогами Закону внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном, обов`язки щодо утримання якого та порядок відшкодування витрат, пов`язаних із виконанням цих обов`язків, встановлюються договором простого товариства.

Крім того, згідно ст.1137 ЦК України порядок відшкодування витрат і збитків, пов`язаних із спільною діяльністю учасників, визначається за домовленістю між ними.

У разі відсутності такої домовленості кожний учасник несе витрати то збитки пропорційно вартості його вкладу у спільне майно. Умова, за якою учасник повністю звільняється від участі у відшкодуванні спільних витрат або збитків, є нікчемною.

Колегія суддів дійшла до переконання, що можливість спільних дій з метою, визначеною предметом цього договору, виключається у зв`язку з тим, що унеможливлює досягнення сторонами договору розвитку їх підприємств та отримання прибутку, оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили, про внесення його вкладу у діяльність створеного між ним та позивачем простого товариства та вчинення будь-яких дій, які б свідчили про укладення та виконання саме договору про спільну діяльність.

Доказів виконання, визначених у договорі умов щодо відкриття розрахункового рахунку для ведення спільної діяльності у банківській установі, ведення окремого податкового та бухгалтерського обліку, до суду не подано.

У наявному в матеріалах справи акті приймання-передачі та у оспорюваному договорі умови та будь-які докази на підтвердження узгодження питань щодо розподілу прибутку, витрат або інших питань, які б свідчили про спільні дії учасників договору, відсутні.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що фактично, отримавши у користування належні позивачу на праві оренди земельні ділянки, відповідач на свій розсуд здійснював права користувача земельними ділянками, без врахування умов договору.

Зі змісту та суті договірних відносин сторін вбачається, що вказаний правочин не відповідає ст.ст. 1130-1134 ЦК України та не є за своє природою договором про спільну діяльність, його умовами та первинними документами щодо його виконання не підтверджується наявність спільної мети сторін на спільний обробіток земельних ділянок, об`єднання зусиль, внаслідок якого сторони отримують прибуток від спільної діяльності. що підлягає розподіл)' відповідно до умов договору, право спільної власності на плоди. продукцію, доходи від спільної діяльності, жодної спільної господарської мети сторони не мали, окрім здійснення відповідачем господарської діяльності з сільськогосподарського товарного виробництва на земельній ділянці як його власник.

Колегія суддів погоджується із висновком суд першої інстанції, що правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, а також фактичні відносини, що склалися між сторонами договору, за своєю суттю та природою є договором суборенди землі, з огляду на те, що основною ознакою цього договору є надання за плату земельних ділянок у володіння і користування на певний строк.

Таким чином, договір про спільну діяльність містить ознаки іншого договору, який пов`язаний з орендними відносинами щодо земельних ділянок та який не дотриманий встановленими нормами земельного законодавства порядок щодо передачі в суборенду. Тобто, при оренді землі здійснюється обробіток ґрунту, що становить собою форму реалізації права користування земельною ділянкою і її корисними якостями, внаслідок якого вирощується товарна сільськогосподарська продукція.

Правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі" та іншими нормативно-правовими актами.

За приписами ст.4 Закону України "Про оренду землі", орендодавцями земельних ділянок с громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Ст. 6 Закону України "Про оренду землі" унормовано, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України. Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Ст. 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

За змістом ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння та користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно ч.1 ст. 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право:

а) самостійно господарювати на землі;

б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію;

в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф. ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі;

г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом;

і) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Згідно до ст. 8 Закону України "Про оренду землі" орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків. визначених законом).

Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина маже бути передана в суборенду.

Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому.

Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі.

У разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється.

Договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.

Відповідно ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно то їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме манно.

Згідно зі ст. 4 цього Закону державній реєстрації прав підлягають, серед інших, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Вказаними законодавчими актами визначено істотні умови та порядок укладання договору суборенди.

Згідно статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору і урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такті спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарського договору).

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Як передбачено ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання а момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також - моральним засадам суспільства: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі: правочин мас бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зазначена норма кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, згідно і якою господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з мстою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним і них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину. який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину. який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які ним передбачені, вирішенню підлягають питання правової природи оспорюваного правочину та характер спірних правовідносин сторін.

Визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін.

Підтвердження відсутності за позивачем зареєстрованих прав оренди станом на день укладання спірного договору 370 (триста сімдесяти) земельних ділянок, є інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на спірні права земельних ділянок СФГ "Обрій", ТОВ "Нива Миронівщини".

Твердження скаржника, що представником відповідача в судовому засіданні першої інстанції визнано, що 7 (сім) земельних ділянок орендарем яких є ТОВ "Нива Миронівщини" фактично не приймалися за Актом приймання-передачі до договору про спільну діяльність, а також не оброблялось, колегією суддів відхиляються з огляду на необґрунтованість та недоведеність.

Водночас, в матеріалах справи міститься інформаційна довідка Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 23.03.2018, згідно якої зареєстровані всі відомості прав оренди на земельні ділянки за позивачем, які передані за актом приймання передачі до спірного договору.

Проаналізувавши відомості інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права майно від 23.03.2018 та інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 21.07.2019 по ТОВ "СП "Маслівка", судом з`ясовано, що на день підписання спірного договору, державним реєстратором, Великодимерської селищної ради "Комунальної служби реєстрації речових прав" внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (оренди) за ТОВ "СП "Маслівка" на підставі укладених з власниками земельних ділянок договорів оренди землі від 26.01.2018: з 10.05.2019 по 16.05.2019, державним реєстратором Виконавчого комітету Богуславської міської ради Київської області внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, про виникнення іншого права (суборенди) за відповідачем.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що у позивача на момент укладання спірного Договору про спільну діяльність був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності щодо вкладення у спільну діяльність права користування вище зазначених земельних ділянок, оскільки таке право виникло у ТОВ "СП "Маслівка", що є також підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що вищевказана Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно датована 23.03.2018, в той час, як спірний договір датований 20.03.2019, тому не може висвітлити реальні дані з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на дату підписання договору, інших доказів як акти встановлення на місцевості та погодження зовнішніх меж земельних ділянок з зазначенням характеристик земельних ділянок матеріали справи не містять.

При розгляді спору по суті, колегія враховує правову позицію викладену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, про те що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що договір про спільну діяльність, укладений 20.03.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Маслівське" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство" Імпульс Плюс", умови якого відповідають змісту договору оренди (суборенди) землі є неправомірним, оскільки в даному випадку неналежне оформлення відносин між сторонами є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі в користування земельних ділянок.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарською суду у складі Верховного суду від 10.05.2018 у справі №924/263/17.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Черкаської області від 25.07.2019 у справі №925/1199/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство" Імпульс Плюс" на рішення Господарського суду Черкаської області від 25.07.2019 у справі №925/1199/18 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство" Імпульс Плюс" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 25.07.2019 у справі №925/1199/18 - залишити без змін.

Матеріали справи №925/1199/18 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Cуду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 07.11.2019.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді М.Л. Яковлєв

Г.А. Кравчук