ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"29" жовтня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/1777/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребна К.Ф. при секретарі судового засідання Арзуманян В.А. розглянувши справу № 916/1777/19

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Промелектроніка (69002, м. Запоріжжя, вул. Фортечна, 4А, а/с 5012, )

до відповідача: Державного підприємства Одеський авіаційний завод (65121, м. Одеса, пр-т Маршала Жукова, 32-А, )

про стягнення 1 139 390,97 грн.

Представники:

від позивача: Жечев С.О. ордер № ЗП 110172

від відповідача: Фурманов О.І. за довіреністю;

Добров О.Ю. за довіреністю

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Промелектроніка звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства Одеський авіаційний завод про стягнення заборгованості в розмірі 2 444 731,99 грн., яка складається з суми основного боргу в розмірі 1 312 388,40грн., пені в розмірі 769 482,59грн., трьох проценти річних в сумі 77 843,14грн. та інфляційних витрат в розмірі 285 017,86грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем умов договору №22/МТЗ-16 від 02.02.2016р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 01.07.2019р. було відкрито провадження по справі №916/1777/19. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено до розгляду в засіданні суду.

29.08.2019. за вх.№17342/19 від позивача на електрону адресу суду, в подальшому по почті, надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої останній просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 787 596,59грн., три проценти річних в сумі 81 400,14грн. та інфляційні витрати в розмірі 270 394,24грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 30.08.2019р. строк підготовчого засідання був продовжений на тридцять днів в порядку ст. 177 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 23.09.2019р. підготовче засідання було закрито, розгляд справи призначено по суті в судовому засіданні.

22.07.2019р. за вх. №14555/19 відповідач надав до суду відзив на позов, згідно якого позовні вимоги не визнає, вважає позовні вимоги не обґрунтованими безпідставними в зв`язку з чим в задоволені позову просить суд відмовити повністю.

15.08.2019. за вх.№1635/19 від відповідача до суду надійшло клопотання про зменшення штрафних санкцій, згідно якого відповідач просить суд зменшити розмір штрафних санкцій до 500грн.

Крім того, 29.08.2019р. за вх. №2-4054/19 до суду від відповідача надійшло клопотання про застосування строку позовної давності.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив.

02.02.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Промелектроніка (Постачальник) та Державним підприємством Одеський авіаційний завод був укладений договір №22/МТ3-16 за умовами якого Постачальник зобов`язується передати, а Покупець прийняти й оплатити продукцію, вказану у Специфікаціях, накладних або у рахунках-фактурах надалі «Продукція» на умовах передбачених відповідним договором (п.1.1 договору)

Кількість, номенклатура Продукції вказується Специфікаціях або рахунках-фактурах на товар, які є невід`ємною частиною Договору (п.2.1 договору).

Пунктом 3.1 договору встановлено, що поставка продукції здійснюється видами транспорту, визначеними за згодою сторін. Строки поставки Продукції визначаються у Специфікаціях або рахунках фактурах, Постачальник має право здійснити поставку Продукції в інші строки винятково на підставі попередньої згоди Покупця в письмовій формі (п.3.2 договору). Постачальник зобов`язаний повідомити Покупця про прогнозовану дату поставки Продукції не пізніше 7 днів до дати поставки (п.3.3 договору).

Поставка здійснюється за цінами, які визначені у Специфікаціях або рахунках-фактурах і включають всі податки, збори й інші обов`язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування й інші видатки Постачальника, пов`язані з поставкою Продукції (п.4.1 договору).

Відповідно до пункту 4.2 договору, ціна на продукцію маже бути змінена тільки за взаємною згодою Сторін шляхом внесення змін у даний договір. Зміна ціни після оплати Продукції не допускається.

Згідно п.5.1 Оплата Покупцем Продукції здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника, зазначений у даному Договорі (якщо Постачальник не повідомить Покупцеві реквізити іншого рахунку). Оплата за продукцію здійснюється на умовах 100% оплати впродовж 5 банківських днів з моменту поставки Продукції згідно п.6.6 даного Договору (п.5.2 договору). Датою оплати Продукції вважається дата списання коштів з поточного рахунку Покупця (п.5.6 договору).

Пунктом 6.1 договору, передбачено, що сторони встановили, що до відносин за Договором застосовуються Інструкція про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, затверджена постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 П-6; Інструкція про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю, затверджена постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 № П-7. Сторони зобов`язуються провести приймання Продукції за кількістю і якістю відповідно до вказаних нормативних актів. Приймання Продукції за кількістю і якісно повинне проводитися Сторонами також у точній відповідності до стандартів, технічних умов та інших нормативних актів, що регулюють таке приймання. Продукція, що поставляється повинна пред`являтись для проходження вхідного контролю на базових ділянках підприємства Покупця, в об`ємі розширеного вхідного контролю (п.6.5 договору).

Згідно пункту 6.6 договору, після проходження Продукцією вхідною контролю Сторони підписують Акт приймання передачі, датою його підписання вважається дата поставки Продукції.

У випадку порушення більш ніж на 30 календарних днів строку оплати Продукції, Покупець сплачує Постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, від суми заборгованості (п.7.2 договору).

Позивач вказує, що на виконання умов Договору від 02.02.2016 р. Товариством було поставлено Покупцю товар згідно видаткових накладних: РН-0000319 від 09.02.17 р., РН-0000471 від 23.02.17 р., РН-0000320 від 09.02.17 р., РН-0000321 від 09.02.17 р., РН-0000322 від 09.02.17 р., РН-0000994 від 29.03.17 р., РН-0001074 від 04.04.17 р„ РН-0001160 від 11.04.17 р., РН- 0001082 від 04.04.17 р., РН-0000929 від 27.03.17 р., РН-0001148 від 07.04.17 р., РН-0001314 від 28.04.17 р., РН-0001653 від 08.06.17 р., РН-0001846 від 19.06.17 р., РН-0001636 від 07.06.17 р., РН-0001741 від 13.06.17 р, РН-0002125 від 10.07.17 р., РН-0002380 від 01.08.17 р., РН- 0002773 від 29.08.17 р., РН-0002814 від 01.09.17 р„ РН-0001856 від 20.06.17 р., РН-0002761 від 28.08.17 р., РН-0001845 від 19.06.17 р., РН-0002281 від 24.07.17 р., РН-0003427 від 25.10.17 р., РН-0002543 від 11.08.17 р.,РН-0003226 від 05.10.17 р., РН-0003380 від 18.10.17 р., РН- 0003663 від 15.11.17 р., РН-0003862 від 01.12.17 р„ РН-0003863 від 01.12.17 р., РН-0003633 від 10.11.17 р., РН-0000059 від 11.01.18 р., РН-0004231 від 26.12.17 р., РН-0000057 від 11.01.18 р., РН-0004153 від 20.12.17 р., РН-0000054 від 11.01.18 р„ РН-0000235 від 31.01.18 р., РН- 0000258 від 07.02.18 р., РН-0000316 від 16.02.18 р., РН-0000780 від 03.05.18 р.,РН-0000461 від 14.03.18 р., РН-0000501 від 20.03.18 р., всього на загальну суму 4 713 344,11грн.

Проте за посиланнями позивача відповідач свої зобов`язання виконав частково, в зв`язку з чим сума заборгованості склала 1 312 388,40грн.

Отже, посилаючись на вищенаведені обставини Товариство з обмеженою відповідальністю Промелектроніка звернулось до господарського суду Одеської області з відповідним позовом.

Дослідивши в сукупності всі обставини та матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог з наступних підстав.

Згідно ст. ст.15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ця ж норма міститься у ст.20 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних вимогах звичайно ставляться.

до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ним, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 цього ж Кодексу встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст.627 Цивільного кодексу України , відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що 02.02.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Промелектроніка (Постачальник) та Державним підприємством Одеський авіаційний завод був укладений договір №22/МТ3-16 за умовами якого Постачальник зобов`язується передати, а Покупець прийняти й оплатити продукцію, вказану у Специфікаціях, накладних або у рахунках-фактурах надалі «Продукція» на умовах передбачених відповідним договором (п.1.1 договору)

Частина 1 статті 692 ЦК України встановлює, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Абзацом 1 ч. 1. ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 5.2 договору встановлено, що Оплата за продукцію здійснюється на умовах 100% оплати впродовж 5 банківських днів з моменту поставки Продукції згідно п.6.6 даного Договору.

Згідно пункту 6.6 договору, після проходження Продукцією вхідною контролю Сторони підписують Акт приймання передачі, датою його підписання вважається дата поставки Продукції.

Як вказує позивач, ним було поставлено Продукцію на суму 4 713 344,11грн. проте відповідачем, в порушення прийнятих на себе зобов`язань, отримана продукція належним чином та в повному обсязі оплачена не була, в зв`язку з чим сума основного боргу на момент звернення до суду складала 1 312 388грн.

В той же час, в враховуючи що відповідачем сума заборгованості за отриману Продукцію була сплачена, позивачем була подана заява про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої останній просить суд стягнути з відповідача лише суму нарахованих штрафних санкцій.

Так, аналізуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій у вигляді пені у розмірі 787 596,59 грн., три проценти річних в сумі 81 400,14грн. та інфляційні витрати в розмірі 270 394,24грн. суд вказує наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Неналежне виконання зобов`язання це порушення умов, визначених змістом зобов`язання. При неналежному виконанні боржник виконує обов`язок, але з порушенням певних умов, які складають зміст договору або визначених законом. Іншими словами неналежне виконання це виконання зобов`язання з певними дефектами. При неналежному виконанні зобов`язання може мати місце недодержання умов щодо кількості, якості, асортименту товару, якості виконаної роботи чи наданої послуги, розміру оплати, строку, способу або місця виконання тощо. Залежно від умов договору чи приписів закону, які були порушені при виконанні зобов`язання, неналежне виконання може визначатися як прострочення, заборгованість тощо.

Згідно ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, пунктом 7.1 договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України

У випадку порушення більш ніж на 30 календарних днів строку оплати Продукції, Покупець сплачує Постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, від суми заборгованості (п.7.2 договору).

За приписами частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так з аналізу наведених вище норм та умов договору для встановлення обов`язку відповідача сплатити нараховані штрафні санкції, суд вважає за необхідне встановити наявність порушення відповідачем зобов`язань за договором №22/МТЗ-16 від 02.02.2016р., яке виразилось у неналежному його виконанні.

Як зазначалось вище, пунктом 5.2 договору встановлено, що оплата за продукцію здійснюється на умовах 100% оплати впродовж 5 банківських днів з моменту поставки Продукції згідно п.6.6 даного Договору.

В той же час, згідно пункту 6.6 договору, після проходження Продукцією вхідною контролю Сторони підписують Акт приймання передачі, датою його підписання вважається дата поставки Продукції.

Отже умовами договору сторони чітко передбачити момент виникнення у відповідача обов`язку щодо оплати вартості поставленого товару та порушення якого є підставою для нарахування позивачем штрафних санкцій, а саме впродовж 5 банківських днів з моменту підписання Акту приймання передачі.

Проте позивачем не надано та матеріали справи не містять жодних Актів приймання-передачі продукції, складених відповідно до умов договору.

При цьому позивачем у відповіді на відзив зазначалось, що Акти приймання передачі продукції направлялись Товариством разом із Продукцією та іншими супровідними документами.

В той же час, ані копій відповідних актів, ані доказів їх направлення відповідачу, позивачем до матеріалів справи не надано.

Більш того позивач звертаючись з відповідним позовом до суду у позовній заяві не зазначав про наявність будь яких актів складних відповідно до умов договором, та які б відповідно до п.6.6 договору підтверджували факт поставки Продукції. Крім того в клопотанні про витребування доказів від 24.06.2019р. позивач також не зазначав про наявність будь яких Актів приймання-передачі продукції та не просив суд їх витребувати у відповідача, відповідно до ст. 81 ГПК України.

Отже, на думку суду, відсутність в матеріалах справи, Актів приймання-передачі продукції складених відповідно до умов договору №22/МТЗ-16 від 02.02.2016р. та наявність яких є необхідними за для встановлення відповідачу початку строку оплати поставленої продукції (5 банківських дів) відповідно до положень п.5.2 договору, свідчить про ненастання у відповідача обов`язку щодо оплати отриманої продукції, а отже і порушення відповідних умов договору.

Таким чином, на думку суд враховуючи встановлення судом відсутності порушення з боку відповідача умов договором щодо оплати вартості поставленого товару, у позивача відсутні підстави для нарахування штрафних санкцій за відповідне порушення умов договору №22/МТЗ-16 від 02.02.2016р.

При цьому здійснення відповідачем оплати вартості поставного товару, за умови відсутності відповідних Актів приймання-передачі продукції, не свідчить про визнання ним факту настання у нього відповідного обов`язку за умовами договору.

Позивач у відповіді на позов зазначав, що за змістом п.6.1 Договору від 02.02.2016 р., Сторони встановили, що до відносин за Договором застосовуються Інструкція про порядок приймання продукції виробничо- технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, затверджена постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 №П-6, Інструкція про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю, затверджена постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 року №П-7. Сторони зобов`язуються провести приймання Продукції за кількістю і якістю відповідно до вказаних нормативних актів. Пунктом 9 Інструкції П-6 встановлено, що приймання продукції за вагою нетто і кількістю товарних одиниць в кожному місці проводиться одночасно з розкриттям тари, але не пізніше 10 днів. Відповідно до п.11 Інструкції П-6, приймання продукції проводиться особами, уповноваженими на те керівником або заступником керівника підприємства-одержувача. Ці особи несуть відповідальність за суворе дотримання правил приймання продукції. Пунктом 6 Інструкції П-7 визначено граничні строки, протягом яких продукція має бути перевірена за якісними показниками, та складено відповідний акт: за умови поставки в інше місто - не пізніше 20 днів, а швидкопсувної продукції - не пізніше 24 годин після видачі продукції органом транспорту чи надходження її на склад одержувача при доставці продукції постачальником або при вивезенні продукції одержувачем. Відповідно до п.13 Інструкції П-7, приймання продукції проводиться уповноваженим на те керівником підприємства-одержувача або його заступником. Ці особи несуть відповідальність за суворе дотримання правил приймання продукції. Слід зауважити, що системний аналіз положень Інструкції П-6 та Інструкції П-7 дає підстави для висновку про те, що саме на покупця покладено обов`язок здійснити прийомку товару. Відповідачем не надано доказів того, що Продукція, одержана на виконання умов Договору №22/МТЗ-16 від 02.02.2016 р. не пройшла вхідний контроль. Крім того, факт оплати поставленої Продукції свідчить про те, що Відповідачем така продукція була прийнята.

Суд до відповідних посилань ставиться критично та зазначає, що умови, спосіб поставки та прийняття Продукції чітко прописані в Договорі, а беручи до уваги відсутність зауважень щодо кількості та якості поставленої Продукції, цитування Позивачем Інструкцій №№П-6 та П-7 є недоречним в частині строків та умов поставки і оплати процитованих у відповіді на відзив.

Акт приймання-передачі вказаний в п. 6.6. Договору не є аналогічним передбаченому в Інструкції №П-7. Оскільки Акт в Інструкції підтверджує відповідність поставленої Продукції якісним характеристиками, а в Акті приймання-передачі за Договором, по-перше, фіксується момент передачі Товару, по-друге, підтверджується відповідність поставленої Продукції умовам Договору (в тому числі кількості, якості і асортименту), по-третє, підписання Акту приймання-передачі Продукції засвідчує повне виконання Постачальником своїх обов`язків за Договором і є моментом виникнення обов`язку Покупця щодо сплати за Продукцію, відповідно до п. 5.2. Договору.

Отже посилання Позивача на положення Інструкцій №№ П-6 та П-7 протирічать умовам Договору та не стосується предмету спору.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже з урахуванням наведеного вище, суд доходить висновку, що позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами факту порушення Державним підприємством Одеський авіаційний завод умов договору №22/МТЗ-16 від 02.02.2016р., в зв`язку позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Інші посилання позивача не спростовують висновків, до яких дійшов суд.

При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суду обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010р.у справі "Серявін та інші проти України"

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Клопотання відповідача від 29.08.2019р. за вх.№2-4054/19 про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності задоволенню судом не підлягає, оскільки судом у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю Промелектроніка відмовлено за недоведеністю порушення Державним підприємством Одеський авіаційний завод умов договору №22/МТЗ-16 від 02.02.2016р.

Судом також відмовляється в клопотання відповідача від 15.08.2019. за вх.№1635/19 про зменшення штрафних санкцій, з огляду на відмову в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Промелектроніка про стягнення відповідних штрафних санкцій.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю Промелектроніка (69002, м. Запоріжжя, вул. Фортечна, 4А, а/с 5012, ) до Державного підприємства Одеський авіаційний завод (65121, м. Одеса, пр-т Маршала Жукова, 32-А, ) відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на Товариства з обмеженою відповідальністю Промелектроніка (69002, м. Запоріжжя, вул. Фортечна, 4А, а/с 5012, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 08 листопада 2019 р.

Суддя К.Ф. Погребна