ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2019 р. Справа№ 925/628/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Тищенко А.І.

Коробенка Г.П.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу керівника Золотоніської місцевої прокуратури

на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 31.05.2019

у справі №925/628/19 (суддя Кучеренко О.І.)

за позовом керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі:

1. Золотоніської районної державної адміністрації,

2.Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області

3.Вільхівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Яромир-Агро"

про стягнення 141010,60 грн.,

УСТАНОВИВ:

У травні 2019 року керівник Золотоніської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом в інтересах держави в особі Золотоніської районної державної адміністрації (далі - позивач 1), Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (далі - позивач 2) та Вільхівської сільської ради (далі - позивач 3), у якому просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Яромир-Агро" (далі - відповідач) на рахунок Вільхівської сільської ради 120167,70 грн. боргу зі сплати орендних платежів за користування земельною ділянкою, 12575,58 грн. пені, 6040,43 грн. інфляційних втрат коштів та 2226,89 грн. три відсотки річних.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 31 травня 2019 року позовну заяву повернуто прокурору на підставі п.4 ч.5 ст. 174 ГПК України.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду, керівник Золотоніської місцевої прокуратури подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити для розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом порушені норми процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки прокурор правомірно звернувся з даним позовом з метою захисту інтересів держави в особі позивачів, які не вживають заходи щодо стягнення з відповідача заборгованості за оренду землі, яка належить до державної власності.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24 червня 2019 року відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 12 липня 2019 року, сторонам роз`яснено, що апеляційна скарга буде розглянута у письмовому провадженні, без виклику учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2019 року зупинено апеляційне провадження у справі №925/628/19 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі №587/430/16-ц.

09 липня 2019 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що від позивачів 2 і 3 до нього не надходило будь-яких листів (вимог) стосовно заборгованості зі сплати орендних платежів; прокурором подано позов в інтересах держави в особі трьох позивачів, хоча лише один з них є орендодавцем; у лютому 2019 році на підприємстві змінився керівник і колишнім керівництвом не було передано будь-яких документів щодо розрахунків за договором оренди землі; прокурором не доведено наявності представництва інтересів держави в особі вказаних ним позивачів.

09 липня 2019 року від позивача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить її задовольнити, посилаючись на те, що власником земельної ділянки, яка передана відповідачу в оренду, є держава і у зв`язку зі змінами в земельному законодавстві розпорядником є територіальний орган Держгеокадастру; позивач 1 не вживав заходів щодо стягнення заборгованості, оскільки на даний час не є розпорядником земельної ділянки, позбавлений можливості контролювати надходження до бюджету і у нього відсутні кошти для сплати судового збору.

30 липня 2019 року від прокурора надійшла відповідь на відзив відповідача, у якому заперечує проти доводів відповідача, посилаючись на те, що він вірно обрав позивачів, оскільки позивач 1 є орендодавцем за договором, позивач 2 виконує функції власника земельної ділянки від імені Українського народу, а позивач 3 є отримувачем коштів за оренду землі, оскільки вони зараховуються до місцевого бюджету; відсутність у відповідача документів не є підставою для невиконання умов договору; прокурор у даному випадку має право на представництво інтересів держави, оскільки позивачі не вживають дій щодо самостійного захисту, що негативно впливає на дохідну частину бюджету, фінансування видатків і порушує інтереси держави.

30 вересня 2019 у Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднена постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15 жовтня 2019 року поновлено провадження у справі.

Частиною 2 ст. 270 ГПК України встановлено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Враховуючи, що апеляційне провадження у даній справі було відкрито 24 червня 2019 року та зупинялось на період з 01 липня по 15 жовтня 2019 року, апеляційна скарга має бути розглянута у строк до 11 листопада 2019 року (понеділок).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 травня 2012 року між Золотоніською районною державною адміністрацією, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Яромир-Агро", як орендарем, був укладений договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Вільхівської сільської ради за межами населеного пункту.

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 5,6400га (кадастровий номер :05:004:001) за рахунок земель державної власності (запасу).

Договір укладено терміном на 49 років з дати реєстрації (договір зареєстровано 24 грудня 2012 року за №12243).

Пунктами 8, 9, 10 договору передбачено, зокрема, що орендна плата вноситься у грошовій формі в розмірі 1,5% від нормативної грошової оцінки землі і складає 344,14 грн. в рік, обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням коефіцієнтів індексації, вноситься щомісячно протягом 30 календарних днів на розрахунковий рахунок Вільхівської сільської ради.

У подальшому, рішенням господарського суду Черкаської області від 15.06.2016 у справі №925/321/16, яке набрало законної сили, було задоволено позов прокурора в інтересах держави в особі Золотоніської РДА та ГУ Держгеокадастру у Черкаській області та внесено зміни до договору в частині розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки (2109621,07 грн.), розміру річної орендної плати (3% від нормативної грошової оцінки) та порядку обчислення розміру грошової оцінки та орендної плати.

Звертаючись до суду із даним позовом, прокурор посилався на те, що в ході проведеної перевірки та наданого сільською радою розрахунку (з врахуванням вказаного рішення суду) було встановлено наявність простроченої заборгованості з орендної плати за період з 01.01.2018 по 31.03.2019 у розмірі 120167,70 грн.

Обґрунтовуючи підстави представництва держави самостійно прокурором, він посилався на те, що він звертався з листами Золотоніської районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, Вільхівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області щодо вжитих заходів по стягненню заборгованості, проте, із наданих відповідей вбачається, що ними не вживаються дії щодо звернення із позовом, отже, уповноважені органи у даному випадку не здійснюють захист інтересів держави, що є підставою для представництва цих інтересів прокурором.

Щодо обґрунтування порушення інтересів держави, то прокурор послався на те, що неотримання вказаної суми суттєво ослаблює дохідну частину місцевого бюджету та може призвести до неможливості покриття щомісячних (постійних) видатків місцевого бюджету і, як наслідок, до необхідності державного забезпечення збалансування місцевого бюджету.

За результатами розгляду позовних матеріалів та доводів прокурора суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовну заяву слід повернути прокурору на підставі пункту 4 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, оскільки прокурор не вказав у позові і не подав разом з ним до суду докази неможливості самостійного захисту Золотоніською райдержадміністрацією, Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області, як юридичним особами своїх інтересів чи інтересів держави у спірних правовідносинах, а також неналежності здійснення нею такого захисту.

Проте, Північний апеляційний господарський суд не погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Предметом судового розгляду у даній справі є позовні вимоги прокурора про стягнення з відповідача, як орендаря земельної ділянки державної форми власності, боргу зі сплати орендної плати в дохід місцевого бюджету Вільхівської сільської ради.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України, яка кореспондується з положеннями ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що Верховним Судом розглядався ряд спорів, у яких надані висновки щодо права прокурора на звернення до суду із позовами в інтересах держави.

Так, у постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові Великої Палати від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17, а також у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 926/03/18, від 23.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 06.02.2019 у справі №927/246/18, від 23.01.2019 у справі №920/331/18 містяться наступні висновки:

- відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом;

- розглядаючи кожен випадок окремо, суд повинен вирішити, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідає принципу рівноправності сторін;

- у Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не належить до сфери кримінального права, наголошено, що вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи;

- з огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено;

- отже, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України);

- положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру";

- так, за змістом частини 3 статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті;

- отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд України висловив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який вже втратив чинність. Однак, наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

У пункті 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України зазначено про можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Тому необхідно з`ясувати, що мається на увазі під "виключним випадком" і чи є таким випадком ситуація у справі.

Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка, проте, є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Північний апеляційний господарський суд, враховуючи наведені висновки Верховного Суду, встановив наступні обставини щодо представництва прокурором інтересів держави у даній справі.

Звертаючись з даним позовом до господарського суду, прокурор зазначив, що ні Золотоніська районна державна адміністрація, яка є орендодавцем за договором оренди, ні Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області, яке на даний час є уповноваженим державним органом щодо передачі у власність або у користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, ні Вільхівська сільська рада, яка є одержувачем орендної плати за землі, що знаходяться в її адміністративних межах, не вчиняють дій щодо стягнення заборгованості з відповідача.

На підтвердження вказаних доводів прокурором надано лист сільської ради щодо наявності заборгованості та прохання захистити інтереси сільської ради в судовому порядку, звернення прокурора до вказаних органів та відповіді позивачів 1 і 2, з яких вбачається контролюючим органом у даному випадку є виключно податкові органи, тому ними не вживались заходи реагування щодо стягнення заборгованості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц зазначила, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Так, згідно з частиною 3 статті 122 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) (в редакції, чинній на час укладення договору - 24.05.2012) районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності (крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті) у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів, у тому числі, для сільськогосподарського використання.

Отже, позивачем 1 в межах повноважень було укладено договір оренди землі із земель державної власності.

З 01 січня 2013 року повноваження щодо передачі у власність або у користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, згідно з частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України в редакції Закону України від 06.09.2012 № 5245-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", перейшли від районних державних адміністрацій до Центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, яким на той час було Державне агентство земельних ресурсів України, та до його територіальних органів.

Відповідно до пункту 2 та пункту 5 частини 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 №442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" Державне агентство земельних ресурсів України реорганізоване шляхом перетворення в Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру. Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру є правонаступником Державного агентства земельних ресурсів України.

Наказом Держгеокадастру України від 26.05.2015 № 84 "Про питання діяльності Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області" погоджена можливість забезпечення здійснення покладених на Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області функцій і повноважень Головного управління Держземагенства у Черкаській області, що припиняється.

Отже, з 26 травня 2015 року внаслідок реорганізації Головного управління Держземагенства у Черкаській області його повноваження перейшли до правонаступника - Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області і саме останнє з 26 травня 2015 року є фактичним орендодавцем вказаної у договорі земельної ділянки.

Однак, сторонами не були внесені у договір відповідні зміни в частині визначення орендодавцем Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області.

Системний аналіз норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що орендна плата за земельну ділянку, яка перебуває в державній або в комунальній власності, має подвійну правову природу, оскільки, з одного боку, є передбаченим договором оренди землі платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оренду землі", пп. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України), з іншого - є однією з форм плати за землю як загальнодержавного податку нарівні із земельним податком (пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України). Разом з тим, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є саме договір оренди такої земельної ділянки (ч. 2 ст. 21 Закону України "Про оренду землі", п. 288.1 ст.288 Податкового кодексу України).

Аналогічні правові позиції містяться у постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" від 17 травня 2011 року №6 та підтримані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28 жовтня 2019 року у справі №904/5760/18, від 29.10.2019 у справі №904/5628/18, від 03 жовтня 2019 року у справі №906/645/19.

У зв`язку з цим та оскільки орендну плату за землю орендар вносить орендодавцеві (стаття 21 Закону України "Про оренду землі", стаття 288 ПК України), то право на стягнення заборгованості з орендної плати має орендодавець шляхом звернення до відповідного господарського суду в установленому ГПК порядку.

У той же час, Вільхівська сільська рада, як орган місцевого самоврядування, уповноважена державою забезпечувати виконання відповідного місцевого бюджету, у зв`язку з чим зобов`язана здійснювати функції щодо забезпечення надходження до місцевого бюджету доходів у вигляді орендної плати за землю внаслідок використання відповідачем земельної ділянки, яка розташована в адміністративних межах сільської ради.

Умовами договору, на підставі якого прокурором подано позов, встановлено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати (п.26 договору). При цьому, пунктом 10 договору встановлено, що орендна плата вноситься на розрахунковий рахунок Вільхівської сільської ради.

Проте, вказаними органами не вчиняються дії щодо стягнення заборгованості з відповідача в судовому порядку, що підтверджується наявними у матеріалах справи відповідями на звернення прокурора (а.с.141-142, 143-145, 147), тобто, відповідними доказами, наданими прокурором, що і стало підставою для звернення прокурора із позовною заявою.

Згідно зі ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор доводить бездіяльність органу, в інтересах якого він звертається до суду, а не можливість чи неможливість такого органу самостійно звернутися із цим позовом до суду. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №910/11919/17.

У даному випадку прокурором доведено належними доказами бездіяльність позивачів.

Щодо наявності інтересів держави, то апеляційний господарський суд погоджується із доводами прокурора про те, що неотримання вказаної суми суттєво ослаблює дохідну частину місцевого бюджету та може призвести до неможливості покриття щомісячних (постійних) видатків місцевого бюджету і, як наслідок, до необхідності державного забезпечення збалансування місцевого бюджету.

Крім того, матеріали справи містять лист прокурора до позивачів, відповідно до якого прокурор повідомляє останніх про звернення до суду із даним позовом (а. с. 167), отже, ним дотримано вимоги ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

З урахуванням наведеного, враховуючи викладені у даній постанові правові позиції Верховного Суду, зміст позовної заяви, зазначеного предмета спору, характеру спірних правовідносин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що прокурор навів достатньо суджень і обґрунтувань для звернення до суду за захистом інтересів держави в особі позивачів та, відповідно, розгляду його позовних вимог по суті.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Частиною 3 ст. 271 ГПК України встановлено, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

За таких обставин ухвалу господарського суду Черкаської області від 31 травня 2019 року визнати законною та обґрунтованою не можна, тому вона підлягає скасуванню з направленням справи для розгляду до суду першої інстанції.

Судові витрати за подання апеляційної скарги підлягають розподілу судом першої інстанції за результатами вирішення спору по суті.

Керуючись ст.ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу керівника Золотоніської місцевої прокуратури задовольнити.

2. Скасувати ухвалу господарського суду Черкаської області від 31 травня 2019 року.

3. Справу передати на розгляд до господарського суду Черкаської області.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 11.11.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді А.І. Тищенко

Г.П. Коробенко