РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.10.2019Справа № 910/10556/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондаренко Г.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи №910/10556/19

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НАШ ПРОДУКТ ПЛЮС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БАЛТІК-ФОРКЛІФТ"

про стягнення заборгованості у розмірі 19 460,00 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "НАШ ПРОДУКТ ПЛЮС" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "БАЛТІК-ФОРКЛІФТ" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 19 460, 00 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що між ним та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу №КІ263, відповідно до умов якого постачальник зобов`язувався у порядку та на умовах, визначених у договорі передати у власність (поставити) покупцю вживані електронавантажувачі у кількості - 2 одиниці, а покупець зобов`язувався у порядку та на умовах, визначених у договорі прийняти і сплатити таке устаткування. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів, які позивачем були сплачені за ремонт однієї з двох придбаних одиниць устаткування, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 залишено позовну заяву без руху, встановлено позивачеві строк на усунення недоліків позовної заяви протягом 5 (п`яти) днів з дня вручення ухвали шляхом: 1) зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу; 2) зазначити вірні засоби зв`язку позивача.

23.08.2019 від позивача надійшла заява на усунення недоліків, якою останній усунув недоліки встановлені ухвалою суду від 13.08.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи №910/10556/19 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також запропоновано відповідачу надати суду відзив на позовну заяву з доказами направлення позивачу - протягом 15 днів з дня вручення ухвали та заперечення на відповідь на відзив (якщо буде подано) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив та попереджено, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи (частина 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)). В свою чергу, позивачу запропоновано у строк протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов надати суду відповідь на відзив на позов, а також докази направлення відповіді на відзив відповідачу. Окрім того, сторони були повідомлені про те, що подання ними додаткових письмових доказів, висновків експертів, клопотань, заяв, пояснень, можуть бути подані до суду у строк до 28.09.2019 та запропоновано їм вжити можливих заходів до врегулювання спору мирним шляхом.

Частиною 5 статті 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовується докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч.11 ст.242 ГПК України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з ч.4 ст.89 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 28.08.2019 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 02088, м. Київ, вул. Дяченка, буд. 12, оф. 40.

Станом на дату розгляду справи по суті в матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, згідно якого ухвала суду від 28.08.2019 була вручена представнику відповідача 04.09.2019.

Приписами ч.2 ст.178 ГПК України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 ГПК України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.

Частиною 2 статті 252 ГПК України визначено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

У ч. 8 ст. 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

06.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «НАШ ПРОДУКТ ПЛЮС» (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БАЛТІК-ФОРКЛІФТ» (далі - постачальник) було укладено договір купівлі - продажу № КІ 263 (далі - договір), за яким постачальник зобов`язався у порядку та на умовах, визначених цим договором передати у власність (поставити) покупцю вживані електронавантажувачі Jungheinrich EFG316 у кількості 2 одиниці (далі - устаткування), а покупець зобов`язався у порядку та на умовах за цим договором прийняти і сплатити таке устаткування (п. 1.1 договору).

У пункті 1.2 договору сторонами було погоджено, що найменування, кількість, комплектація, ціна та технічні характеристики устаткування визначаються у специфікаціях №1 та №2 (далі - специфікація) до цього договору (додатки №1, №2), що узгоджена і підписана сторонами і становить у такому вигляді невід`ємну частину договору.

У додатках №1 та №2 до договору сторонами погоджено технічні характеристики придбаного устаткування. Так, за специфікацією №1 придбане устаткування - електронавантажувач Jungheinrich EFG316 у кількості 1 шт., за специфікацією №2 придбане устаткування - електронавантажувач Jungheinrich EFG316k у кількості 1 шт.

У пункті 4.1 договору сторони погодили, що постачальник зобов`язується забезпечити комплектність та відповідність технічних характеристик устаткування тим, що зазначені у специфікації до цього договору. Кількість устаткування, переданого постачальником покупцю, визначається також у акті приймання передачі устаткування, який є невід`ємною частиною цього договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2017.

Сторонами не оспорювалась правомірність зазначеного договору, а тому в силу встановленої ст.204 ЦК України презумпції правомірності правочину, цей договір про купівлю-продаж є дійсним, а його положення беруться судом до уваги при розгляді спору.

На виконання умов укладеного договору, покупцем, тобто позивачем, було сплачено вартість устаткування. Це підтверджується платіжними дорученнями №84 від 08.11.2017 на суму 66 654,00 грн та №1996 від 26.12.2017 на суму 622 755,00 грн.

За актом приймання-передачі устаткування від 29.12.2017 постачальником було передано, а покупцем прийнято автонавантажувачі Jungheinrich EFG316 (серійний номер FN 425359, бувший у використанні 2011 року випуску) та Jungheinrich EFG316k (серійний номер FN 410948, бувший у використанні 2010 року випуску) на загальну суму 689 409,00 грн у тому числі ПДВ 114 901,50 грн.

Як зазначає позивач, після прийняття даного устаткування, у зв`язку з поломкою одного із автонавантажувачів, а саме Jungheinrich EFG316 (серійний номер FN 425359), ним на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно-Ліфт» за відновлюваний ремонт було сплачено 19 460,00 грн.

В той же час, спірну заборгованість відповідач зобов`язався повернути позивачу, згідно свого листа-відповіді №49 від 09.07.2018 на лист-звернення позивача №106 від 18.06.2018.

У зв`язку з відсутністю компенсації за відновлювальний ремонт зі сторони відповідача на користь позивача, останній звернувся з вимогою №б/н від 06.03.2019, яка отримана відповідачем 12.03.2019, про сплату у семиденний строк від дати цієї вимоги заборгованості у розмірі 19 460,00 грн.

Однак, за твердженням позивача, до теперішнього часу відповідачем не виконано своїх зобов`язань щодо повернення позивачу зазначених грошових коштів, внаслідок чого за ним наявна заборгованість у розмірі 19 460,00 грн, яка і є спірною сумою у даній справі між сторонами.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статі 627 ЦК України унормовано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З обґрунтування позову вбачається, що спірна грошова сума є вартістю ремонтних робіт, які оплачені позивачем для приведення у робочий стан придбаного у відповідача устаткування за договором купівлі-продажу.

Так, за приписами частини 1 статті 673 ЦК України, продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.

Товар, який продавець передає або зобов`язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу (ч.1 ст.675 ЦК України). Частиною 2 цієї статті передбачено, що договором або законом може бути встановлений строк, протягом якого продавець гарантує якість товару (гарантійний строк).

В свою чергу, гарантійний строк починається з моменту передання товару покупцеві, якщо інше не встановлено договором купівлі-продажу (ч.1 ст.676 ЦК України).

За ч.1 ст.678 ЦК України, покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

Пунктом 5.7 договору сторони передбачили, що гарантія устаткування складає один місяць з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі устаткування.

Тобто, гарантій строк на придбане устаткування складає 1 місяць та діє включно до 29.01.2018.

В той же час, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не надає жодних підтверджуючих доказів того, що отримане ним устаткування вийшло з ладу та потребувало ремонту саме під час гарантійного строку, як і не надає будь-яких доказів звернення до відповідача протягом гарантійного строку з вимогою про усунення недоліків устаткування.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що відновлювальні роботи та послуги ремонту устаткування (навантажувача EFG316) позивачем були отримані у травні 2018 року. Це вбачається з акту наданих послуг №293 від 15.05.2018, що підписаний замовником, в особі позивача, та виконавцем, в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно-Ліфт», вартістю 19 460,00 грн за договором №23Б18 від 23.03.2018 та згідно рахунку на оплату №241 від 13.04.2018, що оплачений позивачем згідно платіжного доручення №6891 від 15.05.2018.

Судом враховано, що відповідно до ч.1 ст.679 ЦК України, продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту.

Однак, в акті приймання-передачі устаткування від 29.12.2017, окрім задокументованого моменту передання устаткування, сторонами було передбачено, що: - за взаємною угодою підтверджено, що устаткування на момент його приймання-передачі відповідає характеристикам, зазначеним в специфікації до договору, у повному обсязі; - обопільно підтверджено, що на момент приймання-передачі устаткування усі його вузли та агрегати є у справному робочому стані, не мають пошкоджень, які не є результатом зносу і таким чином не підлягають заміні або ремонту; - погодились з тим, що не мають і не матимуть в момент підписання цього акту, а також надалі жодних застережень одна до одної та (або) претензій по суті. Вказаний акт підписаний сторонами без зауважень і претензій та скріплений печатками.

Тобто, приймаючи від відповідача вживане устаткування, позивач погодився з тим, що воно є у справному робочому стані, не має пошкоджень, які не є результатом зносу і таким чином не підлягають заміні або ремонту.

Окрім того, за приписами пункту 2.5 договору передбачено, що права власності та всі ризики на устаткування переходить від постачальника до покупця з моменту оплати покупцем 100% вартості устаткування та підписання сторонами акту прийому-передачі устаткування (відвантаження устаткування зі складу постачальника).

За даних обставин позивачем не було доведено, що отримане ним від відповідача устаткування було неналежної якості чи воно потребувало ремонту під час гарантійного строку.

В той же час, суд не погоджується з міркуванням позивача про те, що за листом №49 від 09.07.2018 відповідач зобов`язався компенсувати понесені витрати, а відтак оскільки ним не виконаного свого зобов`язання спірна сума підлягає стягненню відповідно до статей 202, 509, 525, 526 Цивільного кодексу України та 193 Господарського кодексу України з огляду на таке.

Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (Заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Враховуючи вимоги процесуального законодавства, належними та допустимими доказами, які підтверджують факт заборгованості інших осіб перед боржником, можуть бути: договір, товарно-транспортна накладна, видаткова накладна, акти приймання товарів і послуг, тобто первинні документи.

На переконання суду, лист-відповідь відповідача адресованого позивачу про прийняття відносно себе зобов`язання щодо компенсації понесених витрат не є тими достатніми доказами (в розумінні статті 79 ГПК України) для стягнення заборгованості, оскільки у даній справі судом враховано не лише наявність такого листа, а й природа виникнення правовідносин, за яких позивач звернувся до суду для стягнення суми, тобто, у випадку відсутності такого листа, чи виник би у відповідача такий обов`язок щодо компенсації понесених витрат.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Однак, враховуючи приписи чинного законодавства, а також умови договору купівлі-продажу (про перехід права власності та ризик на устаткування переходить до покупця з моменту оплати покупцем 100% вартості устаткування та підписання сторонами акту прийому-передачі устаткування (відвантаження устаткування зі складу постачальника); відсутність підтверджуючих документів про необхідність відновлювального ремонту під час гарантійного строку; відсутність заперечень чи зауважень щодо якості товару в акті приймання-передачі) суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованим та безпідставними, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 11, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 178, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "НАШ ПРОДУКТ ПЛЮС" (02121, м. Київ, вул. Колекторна, будинок 3; ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "БАЛТІК-ФОРКЛІФТ" (02088, м. Київ, вул. Дяченка, буд.12, оф. 40; ) про стягнення заборгованості у розмірі 19 460 (дев`ятнадцять тисяч чотириста шістдесят) грн 00 коп. відмовити повністю.

2. Витрати по оплаті судового збору покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "НАШ ПРОДУКТ ПЛЮС" (02121, м. Київ, вул. Колекторна, будинок 3; ).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 31.10.2019.

Суддя Г.П. Бондаренко