ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року Справа № 903/314/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Олексюк Г.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальностю "Пакко Холдинг" на рішення Господарського суду Волинської області від 23 липня 2019 року (суддя - Костюк С.В.) в справі №903/314/19, повний текст рішення виготовлено 1 серпня 2019 року

за позовом Приватного підприємства Білоцерківська агропромислова група

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг"

про стягнення 58 797 грн 31 коп..

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Білоцерківська агропромислова група» (надалі - Позивач) звернулось в Господарський суд Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАККО Холдинг» (надалі Відповідач) про стягнення з Відповідача 48437 грн 24 коп. основного боргу, 7 539 грн 11 коп. пені, 628 грн 27 коп. трьох відсотків річних, 2 1192 грн 64 коп. інфляційних втрат.

В обгрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що згідно договору поставки Позивач поставляв товар, а Відповідач зобов`язався оплачувати його вартість протягом 45 календарних днів з дати поставки. У зв`язку з порушенням строків оплати на підставі підпункту 8.2.1 договору поставки Позивачем було нараховано Відповідачу пеню в розмірі 7539 грн 11 коп., інфляційні в сумі 2192 грн 69 коп. та 3 % річних в сумі 628 грн 27 коп..

Рішенням Господарського суду Волинської області від 23 липня 2019 року по справі № 903/314/19 позов задоволено частково. Стягнути з Відповідача на користь Позивача 48437 грн 24 коп. заборгованості, 680 грн 30 коп. інфляційних, 131 грн 00 коп. 3 % річних, а також покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1609 грн 02 коп.. В решті позову відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що сторони передбачили відповідальність у вигляді пені, саме за порушення термінів розрахунків, передбачених в пункті 5.4 договору, водночас пунктом 5.4 договору передбачено оплату за поставлений товар сум у розмірах понад ліміт встановлений в пункті 5.5 даного договору. Водночас, як вказав місцевий господарський суд , пункт 5.5 договору не визначає жодного ліміту. Суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що враховуючи відсутність між сторонами домовленостей щодо застосування штрафних санкцій у вигляді пені за порушення строків оплати визначених договором на підставі якого було здійснено розрахунок, він не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 7539 грн 11 коп..

Що ж до вимоги про стягнення інфляційних в сумі 2192 грн 64 коп. та 3 % річних в сумі 628 грн. 27 коп., то місцевий господарський суд зазначив, що Позивачем неправильно визначено строк прострочення оплати, оскільки вимогу Відповідач отримав 19 лютого 2019 року, а тому прострочення оплати слід рахувати з 27 лютого 2019 року. Суд першої інстанції здійснивши перерахунок сум інфляційних та відсотків річних, дійшов висновку, що стягненню підлягають 680 грн 30 коп. інфляційних втрат та 131 грн 00 коп. відсотків річних. Клопотання представника Відповідача про зменшення нарахованих сум інфляційних та 3 % річних, а також відстрочку виконання рішення, судом першої інстанції залишено без розгляду, як необґрунтовані.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с.86-88), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просив змінити рішення Господарського суду Волинської області, доповнивши його пунктом 5 в наступній редакції: «Відстрочити виконання рішення Господарського суду Волинської області від 23 липня 2019 року у справі № 903/314/19 до 31 грудня 2019 року» .

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Відповідач, зокрема виходив з того, що вимоги Позивача визнає повністю та просить відстрочити виконання рішення суду у зв`язку із скрутним матеріальним становищем Відповідача. Доказом ж існування тяжкого фінансового становища є арешт рахунків та те, що господарська діяльність Відповідача фактично заблокована в частині розрахунків з контрагентами.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 4 вересня 2019 року (а.с. 85), з підстав, висвітлених в ній, було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача. Запропоновано Позивачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Відповідачу.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 2 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.

Суд констатує, що дана справа № 903/314/19 не підпадає під дані винятки.

Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", з 1 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 1 921 грн. Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 192 100 грн (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою суду від 4 вересня 2019 року було повідомлено сторін про те, що розгляд справи № 903/314/19 буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 4 листопада 2019 року.

Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд прийшов до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

При цьому, суд виходив з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 4 січня 2016 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір поставки № 040116-06/1П (надалі Договір; 7-12).

Відповідно до умов пункту 1.1 Договору, Позивач зобов`язався передати товар у власність Відповідача у відповідності до замовлень Позивача, а Позивач зобов`язався приймати його та проводити оплату за товар на умовах даного Договору.

Згідно пункту 3.1 Договору, асортимент та кількість товару погоджується сторонами в замовленні і зазначаються в накладних у відповідності до погодженого сторонами замовлення.

В силу дії пункту 5.4 Договору, оплата за поставлений товар сум у розмірах, понад ліміт встановлений пунктом 5.5 даного Договору здійснюється Відповідачем в українській національній валюті гривні в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок Відповідача протягом 45 календарних днів з дня поставки товару.

Пункт 5.5 Договору встановлено, що: «Сторони погодили, що заборгованість Відповідача за поставлений Позивачем товар, яка зберігається за Відповідачем без застосування до нього відповідальності за невиконання зобов`язань по Договору та складає суму (ліміт заборгованості) в розмірі ------ (--------) грн. у т. ч. ПДВ. Вказаний ліміт заборгованості повинен бути погашений (сплачений) у випадку розірвання або закінчення терміну дії даного договору після підписання сторонами акту звірки».

Відповідно до пункту 9.1 Договору даний Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2016 року, але в будь-якому випадку до моменту його остаточного виконання; дія договору продовжується на один рік, якщо жодна із сторін не заявить письмово про його розірвання не пізніше, ніж за 5 днів до закінчення дії Договору.

Згідно видаткових накладних по Договору за період з 30 вересня 2018 року по 7 жовтня 2018 року Відповідачем отримано товарів на загальну суму 65 611 грн 68 коп. (а.с.16-18).

Однак Відповідач свої зобов`язання, в частині оплати товару, виконав частково у зв`язку з чим виникла заборгованість в сумі 48437 грн 24 коп..

З метою досудового врегулювання спору Позивач 8 лютого 2019 року направив на адресу Відповідача вимогу № 92 про погашення заборгованості по Договору, яку Відповідач отримав 19 лютого 2019 року (що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення), однак дана вимога залишена Відповідачем без відповіді (а.с. 14-15).

Позивач зважаючи на порушене, на його думку право (щодо вчасного проведення розрахунків) звернувся в суд з позовом до Відповідача про стягнення 48437 грн 24 коп. заборгованості, 7539 грн 11 коп. пені, 628 грн 27 коп. 3% річних, 2 192 грн 69 коп. інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з несвоєчасною оплатою Відповідачем отриманого товару.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України: підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 2 статті 175 Господарського кодексу України: майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено: що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Водночас, відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України: зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі змістом статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України: за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Що ж стосується заявленої Позивачем до стягнення суми боргу в розмірі 48 437 грн 24 коп., то колегією суддів встановлено, що остання підтверджується первинними доказами, а саме: видатковою накладною № 70294 від 30 вересня 2018 року на суму 28 050 грн; видатковою накладною № 71611 від 7 жовтня 2018 року на суму 7 850 грн; видатковою накладною № 71610 від 7 жовтня 2018 року на суму 29710 грн; а.с. 16-18). Дані суми визнаються Відповідачем (як в письмових поясненнях так і в апеляційній скарзі 52, 87-88) в зв`язку з чим вимоги Позивача в цій частині заявлені підставно та обгрунтовано.

Поряд з тим апеляційний господарський суд констатує, що рішення місцевого господарського суду в даній частині також не оспорено.

Відтак, враховуючи усе вищеописане (неоспорення судового рішення в цій частині) судова колегія вважає підставним та обгрунтованим рішення місцевого господарського суду в цій частині, а відтак залишає судове рішення без змін в цій частині.

Що стосується позовної вимоги Позивача про стягнення з Відповідача пені в розмірі 7 539 грн 11 коп, то колегія суддів зауважує наступне.

За приписами статті 549 Цивільного кодексу України: неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно зі статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань», обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до підпункту 8.2.1 Договору, за порушення термінів розрахунків, передбачених пунктом 5.4 Договору, Відповідач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день протермінування.

Тобто, сторони передбачили відповідальність у вигляді пені, саме за порушення термінів розрахунків, передбачених в пункті 5.4 Договору.

Водночас пунктом 5.4 Договору передбачено оплату за поставлений товар сум у розмірах понад ліміт встановлений в пункті 5.5 даного Договору, в свою чергу пункт 5.5 Договору не визначає жодного ліміту.

Відтак враховуючи відсутність між сторонами домовленостей щодо застосування штрафних санкцій у вигляді пені за порушення строків оплати визначених Договором на підставі якого було здійснено розрахунок, місцевим господарським судом відмовлено в задоволенні даної позовної вимоги.

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 7 539 грн 11 коп. є такими, що не підлягають до задоволення.

Поряд з тим апеляційний господарський суд констатує, що рішення місцевого господарського суду в даній частині також не оспорено.

Дане рішення в цій частині було прийняте місцевим господарським судом, відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в частині без змін.

Що ж до вимоги про стягнення інфляційних в сумі 2192 грн 64 грн. та 3 % річних в сумі 628 грн 27 коп., то колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом, Позивачем, зважаючи на дату отримання вимоги, а саме 19 лютого 2019 року (згідно відмітки укрпошти на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення) неправильно визначено строк прострочення оплати, відтак прострочення оплати слід рахувати з 27 лютого 2019 року.

Здійснивши перерахунок пені за допомогою калькулятора «Системи ліга закон», судом було встановлено, що підставною та арифметично вірною до стягнення інфляційних в розмірі 680 грн 30 коп. та річних в розмірі 131 грн.

З огляду на що судом частково задоволено позовні вимоги Позивача, а саме: щодо стягнення інфляційних в розмірі 680 грн 30 коп. та річних в розмірі 131 грн.. В задоволенні інфляційних в розмірі 1512 грн 39 коп. та річних в розмірі 497 грн 27 коп. слід відмовити.

Поряд з тим апеляційний господарський суд констатує, що рішення місцевого господарського суду в даній частині також не оспорено.

Що ж стосується доводів Відповідача наведених в апеляційній скарзі відносно того, що судом першої інстанції залишено поза увагою доводи Відповідача щодо скрутного фінансового становища, в зв`язку з чим Відповідач просив відстрочити виконання рішення суду по даній справи, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 6 статті 238 ГПК України, у разі необхідності у резолютивній частині рішення також вказується про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Згідно частини 3 статті 331 ГПК України: підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

В силу дії частини 4 статті 331 ГПК України: вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

За змістом частини 5 статті 331 ГПК України: розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

суд констатує, що предметом судового розгляду в даній справі є позовна заява Позивача про стягнення боргу за Договором та нарахування штрафних санкцій, а також клопотання Відповідача про відстрочку виконання рішення місцевого суду до 31 грудня 2019 року.

Як зазначає апелянт при розгляді питання про відстрочку рішення мають враховуватися такі обставини як матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан.

При цьому Відповідач на підтвердження обставин щодо скрутного матеріально становища та утруднення виконання рішення суду долучив до матеріалів апеляційної скарги ухвалу Господарського суду Волинської області від 24 квітня 2019 року по справі № 903/257/19 (а.с. 54-57) про забезпечення позову. Зазначаючи при цьому, що його рахунки арештовані та господарська діяльність заблокована.

Водночас, колегія суддів дослідивши обставини справи та підтвердження їх доказами в правовому полі дії частини 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України звертає увагу, що диспозиція даної статті чітко розділяє коло суб`єктів до яких застосовуються ті чи інші обставини.

Апеляційний господарський суд наголошує на тому, що відповідно до положень чинної частини 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено що, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відтак колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що тяжке фінансове становище на якому акцентує увагу в своїй апеляційній скарзі Відповідач (долучаючи відповідні докази) в діючий редакції ГПК України з 15 грудня 2017 року, може слугувати підставою для відстрочки чи розстрочки виконання рішення суду виключно для фізичної особи, а не юридичної особи.

Що ж до юридичної особи (ним і є Відповідач), то частина 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України чітко визначає випадки, які суд повинен врахувати при винесенні судового акту про відстрочку виконання рішення суду (ступінь вини у виникненні спору, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

При цьому, з огляду на те, що законодавець в пункті 2 частини 4 статті 331 ГПК України вже визначив, що матеріальний стан є підставою для розстрочки чи відстрочки виконання судового рішення для фізичних осіб, суд апеляційної інстанції констатує, що важкий майновий стан не може повторно розглядатися як інша надзвичайна подія, адже інша надзвичайна подія в контексті даної статті, апріорі не може бути подією чи обставиною, котра вже вказувалася законодавцем перед даним визначенням (за загальним правилом означає те, чого не вказувалося до цього). Тобто матеріальний стан за діючим ГПК України не є підставою для відстрочки чи розстрочки виконання судового рішення для юридичної особи (котрою є Відповідач).

Підсумовуючи усе вищеописане колегія суду констатує, що доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції прийнято оспорюване рішення без врахування майнового становища Відповідача не заслуговують на увагу, з огляду на їх неналежність, як доказу, саме в правовому полі дії статті 331 Господарського процесуального кодексу України (котрою визначено право розстрочення або відстрочення з огляду на майновий стан виключно для фізичної особи).

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими та такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відтак, суд залишає без змін судове рішення суду першої інтснації, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача згідно статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг" на рішення Господарського суду Волинської області від 23 липня 2019 року в справі №903/314/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 23 липня 2019 року в справі №903/314/19 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу № 903/314/19 повернути Господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Олексюк Г.Є.