ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2019 р. Справа№ 911/276/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Верховця А.А.

суддів: Пантелієнка В.О.

Доманської М.Л.

За участю секретаря судового засідання Берегової Н.М.

та представників сторін:

Клішко С.А. - особисто.

розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 04.05.2018

у справі № 911/276/18 (суддя Христенко О.О.)

за позовом ОСОБА_2

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс", ОСОБА_1

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ :

До Господарського суду Київської області звернулась ОСОБА_2 з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики №005 від 04.07.2010, укладеного між СТОВ "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_1 .

В обгрунування позовної заяви ОСОБА_2 зазначила наступні підстави для визнання договору позики №005 від 04.07.2010 недійсним:

- договір є фіктивним, оскільки не відповідає меті створення товариства та укладений з метою доведення відповідача-1 до стійкої фінансової неплатоспроможності та до банкрутства, що згідно з приписами ч. 1, 5 статті 203, ч. 1, 3 статті 215, статтей 234, 261 Цивільного кодексу України є підставами для визнання вищевказаного договору недійсним;

- договір укладений директором ОСОБА_3 без належного обсягу повноважень, оскільки директор станом на 04.07.2010 був звільнений на підставі рішення зборів учасників від 13.02.2009.

Відповідач-2 - ОСОБА_1 проти позову заперечував, зокрема, з тих підстав, що позивач - ОСОБА_2 не є стороною спірного договору, а тому її права не порушуються і, що обставина з приводу того, що директор СТОВ "Юнайтед Гроуверс" ОСОБА_3 укладав правочини, що призвели до стійкої неплатоспроможності, не є тим доводом, щоб визнавати правочин недійсним, а сам директор був наділений повноваженнями на укладення такого роду правочинів. Крім того, відповідачем-2 було заявлено про застосування судом строку позовної давності щодо вимоги про визнання договору позики №005 від 04.07.2010 недійсним.

Рішенням Господарського суду Київської області від 04.05.2018 (повний текст складено 16.05.2018), з урахуванням ухвали про виправлення описки від 05.06.2018, у справі №911/276/18 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано недійсним Договір позики №005 від 04.07.2010, укладений між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_1 .

Мотивуючи дане рішення, суд першої інстанції зазначав, що договір позики №005 від 04.07.2010 укладено відповідачами не для настання реальних наслідків, які полягають у використанні грошових коштів для господарської діяльності підприємства та отримання прибутку, а навпаки, уклавши оспорюваний договір товариство не тільки не отримало прибутку, а всупереч власним фінансовим інтересам набуло зобов`язання сплатити заборгованість в розмірі, що перевищує його активи, що є підставою для визнання спірного правочину недійсними згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України. У задоволенні клопотання відповідача-2 про застосування строку позовної давності щодо вимоги про визнання договору позики №005 від 04.07.2010 недійсним - відмовлено

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати рішення суду першої інстанції повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.08.2018 (у складі: головуючий суддя Чорногуз М.Г., судді Пашкіна С.А,, Кропивна Л.В.) апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто без розгляду з підстав, передбачених п.1 ч.5 ст. 260 ГПК України.

17.08.2018 ОСОБА_1 повторно звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої було прийнято при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги скаржник зазначає наступне:

- вирішення спорів про визнання недійсними правочинів, укладених з товариством, яке перебуває у банкрутстві розглядаються та вирішуються господарським судом, який розглядає справу про банкрутство, без порушення інших справ у межах провадження у справі про банкрутство, а отже розгляд даного спору необхідно здійснювати в межах справи про банкрутство. Окрім цього, апелянт зазначив, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства;

- оспорюваний правочин було укладено для настання реальних наслідків, що підтверджується його виконанням з боку відповідача-2, у зв`язку з чим висновок суду першої інстанції про фіктивність правочинів ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

- суд першої інстанції помилкова вважав встановленою обставину стосовно не пропущення позивачем строку позовної давності.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2018 (у складі: головуючий суддя Тарасенко К.В., судді Чорна Л.В., Яковлєв М.Л.) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги у вигляді сплати судового збору у розмірі 2 643, 00 грн.

01.10.2018 від ОСОБА_1 до Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

У зв`язку з ліквідацією Київського апеляційного господарського суду та створенням Північного апеляційного господарського суду, за актом прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 справу №911/276/18 передано до Північного апеляційного господарського суду на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Тищенко А.І., судді Разіна Т.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 04.05.2018 у справі №911/276/18 залишено без руху з метою надання заявнику можливості виправити допущені недоліки шляхом подання в строк, визначений цією ухвалою, відповідної заяви із зазначенням інших підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2018 відмовлено ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження на рішення Господарського суду Київської області від 04.05.2018 у справі №911/276/18, матеріали апеляційної скарги разом з доданими матеріалами повернуто заявнику.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.05.2019 у справі №911/276/18 ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2018 скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для розгляду апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.06.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 04.05.2018 у справі №911/276/18, справу призначено до розгляду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2019 задоволено заяву колегії суддів Північного апеляційного господарського суду головуючого судді Тищенко А.І., суддів Іоннікової І.А., Михальської Ю.Б. про самовідвід у №911/276/18; cправу передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення заміни відведеного судді відповідно до ст. 32 ГПК України.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.09.2019 для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 . визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Верховець А.А., судді: Пантелієнко В.О., Доманська М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №911/276/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , розгляд справи призначено на 29.10.2019.

16.09.2019 до суду апеляційної інстанції від члена дирекції СТОВ "Юнайтед Гроуверс" надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого останній просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без змін, оскаржуване рішення - без задоволення.

В судове засідання 29.10.2019 позивач та відповідач-1 своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Застосовуючи, згідно з частиною 1 статті 3 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суддя зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відтак враховуючи, що явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, участь в судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторін, беручи до уваги строк розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 за відсутності представників позивача та відповідача-1 за наявними матеріалами справи.

ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики №005 від 04.07.2010.

В судовому засіданні 29.10.2019, згідно ст. 240 Господарського процесуального кодексу (далі за текстом - ГПК) України, оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши думку скаржника, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Київської області від 04.05.2018 підлягає скасуванню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 04.07.2010 між ОСОБА_1 (відповідач 2, позикодавець) та Сільськогосподарським товариство з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" (відповідач 1, позичальник) укладений договір позики №005, відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі, зазначеному договором, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю, а також сплатити проценти в розмірі та порядку, встановлених договором.

Відповідно до п. 1.2. договору сума позики за договором становить 200 000,00 грн.

Пунктом 2.1 договору всановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 3 % кожного першого числа починаючи з наступного за укладенням договору місяцем.

Позикодавець надає першу частину позики одночасно із підписанням договору. Факт надходження грошей підтверджується приходно-касовим ордером, виданим позичальником в момент передачі коштів (п. 2.2 договору).

Відповідно до п. 3.1 позику повинно бути повернуто в термін до 90 днів від кожної видачі, але останню до 01.10.2012. Цей строк може бути продовжено за згодою сторін та підписання відповідної додаткової угоди або за усною домовленістю у разі незмінності умов.

Пунктом 4.1 договору визначено, що у разі несвоєчасного повернення позики або процентів за користування позикою, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,5 % за кожен день прострочки.

Договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту першого передання грошей (п. 7.4 договору).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

ОСОБА_2 , не будучи стороною оспорюваного договору, вказувала, що є заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України, оскільки є кредитором боржника - Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс", грошові вимоги якого (заборгованість з виплати заробітної плати) визнані судом в межах справи про банкрутство №Б24/081-12, включені до реєстру вимог кредиторів та мають бути задоволені за рахунок активів боржника, а отже прийняті відповідачем-1 зобов`язання на підставі оспорюваного правочину, у разі їх включення до реєстру вимог кредиторів, вплинуть на погашення кредиторських вимог позивача у процедурі банкрутства.

Суд відмічає, що якщо кредитор у провадженні про банкрутство - в даному випадку ОСОБА_2 - вважає, що укладенням спірного правочину порушується цивільне право кредитора на задоволення його вимог, а також майнові інтереси кредитора, останній вправі звернутися із позовом про визнання правочину недійсним відповідно до положень ч. 3 ст. 215 ЦК України (відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24.06.2015 у справі №3-358гс15).

Як вже було зазначено, ОСОБА_2 оспорює договір позики №005 від 04.07.2010 з мотивів його фіктивності, оскільки договір укладений з метою доведення відповідача-1 до стійкої фінансової неплатоспроможності та до банкрутства, що є підставою для визнання вказаного правочину недійсним згідно з приписами ч. 1, 5 ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215, ст.ст. 234, 261 ЦК України.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Отже, для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Як встановлено місцевим господарським судом, ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 у справі №361/4035/17р.-к ОСОБА_3 визнано таким, що скоїв доведення до банкрутства керованого ним підприємства (СТОВ "Юнайтед Гроуверс") з кваліфікацією дій за ст. 219 Кримінального кодексу України та звільнено останнього від кримінальної відповідальності, у зв`язку з закінченням строків давності.

В даній ухвалі Броварський міськрайонний суд Київської області встановив, що директор СТОВ "Юнайтед Гроуверс", реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на доведення керованого ним підприємства до стійкої фінансової неспроможності та доведення його до банкрутства, діючи умисно та протиправно, з корисливих мотивів, укладав протягом 2007-2009 років завідомо невигідні для інтересів та фінансового стану товариства угоди з іншими суб`єктами господарського права - фізичними та юридичними особами, в тому числі з ОСОБА_1 , усвідомлюючи, що кероване ним товариство не в змозі здійснювати повернення отриманих від зазначених фізичних та юридичних осіб грошових коштів, та завідомо не плануючи виконання договірних зобов`язань перед ними, у зв`язку з чим створені суми кредиторської заборгованості, а також нарахована пеня сприятимуть доведенню керованого ним підприємства до стійкої фінансової неспроможності та доведенню його до банкрутства.

Також в ухвалі Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 у справі №361/4035/17р.-к було надано правову оцінку висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, складеного за результатами проведення судово-економічної експертизи №168/14-45 від 20.03.2014, дослідженням наданих матеріалів, з врахуванням звіту щодо фінансово-господарського аналізу діяльності товариства від 11.11.2013, складеного ТОВ "Консалтингова компанія "Піфагор", в якому встановлено наявність ознак доведення до фіктивного банкрутства товариства на підставі правочинів, як з фізичними, так і юридичними особами, які стали ініціаторами порушення процедури банкрутства товариства, в тому числі із ОСОБА_1 , згідно договору позики №005 від 04.07.2010. У вказаному висновку встановлено, що СТОВ "Юнайтед Гроуверс" отримало від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 199 385,00 грн., однак коштів позики на рахунку товариства не значаться, та за даними касової книги, кошти через касу не оприбутковувались.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те що оскільки, на момент розгляду даної справи набрала законної сили та діє ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 (в межах справи №361/4035/17р.-к), то встановлені нею обставини щодо дій обвинуваченого є обов`язковими для господарського суду.

Таким чином, зі змісту ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 вбачається встановлення обставин відносно обвинувачення ОСОБА_3 , як посадової особи Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс", однак позикодавець за оспорюваними договорами позики - ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягався. При цьому в ухвалі Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 зазначено, що СТОВ "Юнайтед Гроуверс" отримало від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 199 385,00 грн. Отже, ОСОБА_1 уклав оспорюваний договір з метою надання відповідачу-1 грошової суми в якості позики, та повернення грошових сум у передбачений договором термін.

За таких обставин, твердження місцевого господарського суду стосовно того, що оспорюваний договір не спрямований на настання правових наслідків є помилковими, оскільки позивачем недоведено належними, допустимими та достатніми доказами, в розумінні ст.ст. 76, 77, 79 ГПК України, обставин фіктивності оскаржуваного правочину, з огляду на відсутність умислу обох сторін на вчинення фіктивного правочину, у зв`язку з чим обумовлені законом підстави для визнання оспорюваного правочину фіктивним в силу приписів ст. 234 Цивільного кодексу України відсутні (аналогічні правові висновки зазначені Верховним Судом у постанові від 18.12.2018 по справі № 911/390/18, постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №916/2918/17).

Стосовно посилань позивача на відсутність повноважень з боку директора СТОВ "Юнайтед Гроуверс" ОСОБА_3 на підписання договору позики №005 від 04.07.2010, колегія суддів відмічає слідуюче.

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики №005 від 04.07.2010 з підстав перевищення повноважень щодо його підписання з боку директора Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" ОСОБА_3 та визнання його недійсним, з огляду на приписи ч. 2 ст. 203 ЦК України, вже був предметом розгляду в межах цивільної справи про що винесено відповідні рішення (а.с. 86-95, том 1).

Так, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва за №755/5597/14-ц від 19.12.2014 договір позики №005 від 04.07.2010 був визнаний недійсним. Однак рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11.02.2015 по справі №22-ц/796/2738/2015 (яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.06.2015), скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Києва за №755/5597/14-ц від 19.12.2014; у задоволенні позову СТОВ "Юнайтед Гроуверс" до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики №005 від 04.07.2010 відмовлено. У задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців станом на 06.12.2013 керівником (в тому числі на момент вчинення оспорюваного правочину - 04.07.2010) особою, яка має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, зазначений ОСОБА_3 (підписант, керівник), будь-які обмеження щодо його представництва від імені юридичної особи не зазначені.

За наведеного, враховуючи, що встановлені в зазначених рішеннях обставини, які набрали законної сили, є преюдиціальними в розумінні ч. 4 ст. 75 ГПК України, та якими було відмовлено в задоволенні вимог щодо визнання спірного договору недійсним, зокрема, і у зв`язку з перевищенням повноважень директора СТОВ "Юнайтед Гроуверс" ОСОБА_3 на підписання договору позики, відсутні підстави для визнання договору позики №005 від 04.07.2010 недійсним з урахуванням ч. 2 ст. 203 ЦК України, в межах даної справи.

З огляду на встановлене, обставини, на які посилався позивач при зверненні до суду документального підтвердження не знайшли, тож колегія суддів приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики №005 від 04.07.2010.

Щодо поданої відповідачем-2 заяви про застосування строку позовної давності (а.с. 97, т. 1), в якій заявник вказував на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з заявленими позовними вимогами, колегія суддів зазначає на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи, що Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог по суті, то відсутні підстави для застосування позовної давності.

Доводи скаржника про те, що розгляд даного спору необхідно здійснювати в межах справи про банкрутство, судом апеляційної інстанції відхиляються, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон) суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора.

З матеріалів справи слідує, що оскаржуваний договір укладений у липні 2010 року, а провадження у справі №Б24/081-12 про банкрутство СТОВ "Юнайтед Гроуверс" порушено ухвалою Господарського суду Київської області у вересні 2012 року, тобто більше ніж через два роки.

Виходячи з аналізу ст. 20 Закону, норма вказаної статті регулює відносини, що виникли між боржником, кредитором та іншими особами з приводу дій боржника щодо розпорядження своїм майном, вчинені в період до порушення справи про банкрутство або після порушення справи про банкрутство. Вказана стаття визначає підстави оспорювання майнових дій боржника з метою забезпечення зберігання майна в інтересах кредиторів або повернення майна боржника, у разі його вибуття, до ліквідаційної маси.

Отже, статтею 20 Закону встановлено спеціальні підстави, за наявності яких можливе визнання правочинів (договорів) недійсними у межах провадження у справі про банкрутство. Тому, звернення арбітражного керуючого або конкурсного кредитора із заявою в порядку статті 20 Закону зумовлює необхідність встановлення судом наявності чи відсутності підстав, які передбачені саме даною статтею, а не нормами ЦК України, з відповідними правовими наслідками, передбаченими даною статтею (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 18.12.2018 у справі №911/390/18).

Натомість, зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики вбачається, що, як на правову підставу його недійсності заявник посилався на ч.ч. 1, 5 ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215, ст.ст. 234, 261 ЦК України, а отже, доводи апелянта щодо розгляд даного спору в межах справи про банкрутство свого підтвердження не знайшли.

Щодо суб`єктного складу сторін у даній справі, судовою колегією враховується правова позиція, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №372/3584/16-ц, відповідно до якої за наявності порушеної господарським судом справи про банкрутство відповідача цивільну справу за позовом до такого відповідача не можна порушити, а в разі її порушення вона підлягає закриттю. Якщо під час її розгляду з`ясується, що відносно відповідача у справі порушено провадження про його банкрутство господарським судом, то порушена цивільна справа, підлягає закриттю у зв`язку з тим, що справа не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства.

З огляду на вищезазначену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а не як помилкова зазначено скаржником - в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, Господарським судом Київської області при винесенні рішення від 04.05.2018 було невірно застосовано норми матеріального права, та зроблені висновки, які не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття незаконного рішення про задоволення позову ОСОБА_2 до СТОВ "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_1 .

За таких обставин справи, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Київської області від 04.05.2018 у даній справі - скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати покладаються на ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Київської області від 04.05.2018 у справі №911/276/18 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 04.05.2018 у справі №911/276/18 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн. 00 коп.

5. Доручити Господарському суду Київської області видати наказ.

6. Матеріали справи №911/276/18 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Cторони мають право оскаржити постанову до Верховного суду в порядку, передбаченому ст.ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 01.11.2019.

Головуючий суддя А.А. Верховець

Судді В.О. Пантелієнко

М.Л. Доманська