РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.10.2019Справа № 910/6655/19
За позовом Акціонерного товариства "Полтаваобленерго", м. Полтава

до 1. Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України", м. Київ

2. Державної казначейської служби України, м. Київ

про стягнення 2 326 423,22 грн, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Бакланов Д.В. (адвокат за довіреністю №10-74/6415 від 22.04.2019 року);

від відповідача 1: Пархоменко М.В. (представник за довіреністю №3373/20.3/22-19 від 17.04.2019 року);

від відповідача 2: Тимофєєва Т.М. (представник за довіреністю №5-28/123 від 04.01.2019 року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Полтаваобленерго" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Державного бюджету України - Державної казначейської служби України (відповідач-2) суми коштів в розмірі 2 326 423,22 грн з урахування інфляційних втрат та 3% річних, посилаючись на те, що Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України" в межах виконавчого провадження №51897152 незаконно накладено арешт на грошові кошти в розмірі 2 089 416,12 грн та списано їх з рахунку позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.05.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 09.07.2019 року.

10.06.2019 року (в межах строку, визначеного судом) від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він проти задоволення позовних вимог заперечує, зазначаючи, що за результатами розгляду 08.06.2018 року господарським судом Полтавської області скарги на дії ДВС в справі №917/494/15 визнано дії посадових осіб відділу неправомірними лише в частині накладення арешту в сумі 2 089 416,12 грн. Окрім того, на момент винесення вказаної ухвали арешт був знятий. Щодо стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань відповідач навів практику Верховного Суду про неправомірність здійснення таких нарахувань.

01.07.2019 року позивачем подано до суду заперечення на відзив, в яких зазначив, що ухвалою господарського суду Полтавської області від 08.06.2018 року визнано дії посадових осіб відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по винесенню постанови про арешт коштів боржника від 16.04.2018 року ВП №51897152 по справі №917/494/15 неправомірними в частині накладення арешту в сумі 2 089 416,12 грн, тобто судом було встановлено факт неправомірності дій посадових осіб органу ДВС. Той факт, що на момент винесення ухвали арешт був знятий, на дає жодних підстав вважати дії органу ДВС по стягненню 2 089 416,12 грн правомірними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 17.09.2019.

В судовому засіданні 17.09.2019 року в справі було оголошено перерву до 22.10.2019 року.

В судовому засіданні 22.10.2019 представник позивача просив позовні вимоги задовольнити повністю, а представники відповідачів в задоволенні позовних вимог просили відмовити.

В судовому засіданні 22.10.2019 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського Полтавської області від 01.03.2016 у справі №917/494/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Акціонерне товариство "Кременчукгаз" про стягнення грошових коштів у розмірі 275 669 433,89 грн позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 108 615 673,09 грн. боргу, 47 496 681,47 грн. пені, 10 817 412,23 грн. 3% річних, 135 849 244,17 грн. інфляційних нарахувань, 73080,00 грн. судового збору.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.06.2016 у справі №917/494/15 рішення Господарського суду Полтавської області від 01.03.2016 у справі №917/494/15 рішення господарського суду Полтавської області від 01 березня 2016 року у справі №917/494/15 змінено в частині суми стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, виклавши його в наступній редакції "Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 2 878 600,30 грн. пені, 5 141 781,63 грн. 3% річних, 63 044 378,40 інфляційних нарахувань, відмовлено в частині стягнення 25 907 403, 20 грн. пені.

11.07.2016 на виконання рішення та постанови у справі №917/494/15 видано відповідний наказ.

Постановою від 09.08.2016 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурла Віталієм Едуардовичем було відкрито виконавче провадження №ВП51897152 на підставі наказу від 11.07.2016 №917/494/15 Господарського суду Полтавської області.

В подальшому Господарським судом Полтавської області ухвалою від 25.08.2016 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 10.10.2016 року та постановою Вищого господарського суду від 14.12.2016, було розстрочено виконання рішення господарського суду Полтавської області у справі №917/494/15 на 30 місяців рівними частинами, з дня винесення ухвали, а саме по 5 991 783,78 грн щомісяця.

16.04.2018 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. В даній постанові державним виконавцем встановлено, зокрема, наступне: "В ході проведених виконавчих дій з`ясовано, що боржником частково у сьомому, в повному розмірі у восьмому, дев`ятому, десятому місяці 2017 року порушено строки виконання рішення суду, а саме несвоєчасно сплачено заборгованість, а також у березні 2018 не сплачено в повному розмірі щомісячний платіж, не сплачено 3 320 413,68 грн. Згідно відповіді ДФС України виявлено рахунки боржника.

25.04.2018 року на підставі зазначеної постанови державного виконавця з рахунку позивача було списано кошти в розмірі 5 741 979,77 грн.

14.05.2018 до Господарського суду Полтавської області надійшла скарга боржника - ПАТ "Полтаваобленерго" від 11.05.2018 № 10-75/7587 на дії посадових осіб органу ДВС, в якій скаржник просив визнати дії посадових осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по винесенню постанови про арешт коштів боржника від 16.04.2018, вимоги про списання коштів та виконавчого збору в АТ "Таксомбанк" неправомірними, з посиланням на порушенням вимог ст.ст. 2, 18, 27, 48, 56 Закону України "Про виконавче провадження".

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 08.06.2018 у справі №917/494/15, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 року, скаргу задоволено частково; визнано дії посадових осіб відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по винесенню постанови про арешт коштів боржника від 16.04.2018 ВП №51897152 по справі №917/494/15 неправомірними в частині накладення арешту в сумі 2 089 416,12 грн. В іншій частині відмовлено в задоволенні скарги. В частині визнання дій посадових осіб відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України неправомірними щодо винесення вимоги про списання коштів та виконавчого збору в AT "Таскомбанк" скаргу залишено без розгляду на підставі клопотання скаржника - ПАТ "Полтаваобленерго".

Зважаючи на наявність вищевказаних судових актів, Акціонерне товариство "Полтаваобленерго" звернулось до суду з даним позовом про стягнення з Державного бюджету України - Державної казначейської служби України 2 089 416,12 грн та просить також стягнути суму 3% річних в розмірі 53 065,45 грн та 183 941,65 грн інфляційних нарахувань.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню повністю з наступних підстав.

Згідно із ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними свої повноважень.

Статтями 1173, 1174 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як вже зазначалось вище, Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 08.06.2018 у справі №917/494/15, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 року, скаргу задоволено частково; визнано дії посадових осіб відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по винесенню постанови про арешт коштів боржника від 16.04.2018 ВП №51897152 по справі №917/494/15 неправомірними в частині накладення арешту в сумі 2 089 416,12 грн.

При розгляді даної справи господарський суд виходить з того, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Таким чином, обставини неправомірності дії посадових осіб відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по винесенню постанови про арешт коштів боржника від 16.04.2018 ВП №51897152 по справі №917/494/15 в частині накладення арешту в сумі 2 089 416,12 грн були встановлені судами в межах справи №917/494/15 та не підлягають доведенню в межах даної справи.

Враховуючи встановлені у справі №917/494/15 обставини, суд при розгляді даної справи вважає, що позивачу мають бути повернуті у повному обсязі кошти, списані з рахунку позивача, у зв`язку з неправомірністю такого стягнення.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В пункті 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 17.10.2012, №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" роз`яснено, що у розгляді позовів про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", статті 87 Закону України "Про виконавче провадження", статті 1174 Цивільного кодексу України, маючи на увазі, що в таких випадках відповідачами можуть бути відповідні органи Державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державної казначейської служби України, і враховуючи викладене в роз`ясненні президії Вищого арбітражного суду України від 01.04.94 № 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди" (в редакції роз`яснення президії Вищого господарського суду України від 29.12.2007 № 04-5/239), зокрема в пункті 9 цього роз`яснення.

Аналогічна правова позиція викладена у п. п. 21 постанови пленуму Верховного Суду України №14 від 26.12.2003 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження".

Також у пункті 7 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 №01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" вказано, що за приписом статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю, зокрема, органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою. Відшкодування такої шкоди органом державної влади, оскільки останній фінансується з державного бюджету України, здійснюється з відповідного бюджету. Відтак участь органів Державного казначейства України як іншого відповідача є ознакою, притаманною для всіх спорів про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органів державної влади.

Згідно із ст. 25 Бюджетного кодексу України, державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до пп. 2 п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Також, судом враховано позицію Конституційного суду України, викладену в своєму рішенні №12-рп/2001 від 03.10.2001 у справі № 1-36/2001, згідно з якою не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання органів державної влади.

Отже, відшкодування шкоди у даній справі може здійснюватись лише за рахунок коштів державного бюджету. Саме тому заявлена до стягнення шкода підлягає стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Отже, в частині стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України суми коштів в розмірі 2 089 416,12 грн, позовні вимоги є обґрунтованими в повному обсязі.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Означену позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного суду від 25.06.2019 року №924/1473/15.

Щодо вимог позивача про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 3% річних у сумі 53 065,45 грн та інфляційних нарахувань у сумі 183 941,65 грн господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто ст. 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов`язання є грошовими.

Грошовим, за змістом статей 524, 533, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Тобто грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Аналіз положень статей 1166 та 1173 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що покладення на особу передбаченої статтею 1173 ЦК України відповідальності, яка застосовується в деліктних правовідносинах, виключає одночасне застосування норм матеріального права, які передбачають відповідальність за порушення договірних зобов`язань, зокрема, статті 625 ЦК України.

Обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема, у випадку відшкодування збитків та шкоди, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав.

Означені висновки також викладено в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 червня 2018 року №910/13889/17.

Таким чином, покладення на відповідача-2 відповідальності за порушення договірних зобов`язань на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, з огляду на визначений судом характер спірних відносин, є помилковим, оскільки, дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із відшкодуванням шкоди, як деліктного зобов`язання.

Отже, правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України відсутні, а тому, відповідно, позовна вимога про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 3% річних у сумі 53 065,45 грн та інфляційних нарахувань у сумі 183 941,65 грн є необґрунтованою.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачами належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовано, водночас позивачем не доведено суду наявності правових підстав для покладення на відповідача-2 відповідальності у вигляді 3% річних та інфляційних втрат, понад суми, визнаної судом обґрунтованою.

З урахуванням встановленого вище, приймаючи до уваги, що відповідачами не надано суду належних доказів на спростування викладених у позові обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" підлягають частковому задоволенню, а саме на суму в розмірі 2 089 416,12 грн.

Судовий збір позивача, у розмірі 31 341,24 грн, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, покладається на відповідача, решта судового збору, у зв`язку з частковою відмовою в задоволенні позовних вимог - на позивача.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (ідентифікаційний код 37567646, адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6) на користь Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (, адреса: 36022, м. Полтава, вул. Ст. Поділ, 5) грошові кошти в розмірі 2 089 416,12 грн (два мільйони вісімдесят дев`ять тисяч чотириста шістнадцять гривень 12 копійок) та суму судового збору в розмірі 31 341,24 грн (тридцять одна тисяча триста сорок одна гривня 24 копійки).

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Залишити за Акціонерним товариством "Полтаваобленерго" судовий збір, сплачений до державного бюджету, в сумі 3 555,10 грн.

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 04.11.2019 року.

Суддя С.М. Морозов