СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2019 р. Справа № 922/3066/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Зубченко І.В., суддя Істоміна О.А.

секретар судового засідання Євтушенко Є.В.

за участю представників сторін:

від позивача (за первісним позовом) - Романенко Т.М., за довіреністю;

від відповідача (за первісним позовом) - Міляніч В.М. (особисто);

розглянувши апеляційну скаргу Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків вх. № 2727 Х/З на рішення господарського суду Харківської області від 01.08.2019 р. у справі № 922/3066/18 (суддя Погорелова О.В., повний текст складено та підписано 08.08.2019 р.)

за первісним позовом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків

до фізичної особи-підприємця Міляніч Вадима Михайловича, м. Харків

про стягнення 39 301,46 грн.

та за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця Міляніч Вадима Михайловича, м. Харків

до Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків

про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - Управління, позивач за первісним позовом) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця Міляніч Вадима Михайловича (далі - ФОП Міляніч В.М., відповідач за первісним позовом) заборгованості з орендної плати за договором оренди № 1985 від 13.02.2014 р. у розмірі 29 122,22 грн. та пені в сумі 10 179,24 грн.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач за первісним позовом, всупереч умовам договору не вносив своєчасно орендну плату, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед Управлінням у заявленій до стягнення сумі.

29.11.2018 р. до суду першої інстанції надійшла зустрічна позовна заява ФОП Міляніч В.М . до Управління про визнання недійсним договору № 1985 від 13.02.2014 р. та застосування наслідків недійсності правочину, яка в подальшому ухвалою господарського суду Харківської області від 17.12.2018 р. прийнята до розгляду та об`єднана із первісним позовом в одне провадження.

В обґрунтування зустрічного позову ФОП Міляніч В.М. посилається на те, що не підписував договір оренди та дізнався про його існування після подання Управлінням позову до суду.

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.08.2019 р.:

- у задоволенні первісного позову відмовлено;

- зустрічний позов задоволено частково;

- визнано недійсним договір оренди № 1985 від 13.02.2014 р., укладений між Управлінням та ФОП Мілянічем В.М.;

- в решті зустрічного позову відмовлено;

- стягнуто з Управління на користь ФОП Міляніча В.М. 881,00 грн. судового збору та 10 362,00 грн. витрат на проведення експертизи.

Рішення суду мотивоване, зокрема, з тих підстав, що згідно з висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 3661 у справі № 922/3066/18 договір оренди та акт приймання-передачі до нього підписані не Мілянічем В.М. , що обумовлює недійсність правочину, а внаслідок того, що сторони не приступили до його виконання - відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочину.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Управління звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права.

Скаржник стверджує, що сторони підписали спірний договір оренди при їх вільному волевиявленні та вчинили дії, які свідчать про прийняття його до виконання, тобто дії сторін спрямовані на реальне настання правових наслідків.

До того ж, Управління зауважує, що в оскаржуваному рішенні суду не зазначено чим саме порушено права позивача при укладенні договору оренди.

На думку заявника апеляційної скарги, місцевим господарським судом не досліджено умови підписання договору оренди та вчинення дій, які підтверджують його виконання.

Скаржник вважає, що позовна давність щодо зустрічних позовних вимог сплила у 2017 році, а ФОП Міляніч В.М. не наведено поважності причин її пропуску, тому, посилаючись на ст. 267 ЦК України Управління в апеляційній скарзі заявляє про застосування позовної давності та просить суд врахувати цю заяву при розгляді даної справи.

Представник Управління у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі.

ФОП Міляніч В.М. у судовому засіданні в усній формі проти апеляційної скарги заперечив.

Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у 2014 році у газеті «Харьковские известия» було опубліковано оголошення про намір передати в оренду нежитлову будівлю загальною площею 170,0 кв.м., яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Ковпака Сидора, 5-А , літ. Б-1.

Позивач стверджує, що 25.01.2014 р. аналогічне оголошення опубліковано і на сайті Харківської міської ради, проте відповідної роздруківки Управлінням до матеріалів справи не надано.

29.01.2014 р. ФОП Міляніч В.М. звернувся до Управління із заявою з проханням передати в оренду нежитлове приміщення загальною площею 170 кв.м. по вул. Сидора Ковпака 5 а строком на 2 роки 11 місяців для розміщення суб`єкта господарської діяльності, який надає побутові послуги населенню.

Дана заява підписана підписом, який не відповідає підпису, наявному у паспорті Міляніч В.М. , але скріплена печаткою ФОП Міляніч В.М .

До зазначеної заяви відповідачем за первісним позовом надано нотаріально посвідчену копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, довідку про взяття на облік платника податків № 2439 від 03.08.2007 р., копії паспорту Міляніч В.М. та проект договору оренди без підпису, проте з проставлянням печатки ФОП Міляніч В.М.

Оскільки до Управління було подано тільки одне звернення, яке оформлено належним чином з необхідним пакетом документів, тому наказом Управління № 103 від 08.02.2014 р. «Про затвердження результатів вивчення попиту потенційних орендарів на об`єкти оренди» відділу маркетингу та менеджменту наказано підготувати проект рішення виконавчого комітету Харківської міської ради про передачу в оренду нежитлової будівлі загальною площею 170,0 кв.м. по вул. Ковпака Сидора, 5-а ФОП Мілянічу В.М. , а також письмово повідомити заявників щодо результатів вивчення попиту на передачу в оренду відповідних об`єктів.

Листом № 1736 від 10.02.2014 р. Управління звернулося до ФОП Міляніч В.М. , яким повідомило останнього, що у випадку прийняття виконавчим комітетом Харківської міської ради позитивного рішення йому необхідно в 10-денний строк сплатити до місцевого бюджету суму в розмірі 5 % від вартості об`єкта згідно з незалежною оцінкою (але не більше річної плати за оренду майна) - 8 250,00 грн., яка після укладення договору оренди буде зарахована в рахунок орендної плати. Крім того, в цьому листі зазначено, що ФОП Міляніч В.М. має компенсувати витрати Управління на публікацію об`яви про намір передати майно в оренду згідно з виставленим рахунком ЗМІ, а відмова від сплати наведеного платежу є підставою для відміни рішення виконавчого комітету й наказу Управління.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 86 від 12.02.2014 р. надано ФОП Міляніч В.М. в оренду нежитлове приміщення загальною площею 170 кв.м. по вул. Ковпака Сидора, 5-А , літ. Б-1 строком на 2 роки 11 місяців, на виконання якого Управління мало укласти в установленому порядку договори оренди згідно з п. 1 цього рішення та забезпечити виконання умов вказаних договорів.

Управлінням до матеріалів справи надано копію квитанції № 11513074 від 13.02.2014 р. на суму 8 250,00 грн. в графі «платник» якої зазначено: « Милянич Вадим Михайлович ч/з Філоненко Д.І. ». В графі «підписи банку» міститься підпис касира, який засвідчений печаткою ПАТ «Укрсоцбанк».

Тобто, дана квитанція як первинний документ містить необхідні реквізити, встановлені вимогами ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та свідчить про сплату від імені ФОП Міляніч В .М. 8 250,00 грн. до місцевого бюджету за реквізитами, що зазначені у листі Управління № 1736 від 10.02.2014 р.

Також, в матеріалах справи міститься копія квитанції № 12611620 від 10.04.2014 р. на суму 173,24 грн. з підписом касира, засвідченого печаткою ПАТ «ОТП Банк» та призначенням платежу: «ФОП Міляніч В. М.Компенс.орендарем нежитл. буд. по вул.Ковпака Сидора, 5-А витр.орендодв.на публ.оголош.про намір передати буд.в оренду згс/ф № 1205 від 05/03/14». Таким чином, згідно з вимогами листа Управління № 1736 від 10.02.2014 р. відповідачем за первісним позовом компенсовано витрати на публікацію оголошення в газеті «Харьковские известия».

В обґрунтування позову Управління стверджує, що 13.02.2014 р. воно, як орендодавець, уклало з ФОП Міляніч В. М. , як орендарем, договір оренди № 1985, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлову будівлю загальною площею 170 кв.м. (технічний паспорт КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» інвентарний № 79699 від 15.10.2013 р.), яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташована за адресою: м. Харків, вул. Ковпака Сидора, 5-А, літ. Б-1 та відображається на обліку Управління. Право на оренду цього майна отримано орендарем на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 86 від 12.02.2014 р. «Про передачу в оренду нежитлових приміщень».

За доводами Управління, того ж дня, 13.02.2014 р. зазначену будівлю (приміщення) за актом приймання-передачі передано орендареві.

На думку скаржника, про виконання відповідачем за первісним позовом умов договору оренди свідчить укладення ПрАТ «СК «Провідна» та ФОП Міляніч В.М. договору добровільного страхування орендованого майна № 11/1150135/2115/14 від 14.04.2014 р. відносно будівлі за адресою: м. Харків, вул. Ковпака Сидора, 5-А , літ. Б-1.

Управління стверджує, що відповідач за первісним позовом неналежним чином виконував свої зобов`язання щодо сплати орендної плати, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість в сумі 29 122,22 грн., на яку Управлінням нараховано пеню в сумі 10 179,24 грн. на підставі п. 7.3 договору.

У відзиві на зустрічний позов та в апеляційній скарзі позивач за первісним позовом додатково посилається на наступні обставини:

- Управлінням направлено орендареві лист № 6203 від 05.05.2015 р. щодо сплати заборгованості з орендної плати у розмірі 2 872,26 грн. та пені станом на 29.04.2015 р. в сумі 186,64 грн.;

- юрисконсультом відділу контролю за використанням комунального майна Управління проводилася перевірка орендованого ФОП Міляніч В.М . майна, якою встановлено, що орендована будівля не використовується; санітарно-технічний стан будівлі незадовільний; договори з комунальними службами не укладені, про що складено акт від 07.10.2016 р.;

- Управлінням на адресу ФОП Міляніч В.М . надсилалися листи № 17328 від 25.10.2016 р. про намір розірвати договір оренди та № 1170 від 20.01.2017 р. про непролонгацію договору, сплату заборгованості та передачу будівлі представнику Управління;

- 15.03.2017 р. головним спеціалістом - інженером-економістом відділу маркетингу та менеджменту Управління проведена перевірка орендованого майна, в результаті якої встановлено, що будівля відкрита та знаходиться в занедбаному стані, будь-якого майна в будівлі не виявлено, про що складено акт.

Жодного доказу на підтвердження викладених обставин Управлінням до матеріалів справи не надано, тому ці доводи апеляційної скарги відхиляються за недоведеністю.

ФОП Міляніч В .М. заперечував факт підписання ним спірного договору та акту приймання-передачі до нього, що стало підставою для звернення останнього із зустрічним позовом про визнання цього договору недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину в даному випадку.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.02.2019 р. за клопотанням ФОП Міляніч В.М. у справі № 922/3066/18 призначалася судова почеркознавча експертиза, проведення якої доручалося ХНДІ судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса. Даною ухвалою суду на вирішення експертів поставлені наступні питання:

1) чи виконано підпис договору оренди № 1985 від 13.02.2014 р. у розділі «Реквізити сторін» у графі « В.М. Міляніч » Мілянічом Вадимом Михайловичем ?

2) чи виконано підпис в акті приймання-передачі до орендного користування нежитлової будівлі від 13.02.2014 р. у графі «Будівлю прийняв В.М. Міляніч » Мілянічом Вадимом Михайловичем ?

Згідно з висновком експерта № 3661 від 28.05.2019 р. підписи від імені Міляніча В.М. в договорі оренди та в акті приймання-передачі виконані не Мілянічем Вадимом Михайловичем .

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, що була чинною станом на 13.02.2014 р.), орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України (в редакції, що була чинною станом на 13.02.2014 р.), за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до вимог частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 793 ЦК України (станом на 13.02.2014 р.) встановлено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. При цьому, чинне на той час цивільне законодавство передбачало обов`язковість нотаріального посвідчення такого договору та його державної реєстрації у випадку, якщо договір укладений не менше, ніж на 3 роки (ст. 794 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», істотними умовами договору оренди є:

об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації);

термін, на який укладається договір оренди;

орендна плата з урахуванням її індексації;

порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством;

відновлення орендованого майна та умови його повернення;

виконання зобов`язань;

забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо;

порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди;

відповідальність сторін;

страхування орендарем взятого ним в оренду майна;

обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Згідно з ч. 2 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди майна, що перебуває у комунальній власності, затверджують органи місцевого самоврядування.

За приписами частин 2, 3 статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно з ст. 795 ЦК України (в редакції станом на 13.02.2014 р.), передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до абзаців 3, 4 пункту 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 2.6 постанови № 11 від 29.05.2013 р., за змістом частини третьої статті 207 ГК України господарське зобов`язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв`язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п`ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону.

Враховуючи, що Управління наполягає на тому, що ФОП Міляніч В.М. вчинено певні дії, спрямовані на виконання умов договору оренди, тому суд першої інстанції обґрунтовано розглянув питання щодо відповідності цього договору вимогам закону, внаслідок чого визнав договір оренди недійсним, а не неукладеним.

Оскільки позивачем за первісним позовом не спростовано висновку судового експерта щодо підписання договору оренди та акту приймання-передачі до нього не Міляніч В.М. , а іншою невідомою особою, тому такий правочин не відповідає вимогам ч.ч. 2-3 ст. 203 ЦК України та є недійсним, у зв`язку з чим місцевий господарський суд на законних підставах відмовив у задоволенні первісних позовних вимог у повному обсязі та задовольнив зустрічний позов в цій частині.

Щодо зустрічних позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочину, враховується наступне.

Згідно з абз. 1 п. 2.15 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обов`язок повернення майна за цим правочином.

У тексті зустрічного позову ФОП Міляніч В.М. не зазначено які саме наслідки має застосувати господарський суд у випадку задоволення цієї позовної вимоги, зокрема, які суми підлягають стягненню. Крім того, позивачем за зустрічним позовом не доведено, що він приступав до виконання договору оренди (в тому числі, сплачував орендну плату), що певні платежі надходили від нього або здійснювалися саме ФОП Мілянічем В.М. чи через його представників за дорученням. Тому немає підстав вимагати від Управління відшкодування вартості того, що одержано останнім від виконання умов недійсного договору.

До того ж, позивачем за зустрічним позовом не доведено в судовому порядку наявність спору з Управлінням щодо цієї позовної вимоги.

З огляду на наведене, місцевим господарським судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні зустрічного позову в цій частині.

Слід зазначити, що квитанціями № 11513074 від 13.02.2014 р. на суму 8 250,00 грн. та № 12611620 від 10.04.2014 р. на суму 173,24 грн. ФОП Міляніч В.М. сплачувалися кошти на виконання вимог листа Управління № 1736 від 10.02.2014 р., що, за відсутності доказів передання майна в оренду, не породжує виникнення між сторонами орендних правовідносин, а є виключно певними попередніми діями, спрямованими на укладення договору у майбутньому.

При цьому, договір добровільного страхування орендованого майна № 11/1150135/2115/14 від 14.04.2014 р., на який Управління посилається як на доказ виконання ФОП Міляніч В.М . умов договору оренди, не містить посилань саме на цей (спірний) договір, а також містить підпис, який не відповідає наявному у паспорті Міляніча В.М. , тому не свідчить про його укладення саме в площині орендних правовідносин, відтак доводи апеляційної скарги про зворотнє відхиляються за недоведеністю.

Твердження скаржника про необхідність застосування позовної давності відхиляються за безпідставністю, оскільки Управлінням не заявлялося про застосування позовної давності у суді першої інстанції. При цьому, скаржником не ставиться питання про неможливість реалізації цього права під час розгляду справи місцевим господарським судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Цитуючи в тексті апеляційної скарги зазначену норму, скаржник, внаслідок її невірного тлумачення, доходить висновку про можливість застосування позовної давності, у зв`язку з чим просить суд апеляційної інстанції її застосувати та врахувати дану заяву під час розгляду справи, що суперечить наведеним приписам та не може бути прийнято до уваги.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Харківської області від 01.08.2019 р. у справі № 922/3066/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 30.10.2019 р.

Головуючий суддя В.І. Пушай

Суддя І.В. Зубченко

Суддя О.А. Істоміна