ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2019 р. Справа№ 910/16126/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» - Добренко Д.Б., адвокат, довіреність №03-16/14 від 21.02.2019;

від ТОВ «Толк Консалтинг» - Лозинська О.Л., адвокат, довіреність №29/7 від 29.07.2019;

від третіх осіб - не прибули,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Толк Консалтинг» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2019 у справі №910/16126/18 (суддя Котков О.В., повний текст складено - 09.08.2019) за позовом Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» до товариства з обмеженою відповідальністю «Толк Консалтинг», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Одеська митниця ДФС та товариство з обмеженою відповідальністю «Зорі Про» про стягнення коштів та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Толк Консалтинг» до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ наступне.

Державне підприємство «Ізмаїльський морський торговельний порт» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Толк Консалтинг» про стягнення заборгованості за договором про надання послуг зі зберігання вантажу №08-П від 05.08.2016 в сумі 171 441,04 грн., з яких: 137 176,25 грн. основного боргу, 9 796,03 грн. пені, 7% штрафу - 9 602,33 грн., 11 077,21 грн. інфляційних втрат та 3% річних - 3 789,22 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором про надання послуг зі зберігання вантажу №08-П від 05.08.2016, зокрема, в повному обсязі не здійснив оплату наданих позивачем послуг за період з 30.11.2016 по 30.09.2018, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.

В подальшому, від товариства з обмеженою відповідальністю «Толк Консалтинг» надійшла зустрічна позовна заява про визнання недійсним договору про надання послуг зі зберігання вантажу №08-П від 05.08.2016 між ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» і ТОВ «Толк Консалтинг».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.07.2019 у справі №910/16126/18 первісний позов задоволено частково; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Толк Консалтинг» на користь Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» 137 176,25 грн. основного боргу, 9 403,16 пені, 9 602,33 грн. 7% штрафу, 9 741,08 грн. інфляційних втрат, 3 690,10 грн. 3% річних та судовий збір у розмірі 2 544,20 грн. В іншій частині первісного позову відмовлено. В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Суд виходив з того, що заявлена до стягнення сума заборгованості у розмірі 137 176,25 грн. є доведеною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Також, за висновком суду, згідно вірного розрахунку позивача, вимога про стягнення штрафу також підлягає задоволенню. Разом з тим, часткове задоволення позовних вимог мотивовано тим, що при здійсненні розрахунку сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, позивачем невірно визначено період їх нарахування. Крім того, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, товариство з обмеженою відповідальністю «Толк Консалтинг» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2019 у справі №910/16126/18 в частині задоволення первісного позову та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» відмовити повністю.

У своїх доводах, апелянт заперечує проти надання йому послуг зі зберігання майна позивачем, посилаючись на недоведеність судом факту приймання вугілля ТОВ «Толк Консалтинг» від Одеської митниці ДФС та передачу вантажу саме відповідачем позивачу. Тому, за твердженнями скаржника, у нього відсутній обов`язок з оплати за послуги, які відповідачу не надавались. Крім того, за доводами апелянта, суд ухвалив рішення про притягнення відповідача до відповідальності одного виду, за одне і те саме правопорушення, тричі, стягнувши з відповідача пеню, штраф та 3% річних, чим порушив положення ст. 61 Конституції України.

В ході здійснення апеляційного провадження, а саме 04.11.2019 до суду апелянтом було подано клопотання, в якому останній просить:

- прийняти копію акта прийому-передачі вугілля марки «Д», «ДО», «ДПК» в кількості 450 тонн відповідно до договору про надання послуг відповідального зберігання від 26.01.2015 №1 та приєднати її до матеріалів справи;

- витребувати від Одеської митниці ДФС належним чином завірену копію отриманого митницею акта прийому-передачі вугілля марки «Д», «ДО», «ДПК» в кількості 450 тонн відповідно до договору про надання послуг відповідального зберігання від 26.01.2015 №1;

- витребувати від ТОВ «Зорі Про» належним чином завірену копію акта прийому-передачі вугілля марки «Д», «ДО», «ДПК» в кількості 450 тонн відповідно до договору про надання послуг відповідального зберігання від 26.01.2015 №1 та доказів його направлення Одеській митниці ДФС.

Колегія суддів, дійшла висновку про залишення вказаного клопотання без розгляду, з огляду на наступне.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Толк Консалтинг» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2019 у справі №910/16126/18.

При цьому, вказаною ухвалою учасникам справи встановлено строк для подання відзивів, заперечень на апеляційну скаргу та інших заяв/клопотань протягом 15 днів з моменту отримання даної ухвали.

Зазначена ухвала була отримана відповідачем 18.09.2019, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Отже, з 19.09.2019 розпочався перебіг, встановленого судом, 15-тиденного строку для подання, зокрема, клопотань.

Відповідно 03.10.2019 вказаний строк сплив.

Наведене клопотання було подано апелянтом 04.11.2019, тобто із пропуском 15-тиденного строку.

При цьому, скаржник у своєму клопотанні зазначає, що копію акта ним не подано у встановлений судом строк, у зв`язку з тим, що до 01.11.2019 не знав про його існування.

Разом з тим, клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення з відповідним клопотанням, апелянтом не заявлено.

Відповідно до статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, оскільки клопотання про долучення акта до матеріалів справи та витребування доказів було подано апелянтом після закінчення, встановленого ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2019 у справі №910/16126/18, 15-тиденного строку, воно не може бути розглянуто та залишається судом без розгляду.

Представник апелянта - ТОВ «Толк Консалтинг» в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

У судовому засіданні представник ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Треті особи правом на участь своїх представників у даному судовому засіданні не скористалися, хоча про дату, час та місце судового засідання призначеного на 04.11.2019 були повідомлені належним чином; копію ухвали Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2019 про призначення справи до розгляду на 04.11.2019 представник ТОВ «Зорі Про» отримав 10.10.2019, а представник Одеської митниці ДФС - 11.10.2019, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Слід зазначити, що явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою, певних пояснень суд не витребував.

Враховуючи, що неявка представників третіх осіб в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, остання розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Державним підприємством «Ізмаїльський морський торговельний порт» (підприємство) та товариством з обмеженою відповідальністю «Толк Консалтинг» (клієнт) 05.08.2016 було укладено договір про надання послуг зі зберігання вантажу №08-П, за умовами якого, підприємство на своїх складських приміщеннях забезпечує зберігання вантажу, переданого клієнту Одеською митницею ДФС на відповідальне зберігання згідно протоколу №7, в номенклатурі та обсягах, зазначених у додатку №1 до цього договору. Клієнт оплачує підприємству вартість зберігання вантажу і наданих послуг в обумовлені терміни і на умовах цього договору (п. 1.1 договору).

Згідно п. 1.2 договору кількість вантажу на момент його передачі на відповідальне зберігання визначено візуально і зазначено в акті підприємства від 26.09.2014 №9/14-ППК-3. Фактична кількість вантажу буде вивантажена після відвантаження вантажу з підприємства шляхом зважування або виміру осадки судна.

У відповідності до положень п. 3.1 договору клієнт зобов`язаний здійснювати своєчасну оплату рахунків підприємства на умовах, передбачених цим договором згідно діючих тарифів підприємства.

Оплата виставлених рахунків підприємства за зберігання вантажу здійснюється клієнтом за тарифами підприємства, що наведені у додатку №1 до цього договору (п. 4.1 договору).

Пунктом 4.2 договору передбачено, що оплата рахунків підприємства здійснюється клієнтом щомісячно, протягом 5 робочих днів від дати виставлення рахунку, оформленого на підставі підписаного уповноваженими представниками та скріпленого печатками обох сторін Акту наданих послуг, та одночасного направлення до підприємства (факсом) копії банківського платіжного документа із зазначенням номеру договору і номеру рахунку.

У п. 8.1 договору сторони домовились, що відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України цей договір вважається укладеним з дати передачі вантажу клієнту Одеською митницею ДФС на відповідальне зберігання, а саме з 11.05.2016 і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором.

Додатком №1 до договору про надання послуг зі зберігання вантажу №08-П від 05.08.2016 визначено наступне:

1. Номенклатура та обсяг вантажу клієнта: вугілля - орієнтовно 450,00 тон (згідно акту підприємства від 26.09.2014 №9/14-ППК-3).

Фактична кількість вантажу буде визначена за результатами зважування при відвантаженні вантажу клієнта з підприємства на автомобільний/залізничний транспорт, у разі відвантаження на водний транспорт - за вимірами осадки судна.

2. Вартість зберігання вантажу: клієнт в установлені даним договором терміни сплачує підприємству вартість зберігання вантажу на відкритих складських площах підприємства у розмірі 0,28 грн. за тону на добу (без урахування ПДВ), починаючи з першої доби від дати протоколу №7, а саме з 11.05.2016.

3. Додаткові послуги (роботи), що надані (виконані) підприємством за заявкою клієнта, оплачуються клієнтом за місцевими тарифами підприємства.

Позивач (ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт») зазначає, що ним на виконання умов договору №08-П від 05.08.2016 було надано відповідачу (ТОВ «Толк Консалтинг») послуги зі зберігання вантажу на загальну суму 137 176,25 грн., що вбачається з виставлених позивачем рахунків на оплату в період з листопада 2016 року по вересень 2018 року.

При цьому, як вказує позивач, разом з рахунками відповідачу направлялись акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) та зведені відомості з розрахунку вартості зберігання.

Однак, акти та зведені відомості на адресу ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» не повертались, оплата за рахунками відповідачем не здійснювалась, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 137 176,25 грн., 9 796,03 грн. пені, 9 602,33 грн. штрафу, 3 789,22 грн. 3% річних та 11 077,21 грн. інфляційних втрат.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо часткового задоволення позовних вимог Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт», з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч. 1 ст. 936 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у період з листопада 2016 року по вересень 2018 року, надавались відповідачу послуги зі зберігання товару згідно договору №08-П від 05.08.2016, на оплату яких щомісячно виставлялись відповідні рахунки, а саме: №3765/11 від 30.11.2016 на суму 4 536,00 грн., №4126/11 від 31.12.2016 на суму 4 687,20 грн., №79/11 від 31.01.2017 на суму 4 687,20 грн., №285/11 від 28.02.2017 на суму 6 463,85 грн., №701/11 від 31.03.2017 на суму 5 859,00 грн., №1049/11 від 30.04.2017 на суму 5 670,00 грн., №1404/11 від 31.05.2017 на суму 5 859,00 грн., №1784/11 від 30.06.2017 на суму 5 670,00 грн., №2038/11 від 31.07.2017 на суму 5 859,00 грн., №2343/11 від 31.08.2017 на суму 5 859,00 грн., №2728/11 від 30.09.2017 на суму 5 670,00 грн., №3028/11 від 31.10.2017 на суму 5 859,00 грн., №3438/11 від 30.11.2017 на суму 5 670,00 грн., №3817/11 від 29.12.2017 на суму 5 859,00 грн., №300/11 від 31.01.2018 на суму 6 696,00 грн., №688/11 від 28.02.2018 на суму 6 048,00 грн., №1079/11 від 31.03.2018 на суму 6 696,00 грн., №1404/11 від 30.04.2018 на суму 6 480,00 грн., №1744/11 від 31.05.2018 на суму 6 696,00 грн., №2126/11 від 30.06.2018 на суму 6 480,00 грн., №2460/11 від 31.07.2018 на суму 6 696,00 грн., №2827/11 від 31.08.2018 на суму 6 696,00 грн., №3111/11 від 30.09.2018 на суму 6 480,00 грн.

Загалом вартість наданих позивачем послуг зі зберігання вантажу у спірному періоді складає 137 176,25 грн.

Листи разом із зазначеними рахунками на оплату, актами приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) та зведеними відомостями з розрахунку вартості зберігання, направлялись на адресу відповідача, та були ним отримані, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення за поштовими ідентифікаторами: №№943, 269, 325, 460, 607, 717, 933, 832, 503, 721, 650, 995, 822, 335, 844, 931, 262 , 544, 668 .

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги, стверджує, що оплата за надані послуги відповідачем не здійснювалась, внаслідок чого заборгованість відповідача у період з листопада 2016 року по вересень 2018 року, згідно договору №08-П від 05.08.2016, становить 137 176,25 грн.

Водночас, відповідач заперечує проти заявленого позову, посилаючись на:

- відсутність факту надання йому послуг зі зберігання, оскільки вантаж, який є предметом розгляду у даній справі не перебуває в розпорядженні відповідача, а є власністю держави, розпорядником державної власності є Одеська митниця ДФС і саме від дій останньої залежить надання послуг зі зберігання вантажу і фактичне виконання умов договору;

- відсутність акту прийому-передачі вантажу, яким би підтверджувалась передача Одеською митницею ДФС спірного вантажу ТОВ «Толк Консалтинг»;

- існування договору зберігання вантажу, укладеного між ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» та ТОВ «Зорі Про» та відсутність актів про передачу вугілля по закінченню його зберігання між ТОВ «Зорі Про» та позивачем.

Крім того, у своїх доводах відповідач посилається на рішення Господарського суду Одеської області від 16.11.2016 у справі №916/2681/16 та лист Одеської митниці ДФС №919/10/15-70-03-06 від 09.03.2017, яким начебто підтверджується, що предмет позову зберігається на складі ТОВ «Зорі Про» та обліковується за даним підприємством.

Спростовуючи наведені доводи відповідача, суд першої інстанції вірно зазначив про обставини, встановлені наступними судовими рішеннями.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 12.02.2018 у справі №910/22866/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2018 та постановою Верховного Суду від 18.12.2018, позов задоволено повністю; стягнуто з ТОВ «Толк Консалтинг» на користь ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» 21 621,60 грн. основного боргу, 1 339,18 грн. пені, 136,64 грн. 3% річних, 709,74 грн. інфляційних нарахувань, 1 185,41 грн. 7% штрафу, 1 378,00 грн. судового збору.

У справі №910/22866/16 розглядався спір про стягнення заборгованості з ТОВ «Толк Консалтинг» на користь ДП «Ізмаїльський морський торгівельний порт» за надані послуги зі зберігання вантажу у період з 11.05.2016 по 31.10.2016, згідно договору №08-П від 05.08.2016.

Під час розгляду справи №910/22866/16 судом встановлено, що згідно умов договору №08-П від 05.08.2016 позивач на своїх складських приміщеннях забезпечує зберігання вантажу, переданого відповідачу Одеською митницею ДФС на відповідальне зберігання згідно протоколу від 11.05.2016 №7 в номенклатурі та обсягах, зазначених у додатку №1 до договору, а відповідач оплачує позивачу вартість зберігання вантажу і наданих послуг в обумовлені терміни і на умовах цього договору (п.п. 1.1, 1.2 договору).

Крім того, зазначеним рішенням суду встановлено, що договором не визначено, що він вважається укладеним за умови передачі вантажу клієнту (ТОВ «Толк Консалтинг») Одеською митницею ДФС за актом прийому-передачі вантажу, крім того, даним договором не передбачено обов`язку сторін щодо складання акту прийому-передачі вантажу від клієнта (ТОВ «Толк Консалтинг») до підприємства (ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт»), а рівно, даним договором не визначено умов оплати вартості зберігання вантажу лише за наявності відповідного акта прийому-передачі вантажу, до того ж, сторонами спірного договору визначені виключно ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» (позивач) та ТОВ «Толк Консалтинг» (відповідач) та саме їх права і обов`язки встановлені умовами спірного Договору.

Обов`язок обліку майна, що переходить у власність держави, покладено на органи (організації), що здійснили вилучення або зберігають його, отже такий обов`язок покладено на Одеську митницю ДФС та відповідача, якому спірне майно було передано Одеською митницею ДФС на відповідальне зберігання згідно протоколу №7. Судом враховано, що умовами спірного договору №08-П від 05.08.2016 не передбачено складання актів з митними органами, а обов`язок здійснення оплати відповідачем вартості зберігання вантажу не поставлений в залежність від дотримання відповідачем та третьою особою-1 обов`язку обліку майна.

Також, вказаним рішенням встановлено, що весь час з 29.04.2015 - дати передачі вантажу ТОВ «Зорі Про» Одеською митницею ДФС на відповідальне зберігання та на даний час вугілля марки «Д», «ДО», «ДНК», орієнтовна кількість якого 450,00 тон фактично знаходилось та знаходиться на території ДП «Ізмаїльський морський торгівельний порт» - відкритий майданчик виробничо-перевантажувальний комплекс - 3 ДП «Ізмаїльський морський торгівельний порт» (Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Щорса (Дунайська), буд. 2). З огляду на факт знаходження спірного вантажу на території позивача, суд критично оцінює наявний в матеріалах справи лист №919/10/15-70-03-06 від 09.03.2017 Одеської митниці ДФС, враховуючи при цьому наявну в матеріалах справи його копію з іншою редакцією третього абзацу цього листа, а тому не приймає наведений лист №919/10/15-70-03-06 від 09.03.2017 Одеської митниці ДФС в якості належного та достовірного доказу у справі.

Разом з тим, рішенням Господарського суду Одеської області від 20.04.2017 у справі №916/3029/16 за позовом Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» до товариства з обмеженою відповідальністю «Зорі Про», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Одеської митниці Державної фіскальної служби про стягнення 31 779,68 грн. було встановлено наступні обставини.

Між ТОВ «Зорі Про» (зберігач) і Одеською митницею ДФС (поклажодавець) 26.01.2015 було укладено договір про надання послуг відповідального зберігання №1, згідно з яким зберігач зобов`язується надати поклажодавцю послуги відповідального зберігання товарів, вилучених протоколами про порушення митних правил, конфіскованих за рішенням суду, переданих для зберігання та інших товарів, що підлягають передачі у власність держави України (п.1.1.1).

Договір набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2015.

ТОВ «Зорі Про» 29.04.2015 прийняло на відповідальне зберігання вугілля марки «Д», «ДО», «ДНК», яке було розміщено під митним контролем на підставі листа ІМТП №47-10/81 від 02.03.2015 та акту №9/14 ППК-3 від 26.09.2014, про що свідчить відповідний акт прийому-передачі №16, який складений та підписаний представниками ТОВ «Зорі Про» і Одеської митниці ДФС.

Між ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» (підприємство) і ТОВ «Зорі Про» (клієнт) 05.05.2015 було укладено договір про надання послуг зі зберігання вантажу №10-П, згідно з яким підприємство на своїх складський площах, забезпечує зберігання вантажу, переданого клієнту Одеською митницею ДФС на відповідальне зберігання згідно акту прийому-передачі від 29.04.2015 №16 в номенклатурі та обсягах, зазначених у додатку 1 до цього договору. Клієнт оплачує підприємству вартість зберігання вантажу і наданих послуг в обумовлені терміни і на умовах цього договору (п. 1.1 договору №10-П від 05.05.2015).

Спір у справі №916/3029/16 стосувався стягнення з відповідача боргу за послуги, надані позивачем (ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт») у період з 01.02.2016 по 10.05.2016 за договором №10-П від 05.05.2015.

У справі №916/3029/16 судом було встановлено, що 19.04.2016 відповідач (ТОВ «Зорі Про») звернувся з листом за вих. №481/8 до Одеської митниці ДФС, в якому повідомив про те, що не входить до Єдиного реєстру суб`єктів господарювання, які можуть здійснювати реалізацію безхазяйного майна та майна, що переходить у власність держави на 2016 рік та просив перемістити зазначений вантаж на інший склад. 12.05.2016 листом №1667/10/15-70-03-06 митниця повідомила відповідача про те, що за результатами опрацювання його листа від 19.04.2016 за вих. №481/8 11.05.2016 проведено випадкову вибірку (лототрон) №7 за результатами якої прийнято рішення перемістити вугілля у кількості 450 тон, яке зберігається на складі митниці ТОВ «Зорі Про» на склад ТОВ «Толк Консалтинг», а також про те, що про дату та час переміщення товару відповідача буде проінформовано додатково.

Судом у справі №916/3029/16 також було встановлено, що 05.08.2016 між ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» (підприємство) і ТОВ «Толк Консалтинг» (клієнт) укладено договір про надання послуг зі зберігання вантажу №08-П.

Крім того, Господарським судом Одеської області розглядалась справа №916/2681/16 за позовом Одеської митниці Державної фіскальної служби України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зорі Про» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.11.2016 у справі №916/2681/16 зобов`язано товариство з обмеженою відповідальністю «Зорі Про» усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, яке передане Одеською митницею Державної фіскальної служби України до товариства з обмеженою відповідальністю «Зорі Про» на відповідальне зберігання, шляхом надання доступу Одеській митниці ДФС до майна, яке передане Одеською митницею Державної фіскальної служби України до товариства з обмеженою відповідальністю «Зорі Про» на відповідальне зберігання за договором №1 від 26.01.2015 про надання послуг відповідального зберігання а саме: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Транспортна, 9, ангар літ. «И»; ангар літ. «З»; ангар літ. «Г»; ангар літ. «М»; ангар літ. «Л». ангар літ. Е та Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Портова, 7, територія ДП «Ізмаїльський морський торгівельний порт», відкритий майданчик ППК-3.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, наведеними рішеннями Господарського суду Одеської області та Господарського суду міста Києва, які набрали законної сили, встановлено обставини передачі Одеською митницею ДФС на відповідальне зберігання ТОВ «Зорі Про» вугілля марки «Д», «ДО», «ДНК» у кількості 450,00 тонн та в подальшому укладення зазначеним товариством договору про надання послуг зі зберігання вантажу (договір №10-П від 05.05.2015) з ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» (позивач у даній справі), а також встановлено обставини стягнення заборгованості з ТОВ «Толк Консалтинг» на користь ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» на підставі договору №08-П від 05.08.2016 (спірний договір у даній справі) за період з 11.05.2016 по 31.10.2016 (тобто, попередній період, ніж період заявлений у даній справі).

З урахуванням вищезазначеного, доводи відповідача про відсутність доказів передачі Одеською митницею ДФС вантажу ТОВ «Толк Консалтинг», судом відхиляються, оскільки умовами спірного договору №08-П від 05.08.2016 не передбачено складання актів з митними органами, а обов`язок здійснення оплати відповідачем вартості зберігання вантажу не поставлений в залежність від дотримання відповідачем та третьою особою-1 обов`язку обліку майна.

Так само, судом не приймаються заперечення відповідача щодо факту надання позивачем послуг зі зберігання вантажу, оскільки вказане спростовується наявністю укладеного між позивачем та відповідачем договору про надання послуг зі зберігання вантажу №08-П від 05.08.2016, яким врегульовано погоджений сторонами порядок надання відповідних послуг.

В свою чергу положеннями п.п. 3.1, 4.1, 4.2, 4.3 вказаного договору чітко встановлено обов`язок саме відповідача здійснювати своєчасну оплату рахунків позивача на умовах, передбачених цим договором згідно діючих тарифів підприємства.

Вказані обставини у сукупності підтверджують право позивача вимагати оплати за договором.

Однак, відповідач не оплатив виставлені позивачем рахунки за період з листопада 2016 року по вересень 2018 року на суму 137 176,25 грн. Доказів здійснення відповідної оплати матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором зберігання №08-П від 05.08.2016 у розмірі 137 176,25 грн.

Стосовно вимоги позивача про стягнення 9 796,03 грн. пені, 3 789,22 грн. 3% річних, 7% штрафу в розмірі 9 602,33 грн. та інфляційних втрат в розмірі 11 077,21 грн., нарахованих за прострочення виконання відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань, суд зазначає наступне.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Пунктом 7.3 договору передбачено, що за порушення клієнтом більш ніж на 5 робочих днів строків оплати, підприємство має право стягнути з клієнта пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 (тридцять) робочих днів, підприємство має право стягнути з клієнта додатково штраф в розмірі 7% від суми заборгованості.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов`язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

Згідно наданого позивачем розрахунку, за несвоєчасну оплату послуг зі зберігання вантажу, ним нараховано відповідачу пеню в розмірі 9 796,03 грн., 3% річних в розмірі 3 789,22 грн., 7% штрафу в розмірі 9 602,33 грн. та інфляційні втрати в розмірі 11 077,21 грн.

Разом з тим, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку сум штрафу, пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції встановив наступне.

Зокрема, позивачем невірно визначено початок періоду нарахування пені, і за вірним перерахунком суду стягненню підлягає пеня у розмірі 9 403,16 грн.

При цьому, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу, оскільки 7% штрафу від 137 176,25 грн. (суми несвоєчасно виконаного зобов`язання) складає 9 602,33 грн.

Крім того, за перерахунком суду, беручи до уваги початок періоду прострочки, сума 3% річних становить 3 690,10 грн., а сума інфляційних втрат - 9 741,08 грн.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем було допущено прострочення виконання зобов`язання у сумі 137 176,25 грн., за вірним перерахунком суду першої інстанції, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 9 403,16 грн. пені, 7% штрафу у розмірі 9 602,33 грн., 9 741,08 грн. інфляційних втрат та 3 690,10 грн. 3% річних.

Стосовно доводів скаржника про те, що одночасне стягнення пені, штрафу та 3% річних є неправомірним та порушує норми статті 61 Конституції України, колегія суддів зазначає наступне.

Одночасне стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2018 у справі №911/2813/17, від 22 березня 2018 року у справі №911/1351/17, від 17 травня 2018 року у справі №910/6046/16, від 25 травня 2018 року у справі №922/1720/17, від 09 липня 2018 року у справі №903/647/17.

Як вже зазначалось, у даному випадку договором передбачено господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу, що відповідає вимогам чинного законодавства в частині встановлення відповідальності за порушення виконання зобов`язання.

Разом з тим, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Отже, стягнення процентів річних є окремим заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, а відтак, за висновком суду одночасне стягнення з відповідача пені, штрафу та 3% річних не суперечить чинному законодавству.

За таких обставин, враховуючи, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу, пені, а також 3% річних не суперечить статті 61 Конституції України, доводи апелянта про протилежне відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Крім того, судом у даній справі розглядався зустрічний позов ТОВ «Толк Консалтинг» до ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» про визнання договору недійсним.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2019 у справі №910/16126/18 в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог не оскаржується, в такому разі рішення місцевого суду в цій частині судом апеляційної інстанції не підлягає перегляду.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення місцевого господарського суду, в оскаржуваній частині, прийняте з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Толк Консалтинг» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.07.2019 у справі №910/16126/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 11.11.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко