ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2019 р. Справа№ 910/14751/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Кравчука Г.А.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача Рибачок А.О.,

від відповідача Гапуненко І.В.,

від третьої особи Новак А.А.,

розглянувши апеляційну скаргу

Енергетичної митниці ДФС

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2019 (повний текст рішення складено 24.05.2019)

у справі № 910/14751/18 (суддя Літвінова М.Є.)

За позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

до Енергетичної митниці ДФС

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерство інфраструктури України

про стягнення 102 651, 54 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У 2019 році Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Енергетичної митниці ДФС про стягнення 102 651, 54 грн.

Позов обґрунтований тим, що у період з вересня 2015 року по липень 2018 року відповідач безоплатно користувався приміщеннями, які є предметом договору №1-Б-ОДФ-15 від 10.09.2015 року, однак не відшкодовував позивачу вартість спожитої електричної енергії.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2019 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Присуджено до стягнення з Енергетичної митниці ДФС на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" грошові кошти у розмірі 102 651 грн. 54 коп. та судовий збір у розмірі 1 762 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено суду належними та допустимими доказами факт споживання відповідачем у спірному періоді електричної енергії у розмірі 102651,54 грн.

Місцевий господарський суд вказав, що надання органам доходів і зборів комунальних послуг на безоплатній основі прямо не передбачено нормами чинного законодавства України, а їх надання балансоутримувачем може призвести до негативних наслідків його фінансово-економічного стану, що є неприпустимим.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Енергетична митниця ДФС подала до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2019 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що накази, якими затверджено та введено в дію тарифи на спільне використання технологічних електричних мереж, виготовлені з порушенням вимог ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлювання документів».

На думку відповідача, позов не містить обґрунтованого розрахунку позовних вимог, та позивачем не подано доказів, які б підтверджували фактичну кількість (числовий вимір) експлуатаційних послуг, витрати на які поніс позивач.

Відповідач зазначає, що позивач в розумінні вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не є суб`єктом, який наділений повноваженнями щодо встановлення тарифів на електроенергію.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.07.2019 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Кравчук Г.А., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2019 апеляційну скаргу Енергетичної митниці ДФС залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків, а саме не більше десяти днів з дня отримання копії ухвали апелянту усунути недоліки, подати докази сплати судового збору в сумі 2643 грн. та докази надсилання копії скарги третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерству інфраструктури України.

25.07.2019 року від Енергетичної митниці ДФС до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків з доказами сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі та доказами направлення копії апеляційної скарги третій особі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2019 року відкрито апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги Енергетичної митниці ДФС на рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2019 року у справі №910/14751/18 вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

05.08.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

05.08.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від третьої особи надійшла заява про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом апеляційної скарги.

07.08.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2019 року розгляд справи призначено у судовому засіданні на 07.11.2019 року.

В судовому засіданні 07.11.2019 року представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представники позивача та третьої особи надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 10.09.2015 року між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» (адміністрація, позивач) та Енергетичною митницею ДФС (користувач, відповідач) укладено договір №1-Б-ОДФ-15 про безоплатне тимчасове користування нежитловими приміщеннями та майном у пункті пропуску «Одеський морський торговельний порт», відповідно до умов якого адміністрація відповідно до змісту ст.ст. 188, 556 Митного кодексу України зобов`язується безоплатно надати користувачу у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також засоби та канали зв`язку, а саме: приміщення, які знаходяться за адресою: 65026, м. Одеса, вул. М. Гефта, 1А , загальною площею 128,30 кв.м. (нежитлові приміщення в будинку пождепо площею 92,5 кв.м. та приміщення в службовій будівлі 1-го поверху площею 35,8 кв.м.). (т.1, а.с. 17-21).

Відповідно до п.3.1 договору при передачі об`єктів складається акт приймання-передачі, в якому відображається їх перелік та технічний стан.

Згідно з п.3.2 договору набуття користувачем права користування об`єктами виникає одночасно з підписанням акта приймання-передачі уповноваженими представниками сторін.

Згідно з п.3.3 договору передача об`єктів в користування не означає передачу користувачу права власності на них. Власником об`єктів, що передані в користування, є держава, а користувачу надається лише право безоплатного користування ними протягом дії договору.

Відповідно до п.8.1 договору останній набирає чинності з дня підписання акта приймання-передачі об`єктів уповноваженими представниками сторін, скріплення його печатками сторін та діє до 31.12.2016 року. Договір вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляду його умов. Договір може бути розірвано в іншій термін за ініціативою будь-якої із сторін у порядку, передбаченому законодавством України.

На виконання договору позивач передав, а відповідач прийняв в безоплатне тимчасове користування приміщення, які знаходяться за адресою: 65026, м. Одеса, вул. М. Гефта, 1А , загальною площею 128,30 кв.м. (нежитлові приміщення в будинку пождепо площею 92,5 кв.м. та приміщення в службовій будівлі 1-го поверху площею 35,8 кв.м.), що підтверджується актом приймання-передачі від 10.09.2015 року. (т.1, а.с. 22).

Будівля пождепо інв. №076027, загальною площею 358,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. М. Гефта, 1 А , та будівля пождепо інв. №076021, загальною площею 127,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. М. Гефта, 1А, перебувають на балансі Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», що підтверджується відповідними довідками, долученими відповідачем до відзиву на позовну заяву. (т.1, а.с. 180-183).

Фонд державного майна України листом №10-10-02830 від 28.05.2015 року повідомив митницю, що договори оренди нерухомого майна, що належать до державної власності, згідно яких орендарі використовують державне майно, що знаходиться на балансі державних підприємств морських портів області за 1 грн/рік, зобов`язані здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна (відшкодувати витрати балансоутримувача на утримання орендованого майна, надання комунальних послуг, зі сплати податку на землю). (т.1, а.с. 35-36).

В матеріалах справи наявні наказ №557 від 31.08.2015 року, №634 від 30.09.2015 року, №717 від 30.10.2015 року, №823 від 30.11.2015 року, №1008 від 30.12.2015 року, №47 від 29.01.2016 року, №155 від 29.02.2016 року, №249 від 31.03.2016 року, №320 від 29.04.2016 року, №364 від 31.05.2016 року, №455 від 30.06.2016 року, №556 від 29.07.2016 року, №629 від 30.08.2016 року, №755 від 30.09.2016 року, №832 від 31.10.2016 року, №945 від 30.11.2016 року, №1080 від 23.12.2016 року, №37 від 31.01.2017 року, №95 від 28.02.2017 року, №155 від 31.03.2017 року, №227 від 28.04.2017 року, №289 від 31.05.2017 року, №381 від 30.06.2017 року, №441 від 28.07.2017 року, №538 від 31.08.2017 року, №646 від 29.09.2017 року, №705 від 31.10.2017 року, №787 від 30.11.2017 року, №944 від 28.12.2017 року, №68 від 31.01.2018 року, №148 від 28.02.2018 року, №216 від 30.03.2018 року та №500 від 27.06.2018 року «Про затвердження та введення в дію вільних цін (тарифів) на спільне використання технологічних електричних мереж ОФ ДП «АМПУ» на підставі відповідних постанов НКРЕКП. (т.1, а.с. 46-78).

У липні 2017 року позивач звернувся до відповідача із листом вих. №19-33А/1164 від 20.07.2017 року, у якому просив підписати проекти договорів на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) та на відшкодування експлуатаційних витрат за спожиту електричну енергію. (т.1, а.с. 23)

Відповідач надав відповідь №28-70-1.2/03/5-2594 від 02.08.2017 року, у якій зазначив про відсутність правових підстав для укладення таких договорів. (т.1, а.с. 33-34).

У березні 2018 року позивач звернувся до відповідача із листом вих. №19-33А/493 від 16.03.2018 року, у якому повторно просив погодити договори про відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги на території Одеської філії ДП «Адміністрація морських портів України». (т.1, а.с. 28).

Відповідач надав відповідь №28-70-1/03/5-1110 від 02.04.2018 року, у якій зазначив про відсутність правових підстав для укладення наданих договорів. (т.1, а.с. 39-40).

13.08.2018 року позивач звернувся до відповідача із листом вих. №33А/1361 від 10.08.2018 року, у якому просив сплатити заборгованість з відшкодування витрат за спожиту електроенергію у розмірі 102 651,54 грн. (т.1, а.с. 30-31).

Відповідач надав відповідь №28-70-1/62/5-3030 від 13.09.2018 року, у якій зазначив, що вимога адміністрації про оплату експлуатаційних витрат за спожиту електроенергію, послуг з теплопостачання, водовідведення та водопостачання суперечить п.8 постанови Кабінету Міністрів України від 22.02.1994 № 100 «Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства», ч.1-3 ст.188, ч.2 ст.256 Митного кодексу України, а тому задоволенню не підлягає. (т.1, а.с. 45).

У зв`язку із викладеними обставинами, оскільки відповідач у період користування наданими йому приміщеннями фактично споживає електричну енергію у період з вересня 2015 року по липень 2018 року у загальному розмірі 102 651, 54 грн., однак ухиляється від укладення відповідних договорів щодо відшкодування вартості вказаних послуг, позивач звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача 102 651, 54 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, оскільки відповідачем не спростовано факт користування приміщеннями та отримання від позивача послуг з постачання електричної енергії у заявлених позивачем обсягах.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини 2, частини 3 статті 11, частин 1 та 2 статті 14 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Колегія суддів зазначає, що права та обов`язки між сторонами у справі виникли на підставі договору позички, укладеного на виконання нормативно-правових актів з питань державної митної справи.

Так, відповідно до частини 2 статті 556 Митного кодексу України у разі, якщо митне оформлення товарів здійснюється органами доходів і зборів безпосередньо на територіях або в приміщеннях підприємств, зазначені підприємства, незалежно від форми власності та підпорядкування, зобов`язані безоплатно надавати органам доходів і зборів у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також обладнання, засоби та канали зв`язку.

Згідно з частиною 2 статті 188 цього Кодексу адміністрація автомобільних, морських і річкових портів, міжнародних аеропортів, прикордонних залізничних станцій або інших обладнаних місць, у межах яких діють пункти пропуску через державний кордон України, на безоплатній основі забезпечує органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв`язку та створює їм належні умови для роботи. Аналогічні положення закріплені у статті 11 Закону України "Про морські порти України".

Відповідно до частини 3 статті 827 Цивільного кодексу України до договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу "Найм (Оренда)". Частина восьма статті 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає, що відносини оренди об`єктів портової інфраструктури, що перебувають у державній власності, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про морські порти України".

Відповідно до пункту 1 частини 1, частини 2 статті 15 Закону України "Про морські порти України" адміністрація морських портів України утворюється з метою, зокрема, утримання та забезпечення ефективного використання державного майна, переданого їй в господарське відання, у тому числі модернізації, ремонту, реконструкції та будівництва гідротехнічних споруд, інших об`єктів портової інфраструктури, розташованих у межах території та акваторії морського порту. У процесі своєї діяльності адміністрація морських портів України укладає договори щодо модернізації, реконструкції та будівництва об`єктів портової інфраструктури, інші договори, що відповідають цілям її утворення, у тому числі господарські договори з питань забезпечення своєї діяльності.

Фінансування діяльності адміністрації морських портів України здійснюється за рахунок портових зборів, що справляються нею відповідно до цього Закону, плати за надання послуг та орендної плати, інших незаборонених законодавством джерел. Фінансування певних напрямів діяльності, зокрема модернізації, ремонту, реконструкції та будівництва гідротехнічних споруд, інших об`єктів портової інфраструктури, може здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України (стаття 16 Закону України "Про морські порти України").

Отже, за загальним правилом у правовідносинах позички саме користувач (відповідач) має обов`язок нести звичайні витрати щодо підтримання належного стану речі, переданої йому у користування (частина 1 статті 833 Цивільного кодексу України). Водночас, з огляду на особливості, передбачені Законом України "Про морські порти України", обов`язок утримання та забезпечення ефективного використання державного майна (об`єктів портової інфраструктури), у тому числі його модернізації, ремонту, реконструкції, покладається на адміністрацію морських портів (тобто, позивача у справі).

Наведені положення узгоджуються з пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 22.02.1994 "Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства", який передбачає, що проведення роботи, пов`язаної з обладнанням, утриманням і ремонтом у пунктах пропуску через державний кордон приміщень для виконання зазначених видів контролю та службових приміщень для розміщення відповідних прикордонних підрозділів, митних та інших установ, що здійснюють контроль на державному кордоні (крім облаштування інженерними, технічними засобами для здійснення прикордонного, митного та інших видів контролю), покладається на Міністерство інфраструктури (пункти пропуску для залізничного, морського, річкового, поромного та повітряного сполучення) і на Державну фіскальну службу (пункти пропуску для автомобільного сполучення).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що поняття витрати на "проведення робіт, пов`язані з обладнанням, утриманням і ремонтом приміщень" не є тотожним поняттю витрат "на відшкодування експлуатаційних витрат". Наведений висновок випливає із змісту термінів "утримання будинків і прибудинкових територій" та "комунальні послуги", визначення яких надано у статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року N 1875-IV.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства адміністрація морських портів України зобов`язана: 1) на безоплатній основі забезпечує органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв`язку; 2) створити їм належні умови для роботи; 3) нести витрати на утримання, модернізацію, ремонт, реконструкцію об`єктів портової інфраструктури.

Водночас, як правильно зазначив суд першої інстанції, зазначеними нормами чинного законодавство не передбачено обов`язку безоплатного надання комунальних послуг, що споживаються користувачем (органом доходів і зборів) при безоплатному користуванні приміщеннями. Витрати, пов`язані з використанням приміщення, в тому числі зі сплатою вартості комунальних послуг, які йому надаються, несе користувач, оскільки інше не передбачено договором та законом.

Наведений висновок узгоджується з практикою Верховного Суду України (постанова від 22.03.2017 року у справі № 916/3164/14) та Верховного Суду (постанови № 916/1422/18 від 02.04.2019 року, № 916/1423/18 від 19.06.2019 року, № 916/1134/18 від 12.02.2019 року, 910/14761/18 від 01.10.2019 року) щодо застосування норм статей 188, 556 Митного кодексу України у подібних правовідносинах і підстав відступати від цього висновку колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів зазначає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати наданих йому послуг.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника стосовно порушення вимог статей 73, 74, 76, 91 Господарського процесуального кодексу України, статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки матеріали справи містяться накази та розрахунок струмоприймачів електроенергії по підприємству «Енергетична митниця ДФС» (т.1, а.с. 86), в яких зазначені тарифи за спільне використання технологічних електричних мереж ОФ ДП «АМПУ».

Такі доводи скаржника фактично зводяться до переоцінки доказів, не спростовуючи висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою суду щодо обставин справи, які суд встановив у процесі її розгляду.

Також, колегія суддів зазначає, що позивачем до заяви від 26.11.2018 року додано належним чином завірені копії наказів «Про затвердження та введення в дію вільних цін (тарифів) на спільне використання технологічних електричних мереж ОФ ДП «АМПУ». Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що вказані накази є нечинними чи визнані недійсними в судовому порядку.

Як вірно зазначено місцевим судом, 25.03.2019 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач зазначив, що у зв`язку з відсутністю приладу обліку електричної енергії (які неможливо встановити з технічних причин виходячи з конфігурації об`єктів, на які здійснюється електропостачання) кількість спожитої електричної енергії визначається шляхом використання розрахунку струмоприймачів електроенергії Енергетичної митниці ДФС. Позивач зазначив, що у розрахунку заборгованості зазначено кількість струмоприймачів, їх потужність, кількість годин роботи на добу та кількість робочих днів; всі рядки були прогумовані та додано коефіцієнт втрат 2,47%. При цьому, позивач зазначив, що у вересні 2015 року відповідач займав приміщення не повний місяць, тому кількість спожитої електричної енергії становить 444кВт*год, що визначено із розрахунку 1333кВт/год/30 днів*10 днів. Кількість спожитої електроенергії за кожний місяць окремо перемножується на тариф за зазначений місяць, тарифи затверджуються наказами начальника адміністрації Одеського морського порту. Вартість по кожному місяцю сумують та нараховують ПДВ, що загалом становить 102 651,54 грн. (т.1, а.с. 86, 104).

Окрім того, колегія суддів зазначає, що наявний в матеріалах справи розрахунок боргу, який містить деталізацію обсягів та тарифів наданих послуг. Проте, відповідач у відзиві на позовну заяву та до апеляційної скарги власного контррозрахунку не надав, жодних заперечень щодо обсягів чи тарифів наданих послуг не висував. Зазначив лише без жодного обґрунтування про відсутність розрахунку сум, що стягуються, та заперечував з підстав відсутності у нього обов`язку відшкодувати вартість цих послуг.

Щодо доводів скаржника, що позивач в розумінні вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не є суб`єктом, який наділений повноваженнями щодо встановлення тарифів на електроенергію колегія суддів зазначає, що послуги, які надає позивач не підпадають під державне регулювання та ліцензійні умови згідно чинного законодавства, оскільки, як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, позивач надає такі послуги за рахунок власних ресурсів (спільне використання технологічних електричних мереж власника мереж), а тому позивачем розробляються вільні тарифи на послуги з врахуванням вартості покупних послуг, що включає також проведення відповідними підрозділами позивача робіт з утримання відповідних мереж.

Разом з тим, позивач розуміючи необхідність урегулювання питання відшкодування витрат з електропостачання в договірному порядку, неодноразово звертався до відповідача з проханням укласти договір про відшкодування таких витрат, проте відповідач відмовлявся від укладання такого договору.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано відповідачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2019 року у справі №910/14751/18 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Колегія суддів також зазначає, що 05.08.2019 року третьою особою подано до суду клопотання про стягнення з відповідача понесених третьою особою судових витрат на пересилання кореспонденції сторонам у справі у сумі 46 грн., що підтверджується фіскальними чеками (накладними) ПАТ «Укрпошта» від 05.08.2019 року №700, №718.

Відповідно до приписів статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Водночас подання відзиву на апеляційну скаргу: є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні вимоги Міністерства інфраструктури України про розподіл судових витрат пов`язаних з надсиланням копій відзиву учасникам справи слід відмовити.

Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.08.2019 року по справі №910/4923/14

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Енергетичної митниці ДФС на рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2019 року у справі №910/14751/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2019 року у справі №910/14751/18 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 року у справі №910/14751/18.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14751/18.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 07.11.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

Г.А. Кравчук