РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.10.2019Справа № 910/7769/19

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокон Україна" (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Просперітатіс" (м. Київ)

про стягнення 610.424,61 грн

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Петрик Ю.М.

Від відповідача: Швець Н.Г.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Єврокон Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Просперітатіс" про стягнення 610.424,61 грн., з яких 467.988,36 грн. основного боргу, 84.494,27 грн. пені, 13.154,95 грн. 3% річних, 44.787,03 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неоплату відповідачем виконаних робіт за Договором підряду № 02.16.053-ОД від 01.09.16.

Також позивач просить суд стягнути на свою користь 9.156,37 грн судового збору та витрати на оплату послуг адвоката в сумі 27.000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.19. відкрито провадження у справі № 910/7769/19 та призначено підготовче засідання на 23.07.19.

18.07.19. відповідачем подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

23.07.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлену ухвалу про оголошення перерви до 08.08.19.

07.08.19. позивачем подано відповідь на відзив.

08.08.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлену ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на тридцять днів та оголошено перерву до 19.09.19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.19. відмовлено позивачу в задоволенні заяви про забезпечення позову.

19.09.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання відповідача, поданого 19.09.19., про призначення судової почеркознавчої експертизи, з підстав того, що відповідач, яким ставиться питання про призначення експертизи, - не звертався до суду з доказами, які б ставили б під сумнів надані позивачем докази, не надав документів на підтвердження своїх заперечень, а мотиви у вказаному клопотанні ґрунтуються на сумнівах та припущеннях Товариства з обмеженою відповідальністю "Просперітатіс".

19.09.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 10.10.19.

В судовому 10.10.19. за клопотанням відповідача, проти задоволення якого позивач не заперечував, судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви до 24.10.19.

В судовому засіданні 24.10.19. по розгляду справи № 910/7769/19 по суті, після закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви до 31.10.19.

В судовому засіданні 31.10.19. позивачем підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 31.10.19. проти позову заперечував.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 31.10.19. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

01.09.16. між позивачем (Підрядник) та відповідачем (Замовник) було укладено Договір підряду № 02.16.053-ОД (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1) Підрядник приймає на себе обов`язок на об`єкті будівництва - Будівництво житлової цивільної забудови і об`єктів соціальної, інженерно-транспортної інфраструктури на території ІІ житлового району міста Бровари в районі вул. Богунської і вул. Маяковського (далі - Об`єкт), в установлений строк, своїми та залученими силами виконати повний комплекс проектних та підготовчих робіт по облаштуванню системи дренажу та водозниження (далі - Роботи), в тому числі розробити проект дренажної системи, системи водозниження, а також проект для попередження підтоплення ділянки будівництва і забезпечення його безпечної експлуатації, а Замовник зобов`язується сплатити і прийняти Роботи, виконані Підрядником.

Попередній перерахунок, характеристика, об`єми і вартість Робіт визначаються сторонами в додатку № 1 до Договору. Сторони підтвердили, що додаток № 1 до Договору не є остаточним і в процесі виконання Робіт Підрядником по Договору за взаємною письмовою згодою сторін може уточнюватись (п. 1.2 Договору).

Між сторонами погоджено, підписано та скріплено печатками додаток № 1 до Договору.

Відповідно до п. 15.5 Договору він вступає в дію з моменту підписання обома сторонами і закінчується після виконання сторонами всіх зобов`язань за Договором.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами Договір є договором підряду.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 Договору Підрядник зобов`язується виконати Роботи не пізніше 20.10.17. датою закінчення Робіт вважається дата їх прийняття замовником. Роботи вважаються прийнятими в повному обсязі з моменту підписання сторонами акту виконаних робіт.

При цьому пунктом 3.1 Договору визначено, що орієнтовна вартість Робіт по Договору (Договірна ціна) становить 5.090.544,00 грн. Кінцева вартість Робіт (Договірна ціна) буде визначена сторонами по факту виконання всього комплексу Робіт по Договору.

Сторони пунктами 10.1, 10.2 Договору погодили наступне. Передача завершених Робіт Підрядником і приймання їх Замовником здійснюється відповідно діючих норм і правил і оформлюється Актом виконаних Робіт. Підрядник не пізніше ніж за 8 календарних днів до кінця поточного місяця готує два екземпляри Акту виконаних Робіт, підписує їх і надає Замовнику. Замовник за результатами приймання Робіт протягом 10 робочих днів з моменту отримання Акту виконаних Робіт направляє Підряднику або підписаний Акт виконаних Робіт, або мотивовану відмову від прийняття Робіт, а якщо у визначений строк не пред`явлені заперечення і Акти не підписані, то виконані Роботи вважаються прийнятими без зауважень.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем скріплено печатками та підписами наступні Акти виконаних робіт, які містять посилання на Договір: № 1 на суму 2.050.000,00 грн, № 2 на суму 313.999,70 грн, № 3 на суму 262.039,13 грн, № 3-1 на суму 75.000,00 грн, № 4 на суму 258.213,82 грн, № 4-1 на суму 75.000,00 грн, № 5 на суму 249.788,91 грн, № 5-1 на суму 75.000,00 грн, № 6 на суму 249.257,29 грн, № 6-1 на суму 75.000,00 грн, № 7 на суму 294.698,67 грн, № 8 на суму 231.714,06 грн, № 9 на суму 200.221,75 грн, № 10 на суму 225.066,60 грн, № 11 на суму 455.544,06 грн, № 11-1 на суму 12.444,37 грн.

Акти містять посилання на Договір, найменування, опис та вартість Робіт, вказані акти підписані сторонами без зауважень чи заперечень.

Матеріали справи не містять мотивованих письмових відмов відповідача від підписання вказаних актів, чи вимог усунути недоліки.

Отже, суд при розгляді справи приймає до уваги відсутність у відповідача, як Замовника за Договором, будь-яких заперечень та претензій щодо належного виконання Підрядником прийнятих за Договором зобов`язань з виконання робіт на суму 5.102.988,36 грн.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст. ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, представлені позивачем акти виконаних робіт на загальну суму 5.102.988,36 грн є належним доказом виконання позивачем Робіт для відповідача за Договором, а отже виконання позивачем своїх зобов`язань з виконання робіт на суму 5.102.988,36 грн здійснено в межах Договору та належним чином.

Порядок оплати визначений пунктами 3.2.1, 3.2.2 Договору наступним чином. замовник перераховує Підряднику передплату в розмірі 2.050.000,00 грн протягом 10 банківських днів з моменту підписання Договору. Наступні розрахунки за виконані Роботи за Договором здійснюються Замовником протягом 5 банківських днів з моменту підписання сторонами відповідного Акту виконаних робіт.

У відповідності до наданих позивачем до матеріалів справи банківських виписок, відповідач сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю "Єврокон Україна" 4.635.000,00 грн за Договором. При цьому судом враховано, що в частині оплат в призначенні платежу вказано Договір № 02.15.053-ОП, однак позивач стверджував, а відповідач не заперечував, що грошові кошти він сплачував саме на виконання умов Договору № 02.16.053-ОД від 01.09.16.

Оскільки виконані підрядником Роботи за Договором на суму 5.102.988,36 грн відповідачем було оплачено на суму 4.635.000,00 грн, а несплаченими залишились грошові кошти на суму 467.988,36 грн, вказане зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Позивач звертався до відповідача з вимогою про сплату наявної заборгованості (претензією № 42 від 28.03.19.), яка була направлена на адресу місцезнаходження відповідача 01.04.19., відповіді на яку матеріали справи не містять.

Далі, надаючи правову оцінку наданому позивачем акту звіряння взаємних розрахунків за період 2018 рік між позивачем та відповідачем за Договором № 02.16.053-ОД від 01.09.16., судом враховано правову позицію, викладену в постанові Верховного суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.19. у справі № 910/1389/18, яка полягає в наступному.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Разом з тим, з Акту звіряння взаємних розрахунків не вбачається, якою особою від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Просперітатіс" він підписаний.

Стосовно доводів відповідача про те, що позивач неякісно та не в повному обсязі виконав Роботи за договором та про те, що порушено термін виконання Робіт, суд відзначає наступне.

Відповідачем не подано доказів невиконання Підрядником та неякісного виконання Робіт за Договором.

При цьому, як відзначалось судом, Акти виконаних робіт за Договором підписано сторонами та скріплено печатками без зауважень чи заперечень.

Крім того, за умовами пункту 4.1.2 Договору якщо Підрядник своєчасно не почав виконання Робіт чи здійснює їх настільки повільно, що закінчення виконання Робіт в строк стає неможливим, Замовник має право відмовитись від Договору та вимагати відшкодування збитків.

Натомість матеріали справи не містять звернення Замовника до Підрядниками з претензіями щодо несвоєчасного виконання Робіт, як і не містять відмови відповідача від Договору.

При цьому. за умови невиконання чи несвоєчасного виконання зобов`язань за Договором, в тому числі порушення строків виконання Робіт, пунктом 12.2 Договору передбачено сплату Підрядником Замовнику пені.

Відповідач стверджує, що акт № 10 датований 29.12.17. підписаний з боку Замовника ОСОБА_1 , проте, директором в той час був ОСОБА_2 .

На вказане суд вбачає за необхідне наголосити, що:

- по перше, акт № 10 за Договором оплачений відповідачем 13.09.17.;

- по друге, з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на запит Господарського суду міста Києва, вбачається, що станом на 29.12.17. директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Просперітатіс" значиться ОСОБА_1 , отже відповідач вчиняє дії з введення суду в оману.

Позицію щодо наданого позивачем акту звірки розрахунків судом висловлено вище.

Картки рахунків та розрахунок заборгованості не є підтвердженням наявності заборгованості. Натомість, підтвердженням такої заборгованості є акти виконаних робіт за Договором. підписані між сторонами без зауважень чи заперечень та банківські виписки, з яких вбачається сума здійснених відповідачем оплат.

Отже, судом встановлено, що доказів погашення заборгованості на суму 467.988,36 грн відповідачем сторонами до матеріалів справи не подано.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що не в повному обсязі оплачені підписані та скріплені печатками без зауважень чи заперечень з посиланням на Договір акти № 11 та № 11-1 не містять дати їх підписання сторонами. При цьому не може вважатися такою датою позначка в правому нижньому кутку вказаних актів 30.06.18.

Разом з тим, як відзначалось судом, Позивач звертався до відповідача з вимогою про сплату наявної заборгованості (претензією № 42 від 28.03.19.), яка була направлена на адресу місцезнаходження відповідача 01.04.19.

При цьому, у відповідності до «Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень», затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.13., нормативними строками пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку є: для місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1; у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2; між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - Д+4, пріоритетної - Д+3; між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення.

Оскільки пересилка поштової кореспонденції відбувалася в межах міста Київ, а в матеріалах справи відсутні докази із зазначенням конкретної дати отримання відповідачем вказаної претензії, суд, при визначенні дати, з якої у відповідача настало прострочення грошового зобов`язання, до семиденного строку, визначеного ч. 2 ст. 530 ЦК України вважає за доцільне додати один день, встановлені для пересилання простої письмової кореспонденції.

Таким чином, судом встановлено, що прострочення відповідачем по виконанню свого обов`язку з оплати вказаних актів настало з 10.04.19.

За твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, відповідачем, Роботи, виконані на підставі Договору, в повному обсязі оплачено не було, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість в сумі 467.988,36 грн., а позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню повністю.

Щодо вимог позивача про стягнення 13.154,95 грн. 3% річних, 44.787,03 грн. інфляційних втрат, суд відзначає означене далі.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

При здійсненні перерахунку судом також враховано наступне.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.19. у справі № 910/5625/18, від 13.02.19. у справі № 924/312/18, а також постановою Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.19. у справі № 905/600/18.

Позивачем нараховано 3% річних за період з 06.07.18. по 12.06.19., інфляційні втрати за липень 2018 - травень 2019 року.

Разом з тим, з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Як встановлено судом, прострочення настало з 10.04.19.

Враховуючи викладене судом здійснено перерахунок 3% річних та інфляційних втрат і встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 2.461,75 грн 3% річних та 7.988,56 грн інфляційних втрат.

3% річних в сумі 10693,20 грн та інфляційні втрати в сумі 36798,47 грн нараховано безпідставно, з огляду на що суд відмовляє в позові в цій частині.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 84.494,27 грн пені, суд відзначає викладене далі.

Згідно з ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 12.3 Договору передбачено, що за невиконання чи неналежне виконання обов`язків за Договором, в тому числі порушення строків оплати, передбачених Договором, Замовник сплачує Підряднику за кожен день прострочення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня від недоплаченої суми.

Позивачем нараховано пеню за період з 06.07.18. по 06.01.19.

Разом з тим, за висновками суду, прострочення настало з 10.04.19.

Отже, вимоги позивача про стягнення пені задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 27.000,00 грн, суд відзначає, що позивачем подано лише їх попередній (орієнтовний) розрахунок, однак не заявлено остаточного розміру таких витрат, не подано доказів їх понесення.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 219, 220, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Просперітатіс" (03124, м. Київ, вул. Вацлава Гавела, б. 6; ідентифікаційний код 39706861) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокон Україна" (01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, 5; ідентифікаційний код 32302931) 467.988 (чотириста шістдесят сім тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім) грн 36 коп. основного боргу, 2.461 (дві тисячі чотириста шістдесят одну) грн. 75 коп. 3% річних, 7.988 (сім тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім) грн 56 коп. інфляційних втрат, 7.176 (сім тисяч сто сімдесят шість) грн 58 коп. судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 04.11.19.

Суддя Т.М. Ващенко