ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2019 справа № 914/969/19

Господарський суд Львівської області у складі судді Гоменюк З.П., при секретарі судового засідання Зусько І.С., розглянув матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничої комерційної фірми «Тех-Ін Про», Запорізька обл., м.Бердянськ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївське підприємство «Комплект-Трейд», м.Львів

про визнання недійсними правочинів

за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився

Обставини розгляду справи.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничої комерційної фірми «Тех-Ін Про» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївське підприємство «Комплект-Трейд» про визнання недійсними правочинів.

Ухвалою суду від 23.05.2019 р. відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 19.06.2019 р.

В судове засідання 19.06.2019 р. представники сторін не з`явилися. Ухвалою суду від 19.06.2019 р., занесеною до протоколу судового засідання від 19.06.2019 р., продовжено строк підготовчого провадження та відкладено підготовче засідання на 13.08.2019 р.

Після відкриття провадження у справі, а саме в підготовчому судовому засіданні 13.08.2019 р., судом було встановлено, що позовна заява подана без додержання вимог, передбачених положеннями ст.ст.162 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 13.08.2019 р. позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня вручення цієї ухвали на усунення допущених недоліків шляхом надання суду: письмового викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, з зазначенням доказів, що підтверджують вказані обставини та правових підстав позову; відомостей про наявність у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви; попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

03.09.2019 р., тобто в межах встановленого судом строку, Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробнича комерційна фірма «Тех-Ін Про», на виконання вимог ухвали, надіслало заяву про усунення недоліків позовної заяви (вх.№36855/19 від 02.09.2019 р.) з наведеними в ній поясненнями та зазначеними необхідними відомостями.

Ухвалою суду від 16.09.2019р. продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 02.10.2019 р.

Ухвалою суду від 02.10.2019 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.10.2019 р.

Позивач явку представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У раніше поданих заявах позивач просив суд розглядати справу за відсутності його представника.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив. В матеріалах справи наявні рекомендовані поштові відправлення відповідачеві ухвал, які були повернені підприємством поштового зв`язку з зазначенням того, що причиною повернення є закінчення терміну зберігання.

Ухвали надсилались судом на адреси, зазначені позивачем в позовній заяві: 79021, м.Львів, вул.Кульпарківська, 93 (адреса відповідає адресі, вказаній у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як місцезнаходження відповідача) та 54055, м.Миколаїв, вул.Дзержинського, 51, кв.132 (адреса вказувалась також і відповідачем в поданому запереченні на позов).

Відправлення на адреси відповідача ухвали суду про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 21.10.2019 р. підтверджується списком рекомендованих листів №1285 від 04.10.2019 р. та списком згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів №1764 (штрихкодові ідентифікатори поштового відправлення - 910 та 929 ). Як вбачається з інформації на веб-сайті АТ «Укрпошта», поштові відправлення за відповідним штрихкодовими ідентифікаторами не вручені під час доставки: інші причини.

Отже, неотримання відповідачем кореспонденції, яка направлялася судом на його адресу, зумовлено суб`єктивними причинами та залежало лише від власної волі самого відповідача. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії судді Касаційного господарського суду від 11.12.2018 р. у справі №921/6/18.

Водночас суд зазначає, що за змістом статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Суд вважає, що ним було виконано умови Господарського процесуального кодексу України стосовно належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, а відповідач знав про існування даної справи, що вбачається з факту подання ним заперечення у справі.

Проаналізувавши зібрані у справі докази, врахувавши, що сторони були своєчасно та належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, та у зв`язку із відсутністю підстав для відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність прийняття рішення у справі.

У судовому засіданні 21.10.2019 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору та правова позиція учасників справи. В позовній заяві позивач зазначив, що між позивачем та відповідачем були укладені договори, на виконання яких відповідач поставив, а позивач прийняв та оплатив обладнання. В подальшому Головним управлінням ДФС у Запорізькій області була проведена виїзна документальна перевірка позивача з питань дотримання податкового законодавства, за підсумками якої складено акт, в якому йдеться про те, що фінансово-господарські взаємовідносини між відповідачем та контрагентами є такими, що вчинено без наміру створення правових наслідків. Враховуючи висновки акту перевірки, з обставин та обгрунтування, наведених в акті, позивач просив суд визнати недійсними укладені між ним та відповідачем договори на поставку товарів.

В поданому запереченні відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що відповідач в повному обсязі виконав всі умови укладених між сторонами договорів, поставив все устаткування та отримав кошти за нього.

Розглянувши матеріали справи, повно та об`єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

09.09.2016 р. та 28.10.2016 р. між ТзОВ «МП «Комплект-Трейд» (постачальник, відповідач у справі) та ТзОВ «НВКФ «Тех-Ін Про» (отримувач, позивач у справі) було укладено оспорювані договори №0909-1 та №1028-1 відповідно.

Відповідно до пункту 1.1. даних договорів, які містять ідентичні умови, постачальник зобов`язується поставити обладнання, а отримувач - оплатити і прийняти обладнання, вказане в специфікації.

Сума договору вказується в специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного договору (п.2.3. договорів).

Згідно з пунктами 4.1. договорів, умови постачання - DDР, м.Бердянськ (згідно Інкотермс 2010).

За специфікацією №1 до договору №0909-1 від 09.09.2016 р. постачальник мав здійснити поставку насосного агрегату ХМ 50-32-130 К-5 з ел. дв. 2,2 кВт/3000 об/хв. в кількості 1 шт. ціною 4 566,67 грн; насосний агрегат ХМ 50-32-154 К-5 з ел. дв. 5,5 кВт/3000 об/хв. в кількості 1 шт. ціною 7350 грн; насосний агрегат ХМ 50-32-125 К-5 з ел. дв. 1,5 кВт/3000 об/хв. в кількості 1 шт. вартістю 4333,33 грн. Всього на загальну суму 19500 грн, в т.ч. ПДВ 3250 грн.

За специфікацією №1 до договору №1028-1 від 28.10.2016 р. постачальник мав здійснити поставку шафи управління насосними агрегатами ШУ АКН 2-37, 0-SS в кількості 1 шт., ціною 320570 грн та опускний пристрій 370ПЦ в кількості 1 шт. ціною 130680 грн. Всього на загальну суму 541500 грн, в т.ч. ПДВ 90250 грн.

За специфікацією №3 до договору №1028-1 від 28.10.2016 р. постачальник мав здійснити поставку насосу погружного фекального FZV.1.02 у кількості 1 шт. ціною 15000 грн. Всього на загальну суму 18000 грн, в т.ч. ПДВ 3000 грн.

По договору №0909-1 від 09.09.2016 р. позивачем надано суду товаро-транспортну накладну №КТ-0000145 від 09.09.2016 р., рахунок-фактуру №КТ-000277 від 09.09.2016 р. на суму 19500 грн та видаткову накладну №КТ-0000145 від 09.09.2016 р. на суму 19500 грн.

По договору №1028-1 від 28.10.2016 р. позивачем надано суду товаро-транспортну накладну №КТ-0000122 від 31.10.2016 р., видаткову накладну №КТ-0000122 від 31.10.2016 р. на суму 700683,98 грн та видаткову накладну №КТ-0000168 від 11.11.2016 р. на суму 18000 грн.

Також до позовної заяви позивачем було додано копії банківських виписок, які, проте, не засвідчені жодним чином, не вказані серед додатків до позовної заяви та не надіслані позивачем відповідачеві.

Суд звертає увагу позивача на те, що форма і зміст документів, які подаються до господарського суду, повинні відповідати вимогам, встановленим чинним законодавством для цих документів. Якщо законодавством встановлено вимоги до певних документів, то документи повинні відповідати цим вимогам.

Так, частинами 2, 4 та 5 статті 91 ГПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Крім того, як встановлено ч.9 ст.80 ГПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Отже, вказані документи не можуть вважатися доказами в розумінні Господарського процесуального кодексу, оскільки не є ні оригіналами, ані належним чином засвідченими копіями та навіть у випадку їх подання в належній формі не могли б братися судом до уваги через відсутність підтвердження їх надсилання відповідачеві.

Таким чином, суд ухвалює дане рішення без врахування згаданих вище документів.

Аналогічної позиції дотримується і Касаційний господарський суд у складі Верховного суду, зокрема в постанові від 21.06.2018 р. у справі №906/612/17.

У період з 19.10.2017 р. по 25.10.2017 р. на підставі наказу від №2820 від 18.10.2017 р., направлень №2194, №2195 та №2196 від 18.10.2017 р., у відповідності до підпункту 20.1.4. пункту 20.1. статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України Головним управлінням ДФС у Запорізькій області проводилась документальна позапланова виїзна перевірка ТЗОВ НВКФ «Тех-Ін Про» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток за 2016 рік та податку на додану вартість за вересень, жовтень та листопад 2016 року при здійснені фінансово-господарських взаємовідносин з ТЗОВ «МП «Комплект-Трейд» у вересні, жовтні та листопаді 2016 року, за результатам якої складено акт №612/08-01-14-14/33365945 від 01.11.2017 р.

Як вбачається з п.2.3.5. акту, даною перевіркою перевірялись податок на прибуток та податок на додану вартість.

У висновках акту перевірки зазначено, що перевіркою встановлено порушення ТЗОВ НВКФ «Тех-Ін Про» вимог: п.44.1 ст.44, пп. 134.1.1 п.134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України, в результаті чого: занижено податок на прибуток у періоді, що перевірявся на загальну суму 110 728,00 грн. за 2016 рік; п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.5, ст. 198, п.200.1, п.200.2, ст.200 Податкового кодексу України, в результаті чого: занижено податок на додану вартість, у періоді, що перевірявся на загальну суму 123031,00 грн., за вересень 2016 року на суму 2844 грн., за жовтень 2016 року на суму 116 964 грн., за листопад 2016 року на суму 3223 грн.

Як зазначено в п.3.1.1. акту, перевіркою встановлено заниження ТЗОВНВКФ «Тех-Ін Про» задекларованих показників у рядку 01 Декларацій «Дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначених за правилами бухгалтерського обліку» за період з 01.01.2016 р. по 31 12 2016 р. в частині взаємовідносин з контрагентом ТзОВ «МП «Комплект-Трейд» всього у сумі 615153 грн., в т. ч. за 2016 рік на суму 615153 грн.

Проведеною перевіркою також встановлено відсутність фактичного здійснення фінансово-господарських операцій по взаємовідносинах ТЗОВ НВКФ «Тех-Ін Про» з ТЗОВ «МП «Комплект-Трейд» та відсутність фактичного придбання товарно-матеріальних цінностей від зазначеного контрагента.

Детальний опис порушення викладено у п.п. 3.2.2. акту перевірки.

Також в п.3.1.2. акту зазначено, що перевіркою повноти визначення податку на прибуток за період з 01.1.2016 р. по 31.12.2016 р. в частині взаємовідносин з контрагентом ТзОВ «МП «Комплект-Трейд» встановлено його заниження на загальну суму 110728 грн в результаті допущених порушень податкового законодавства, які відображено в п.3.1.1. розділу 3 акта перевірки.

Відповідно до п.3.2.2. акту, перевіркою правомірності визначення податкового кредиту за період з 01.09.2016 р. по 30.11.2016 р. встановлено його завищення всього у сумі 123031 грн., в тому числі: за вересень 2016 року у розмірі 3250 грн., за жовтень 2016 року у розмірі 116781 грн., за листопад 2016 року у розмірі 3000 грн.

Такого висновку податковий орган дійшов, серед іншого, з огляду на те, що згідно з листом ГУ ДФС у Миколаївській області від 28.02.2017 р. №1328/14-29-23-02-03 було встановлено, що у провадженні СУ ФР ГУ ДФС у Миколаївській області знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000074 від 30.09.2016 р. за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України за фактом пособництва в ухиленні від сплати податків в особливо великих розмірах.

Досудовим розслідуванням виявлено, що невстановлена особа протягом 2016 року організувала створення та реєстрацію ряду фіктивних підприємств, в т.ч. ТзОВ «МП «Комплект-Трейд» , які оформлювались на підставних осіб, з метою формування безпідставного податкового кредиту з податку па додану вартість підприємствам реального сектору економіки, переведення безготівкових грошових коштів в готівку та здійснення іншої незаконної діяльності протягом 2016 року.

Крім того, проведеним аналізом податкової звітності даних підприємств встановлена відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької та економічної діяльності, а саме: відсутність управлінського та технічного персоналу, відсутність оборотних коштів та виробничих активів, відсутність трудових ресурсів, виробничого обладнання, транспортних засобів і торгівельного обладнання, які економічно необхідні для здійснення фінансово-господарської діяльності та надання послуг з виконання робіт, відсутність необхідних умов для здійснення господарської діяльності в частині купівлі-продажу, реєстрації, зберігання та відвантаження товарно-матеріальних цінностей.

Як вказано в акті, визначене свідчить, що фінансово-господарська діяльність ТзОВ «МП «Комплект-Трейд» здійснюється поза правовим полем та спрямована на здійснення операцій, пов`язаних із наданням податкової вигоди і ухилення від оподаткування.

Досудовим розслідуванням встановлено, що будучи допитаним у якості свідка ОСОБА_1 пояснив, що підприємство ТЗОВ «МП «Комплект-Трейд» та інші йому не відомі. Про те, що він є директором та засновником, зокрема, ТЗОВ «МП «Комплект-Трейд» дізнався від правоохоронним органів, будь-якого відношення до діяльності підприємства він не має, первинні бухгалтерські та податкові документи на підприємстві не підписував.

Також в акті перевірки йдеться про те, що відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва по кримінальному провадженню №0000007 від 19.01.2017 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 205 КК України досудовим розслідуванням встановлено, що службові особи, діючи умисно, шляхом внесення до податкового обліку підприємства, недостовірних відомостей про здійснення операцій з підприємствами з ознаками фіктивності, в тому числі ТзОВ «МП «Комплект-Трейд» умисно ухилились від сплати податків.

Крім того, відповідно до ухвали Центрального районного суду м.Миколаєва по кримінальному провадженню №0000074, яке зареєстроване в ЄРДР 30.09.2016 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27, ч.3 ст. 212 КК України під час досудового розслідування проведено обшуки в результаті яких вилучено первинну документацію, штамп та печатки СГД підприємств, в тому числі ТзОВ «МП «Комплект-Трейд». Чорнові записи та блокноти містять інформацію про «фіктивні» та «транзитні» підприємства, в тому числі ТЗОВ«МП «Комплект-Трейд», які задіяні в схемі ухилення від сплати податків.

Орган ДФС за наслідками проведеної перевірки дійшов висновку, що позивачем здійснено безпідставне документальне оформлення нереальних господарських операцій з оприбуткування товарно-матеріальних цінностей; надані податкові накладні, акти про виконання робіт (послуг) по взаємовідносинах з контрагентом-постачальником ТЗОВ«МП «Комплект-Трейд» складені всупереч нормам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», вимог Положення №88, оскільки відсутній факт формування відповідного активу як ресурсу контрольованого у результаті минулих подій внаслідок реального придбання у інших суб`єктів господарювання або власного виробництва. Тобто відсутня господарська операція як певна дія або подія у визначенні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в основі якої повинен бути здійснений рух певного активу.

Враховуючи вищевикладені висновки акту перевірки, позивач вважав, що наявні підстави для подання позову щодо визнання недійсними договорів поставки № 0909-1 від 09.09.2016 р. та №1028-1 від 28.10.2016 р. укладених між ТЗОВ НВКФ «Тех-ін-Про» та ТЗОВ «МП «Комплект-Трейд» з обставин та обґрунтуванням, що наведене в акті перевірки від 01.11.2017 р. № 612/08-01-14-14/33365945, складеному ГУ ДФС у Запорізькій області.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Укладені сторонами договори за своєю правовою природою є різновидом договорів купівлі-продажу, а саме договорами поставки.

Як встановлено ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч.1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст.203 ЦК України:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст.203);

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203);

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203);

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203);

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. (ч.6 ст.203).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ст.204 ЦК України).

Стаття 215 ЦК України підставою недійсності правочину визначає недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

В цілому позовна заява позивача зводиться до цитування окремих положень акту перевірки, складеного органом ДФС, проте з аналізу змісту позовної заяви та наведених в акті тверджень можна припустити, що позивач звертається з вимогою про визнання договорів недійсними на підставі їх фіктивності, хоча й конкретно не визнає того, що вважає їх фіктивними.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно- правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (п.3.11. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, отже, обов`язок доведення факту наявності умислу в діях сторін при його укладенні покладається на позивача.

Отже, для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявності сукупності наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.02.2018 р. в справі №909/330/16 та у постанові Верховного Суду від 11.06.2019 р. у справі № 910/6450/17).

Проаналізувавши матеріали справи та зміст позовної заяви, суд вважає, що позивач не зміг довести належними та допустимими доказами всі обставини, які входять в предмет доказування у спорах про визнання недійсними правочинів з підстави їх фіктивності.

Крім того, судом не встановлено підстав звільнення від доказування, передбачених ст.75 ГПК України, оскільки учасниками справи не визнавалися жодні обставини щодо відсутності в них на момент вчинення правочинів наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами. Також суду не відомо про існування рішення суду в господарській, цивільній або адміністративній справі або вироку суду в кримінальному провадженні, ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанови суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили та в яких були би встановлені певні обставини, що мають значення для вирішення даного спору.

Обставини, встановлені актом перевірки органу ДФС не є обов`язковими для суду при розгляді даного спору та підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи господарським судом.

З врахуванням того, що суд розглядає справи не інакше, ніж в межах заявлених вимог і на підставі поданих учасниками справи доказів, а збирання доказів, що стосуються предмета спору, не є обов`язком суду, позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 13 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Як встановлено ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Як передбачено п.2 ч.5 ст.238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Також у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про повернення судового збору (п.4 ч.6 ст.238 ГПК України).

Оскільки спір виник з вини позивача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 202, 203, 204, 215, 234, 509, 626, 627, 712 Цивільного кодексу України, ст.174, 207, 265 Господарського кодексу України, ст.ст.4, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 191, 233, 236, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 21.10.2019 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 31.10.2019 р.

Суддя Гоменюк З.П.