ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2019 р. Справа№ 910/12964/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Донартбудінвест»

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019

у справі №910/12964/18 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Донартбудінвест»

до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк»

про визнання недійсними договорів

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Донартбудінвест» (далі - ТОВ «Донартбудінвест», товариство, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - АТ «ПроКредит Банк», банк, відповідач) про визнання недійсними Рамкової угоди №FW401.597 від 30.08.2013 та Договору про надання траншу №401.43900/FW401/597 від 30.08.2013, як таких, що укладені без додержання стороною в момент їх вчинення вимог, встановлених ст. 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/12964/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що оспорювана Рамкова угода є правочином, сума якого перевищує 1 000 000,00 грн, а отже, укладення такого правочину належить до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства; загальними зборами учасників ТОВ «Донартбудінвест» надано Сібікіну І.Ю. повноваження щодо укладення спірних правочинів, а також погоджено йому відпустку на період з 19.08.2013 по 03.09.2013 включно та передано повноваження директора товариства головному бухгалтеру Зеленській Ю .А .; враховуючи хронологію зазначених дій, повноваження директора Сібікіна І.Ю. , якому погоджено укладення спірних правочинів та їх підписання, на час його відпустки передані головному бухгалтеру Зеленській Ю.А. , що узгоджується з положеннями Статуту позивача; укладаючи оспорювані правочини від імені ТОВ «Донартбудінвест», в.о. директора вказаного товариства - Зеленська Ю .О ., як виконавчий орган товариства, діяла згідно своїх повноважень, визначених Статутом; враховуючи положення наданої відповідачем довіреності, зі сторони банку оспорювані правочини підписано Іваніковою О.Ю . згідно обмежень визначених вказаною довіреністю, оскільки в довіреності містяться прямі вказівки щодо суми договорів; оспорювані правочини були укладені від імені сторін на підставі Статуту та довіреності, що свідчить про обізнаність їх сторін щодо повноважень чи обмеження повноважень підписантів; ТОВ «Донартбудінвест» вчинило дії, спрямовані на наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником (в даному випадку в.о. директора від імені позивача) та від імені відповідача представником за довіреністю, і такі дії свідчать про прийняття підписантами обов`язків, встановлених оспорюваними правочинами; за наведених обставин відсутні визначені законом, у тому числі й приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, підстави для визнання недійсними оспорюваних правочинів.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «Донартбудінвест» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт наголошував на тому, що оспорювані договори укладені неуповноваженими представниками сторін, що за приписами ст.ст. 92, 203 та 215 ЦК України є підставою для визнання таких правочинів недійсними; загальні збори учасників товариства не приймали рішення про наділення повноваженнями Зеленської Ю.О. на укладення договорів від імені товариства на суму, яка перевищує 1 000 000,00 грн; розділи «Реквізити та підписи сторін» в оспорюваних правочинах містять підпис представника ПАТ «ПроКредит Банк» Іванікової О.Ю., а не двох осіб, як це передбачено преамбулами та відповідними умовами таких правочинів; надана відповідачем довіреність надає повноваження представнику банку щодо підписання договорів лише за умови, що такі договори будуть підписані ще одним повноважним представником банку; вказаною довіреністю надано повноваження представнику банку щодо укладення договорів на суму, що не перевищує еквівалент 500 000 доларів США, однак, оспорювані правочини укладені на суму, що є більшою, а відтак, зі сторони відповідача такі правочини укладені з перевищенням повноважень, наданих вказаною довіреністю.

Крім того, апелянт вказує на необґрунтованість висновків суду про схвалення позивачем оспорюваних правочинів з посиланням на меморіальний ордер від 30.08.2013 на суму 500 000,00 грн, який підписаний зі сторони відповідача невідомою особою; відповідачем не надано суду доказів користування позивачем системою «Клієнт Банк», а тому будь-які перерахування з рахунку позивача та зарахування з одного рахунку позичальника на інший його рахунок грошових коштів має підтверджуватися розпорядчими документами позичальника, а саме, платіжними дорученнями, яких відповідачем суду не надано; факт отримання чи списання (перерахування) грошових коштів відповідачем, чи погашення кредиту, тобто подальше схвалення позивачем оспорюваних правочинів має підтверджуватися будь-яким розпорядчим (первинним) документом відповідача за його підписом (платіжне доручення), який доводить дію та волевиявлення останнього щодо отримання грошових коштів, їх списання чи погашення, однак, таких доказів матеріали справи не містять.

Також скаржник стверджує, що в порушення норм процесуального права, судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування оригіналів кредитних договорів, доказів відкриття рахунку та доказів отримання позивачем кредитних коштів, в тому числі, меморіального ордеру; дослідження оригіналів доказів є обов`язковим при розгляді даної справи, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачем було подано суду підроблені документи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2019 поновлено ТОВ «Донартбудінвест» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/12964/18, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги призначено на 06.11.2019, встановлено АТ «ПроКредит Банк» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач вказував на те, що доводи апелянта не спростовують наведених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення висновків суду; твердження позивача про те, що Зеленську Ю.О. було уповноважено лише на виконання обов`язків директора (з встановленими статутом обмеженнями) не відповідають дійсним обставинам; меморіальний ордер, який прийнято судом як належний доказ схвалення товариством оспорюваних правочинів, містить: платника - АТ «ПроКредит Банк», отримувача - ТОВ «Донартбудінвест», номер рахунку отримувача - НОМЕР_1 , а крім того, дана операція відображена в наданій суду виписці по вказаному рахунку позивача за період з 30.08.2013 по 19.09.2018; за таких обставин ТОВ «Донартбудінвест» розпорядилося кредитними коштами та здійснило оплату в банк за спірним договором, а саме, з повернення відсотків та основної заборгованості; оспорювані правочини підписані повноважними представниками сторін та з огляду на вчинення сторонами подальших дій на їх виконання не підлягають визнанню недійсними; посилання апелянта на процесуальні порушення суду є безпідставними, оскільки саме апелянт, як позивач у справі, повинен забезпечити подання доказів в обґрунтування своїх доводів; оригінали оспорюваних договорів надавалися представником банку для огляду в судовому засіданні 02.07.2019.

У судове засідання 06.11.2019 позивач явку свого уповноваженого представника не забезпечив, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача, заслухавши думку представника відповідача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без участі скаржника.

У судовому засіданні представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

06.11.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 30.08.2013 між ТОВ «Донартбудінвест» (у тексті угоди - позичальник) та Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк», яке в подальшому змінило найменування на АТ «ПроКредит Банк» (у тексті угоди - кредитор) було укладено Рамкову угоду №FW401.597 (далі - Рамкова угода).

У преамбулі Рамкової угоди зазначено, що її підписують від імені позичальника, на підставі Статуту, в.о. керівника Зеленська Ю.О. та від імені кредитора, за довіреностями дві особи.

Згідно з п. 2.2 Рамкової угоди на підставі угоди встановлюються наступні ліміти умов кредитування позичальника: ліміт суми кредитування-еквівалент 8 000 000,00 грн; ліміт строку кредитування - 120 місяців; максимальний розмір процентів - 40% річних.

Від імені позивача Рамкову угоду підписано Зеленською Ю.О., а від імені відповідача - Іваніковою О . Ю.

У цей же день, 30.08.2013, між ТОВ «Донартбудінвест» (у тексті договору - позичальник) та АТ «ПроКредит Банк» (у тексті договору - кредитор) було укладено договір про надання траншу №401.43900/FW401.597 (далі - Договір).

В преамбулі Договору зазначено, що його підписують від імені позичальника, на підставі Статуту, в.о. керівника Зеленська Ю.О. та від імені кредитора, за довіреностями дві особи.

У п. 2 Договору викладено умови, на яких видається кредит, зокрема: розмір кредиту - 500 000,00 грн; строк користування - 60 місяців, від дати видачі кредиту включно; проценти - тип процентної ставки - змінювана, розмір процентів - 18,50% річних, виходячи з 360 календарних днів у році; цільове призначення - придбання основних засобів.

Від імені позивача Договір підписано Зеленською Ю .О. , а від імені відповідача - Іваніковою О. Ю.

Посилаючись на те, що у в.о. директора ТОВ «Донартбудінвест» був відсутній необхідний обсяг повноважень на укладення оспорюваних правочинів, оскільки вчинення правочинів на суму понад 500 000,00 грн належить до виключної компетенції загальних зборів товариства, а також з огляду на те, що зі сторони відповідача такі правочини не були підписані двома особами банку за довіреностями, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною першою ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами у даній справі, колегія суддів зазначає, що укладені між сторонами правочини за своїм змістом та правовою природою є кредитними договорами.

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, укладення АТ «ПроКредит Банк» та ТОВ «Донартбудінвест» вказаних кредитних договорів було спрямоване на отримання останнім кредитних коштів та обов`язку у встановлений строк повернути кредит та сплатити проценти за його користування, а також виконати інші умови, передбачені такими договорами.

При цьому, згідно з вимогами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах.

Відповідно до вимог статті 65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов`язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Частиною 3 ст. 99 ЦК України в редакції, що діяла станом на дату укладення оспорюваних правочинів, встановлено, що члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов`язків, якщо в установчих документах не визначені підстави усунення членів виконавчого органу від виконання своїх обов`язків.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 145 ЦК України в редакції, що діяла станом на дату укладення оспорюваних правочинів, вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 ЦК України в редакції, що діяла станом на дату укладення оспорюваних правочинів, загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

Дослідивши положення Статуту ТОВ «Донартбудінвест», затвердженого протоколом загальних зборів учасників товариства №16 від 12.02.2013 (далі - Статут), судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що єдиним учасником товариства є ОСОБА_13 (п. 1.1. Статуту).

Пунктом 7.1. Статуту передбачено, що управління товариством здійснюють: загальні збори учасників товариства та директор.

Вищим органом товариства є загальні збори учасників товариства (п. 7.2.1. Статуту).

До компетенції загальних зборів учасників товариства, зокрема, належить визначення порядку утворення, формування і витрачання капіталів товариства. (пп. к) п. 7.2.3. Статуту).

Виконавчим органом товариства є директор, який здійснює керівництво діяльністю товариства та може не бути учасником товариства. Директор діє від імені товариства в межах, передбачених законодавством та цим статутом. Компетенцію становлять усі питання діяльності товариства, що не віднесені цим статутом до компетенції зборів учасників товариства (п.п. 7.3.1., 7.3.3. Статуту).

Директор товариства без довіреності виконує дії від імені товариства, укладає та підписує від імені товариства угоди, зовнішньоекономічні контракти, в тому числі кредитні договори та договори, пов`язані з ними (застави, поруки та т.і.) на суму в національній та іноземних валютах, що не перевищує 1 000 000,00 грн; має право звертатися до будь-яких фінансово-кредитних установ від імені товариства з метою отримання кредитних коштів на суму в національній та іноземній валютах, яка не перевищує 1 000 000,00 грн (пп. а) та б) п. 7.3.5. Статуту).

За рішенням загальних зборів учасників товариства правом діяти від імені товариства без довіреності можуть бути наділені інші члени трудового колективу (п. 7.3.6. Статуту).

Трудовий колектив товариства складають усі громадяни, які своєю працею беруть участь у його діяльності на підставі колективного, трудового договору (контракту, угоди), а також інших форм, передбачених трудовим законодавством (п. 9.1. Статуту).

Як встановлено місцевим господарським судом, на підставі оспорюваної Рамкової угоди позивач - ТОВ «Донартбудінвест» прийняв на себе боргові зобов`язання на загальну суму 8 000 000,00 грн та за оспорюваним Договором - зобов`язання на суму 500 000,00 грн.

У зв`язку з тим, що оспорювана Рамкова угода є правочином, сума якого перевищує 1 000 000,00 грн, позивач обґрунтовано вказує на те, що її укладення належить до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства.

Разом з тим, відповідно до Протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Донартбудінвест» №11 від 21.12.2010 зборами постановлено призначити на посаду директора товариства з 22 грудня 2010 року Сібікіна Ігоря Юрійовича (а.с. 42).

З наданого позивачем протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Донартбудінвест» №14 від 12.08.2013 вбачається, що єдиним учасником товариства позивача постановлено укласти рамкову угоду ТОВ «Донартбудінвест» з ПАТ «ПроКредит Банк» на суму 8 000 000,00 грн строком на 120 календарних місяців з максимальним розміром процентної ставки 40% та уповноважити директора підприємства - Сібікіна І.Ю . підписати рамкову угоду, а також всі інші необхідні документи та представляти інтереси підприємства за даним договором з ПАТ «ПроКредит Банк», а також виконувати всі необхідні дії для виконання цього протоколу. Під рамкову угоду з ПАТ «ПроКредит Банк» укласти кредитний договір на суму 500 000,00 грн строком на 60 календарних місяців з розміром процентної ставки 18,5% та уповноважити директора підприємства - Сібікіна І.Ю. підписати рамкову угоду, а також всі інші необхідні документи та представляти інтереси підприємства за даним договором з ПАТ «ПроКредит Банк», а також виконувати всі необхідні дії для виконання цього протоколу (а.с. 43).

Водночас, відповідачем надано до матеріалів справи Протокол №15 загальних зборів учасників ТОВ «Донартбудінвест» від 15.08.2013, зі змісту якого вбачається, що єдиний учасник товариства Нємцова Л.В. постановила надати директору підприємства Сібікіну І.Ю. частину щорічної відпустки строком на 14 календарних днів з 19 серпня 2013 року, відповідно до поданої заяви про отримання відпустки від 04.08.2013 та надати повноваження тимчасово виконувати обов`язки директора підприємства головному бухгалтеру Зеленській Юлії Олексіївні строком на 14 календарних днів з 19 серпня 2013 року та надати всі права, передбачені статутом підприємства, а саме на свій власний розсуд укладати угоди, видавати накази, виконувати будь-які інші дії, передбачені статутом підприємства та чинним законодавством (а.с. 64).

Також, відповідачем надано до матеріалів справи наказ позивача №2 від 15.08.2013 про призначення головного бухгалтера Зеленську Ю.А. виконуючим обов`язки директора підприємства з 19.08.2013 по 03.09.2013 включно; надати Зеленській Ю.А. на цей період право підпису на договорах, наказах по основній діяльності та кадрам, касових документах, інших внутрішніх локальних документах, в тому числі на фінансових та розрахункових (а.с. 65).

Вказаний наказ підписаний директором Сібікіним І.Ю. та містить відмітку про ознайомлення з цим наказом Зеленської Ю.А .

При цьому, на переконання колегії суддів, інші докази, які додані сторонами до матеріалів справи, а саме, заперечення відповідача на відповідь на відзив з долученими до нього документами та пояснення позивача з долученими до них документами, правомірно не були прийняті судом першої інстанції до розгляду, оскільки вони подані з пропущенням строку та порушенням порядку подачі необхідних та належних доказів у відповідності до положень ГПК України та не містять відповідного обґрунтованого клопотання щодо поновлення такого строку на їх подачу до суду.

За таких обставин, враховуючи вищенаведені положення підпунктів пунктів 7.1-7.3 Статуту ТОВ «Донартбудінвест», загальними зборами учасників товариства позивача надано Сібікіну І.Ю. повноваження щодо укладення спірних правочинів, а також загальними зборами учасників товариства позивача погоджено відпустку Сібікіна І.Ю. на період з 19.08.2013 по 03.09.2013 включно та передано повноваження директора товариства головному бухгалтеру Зеленській Ю. А.

Дослідивши хронологію зазначених вище подій, місцевим господарським судом правильно встановлено, що повноваження директора Сібікіна І.Ю. , якому погоджено укладення оспорюваних правочинів та їх підписання, на час його відпустки, були передані головному бухгалтеру Зеленській Ю.А. , що узгоджено з положеннями Статуту позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладаючи оспорювані правочини від імені ТОВ «Донартбудінвест», в.о. директора вказаного товариства - Зеленська Ю .О ., як виконавчий орган товариства, діяла в межах повноважень, визначених Статутом.

Крім того, в обґрунтування підстав визнання недійсними оспорюваних правочинів позивач посилався на те, що зі сторони відповідача такі правочини були підписані його представником з перевищенням повноважень, наданих довіреністю, та за відсутності підпису ще однієї особи банку.

Як було зазначено вище, в преамбулі Рамкової угоди та Договору встановлено, що вони від імені відповідача підписуються двома особами, які діють за довіреностями, однак, оспорювані правочини від імені банку підписані лише однією особою - Іваніковою Ольгою Юріївною .

Водночас, відповідачем надано суду першої інстанції копію довіреності від 29.01.2013, виданої ПАТ «ПроКредит Банк» в особі голови правління Пономаренка В.В. на ім`я Іванікової О.Ю. , яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Багрій А.О., за реєстровим №49 (а.с. 66).

За приписами ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно зі ст. 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

З п. 1.1 вказаної довіреності вбачається, що Іванікову О.Ю. уповноважено, зокрема, підписувати договори про надання траншу за умови, що сума цих договорів (без врахування комісій та процентів) не перевищує еквівалента 500 000,00 доларів США та рамкові угоди. У будь-якому випадку, ці договори набувають чинності для банку за умови їх підписання, окрім повіреного, ще однією особою з боку банку, яка згідно з довіреністю чи установчими документами банку має право підпису цих договорів.

За твердженням апелянта, відповідно до курсу гривні до долара, розміщеному на сайті https://index.minfm.com.ua/ станом на 01.01.2013 курс гривні по відношенню до долара становив 8,16, тобто 500 000 доларів США * 8,16 = 4 090 000,00 грн, а тому, на його думку, Рамкову угоду, що була укладена на суму 8 000 000,00 грн, було укладено з перевищенням повноважень Іванікової О.Ю. , наданих вищевказаною довіреністю.

Однак, колегія суддів не може погодитися з даним доводом апелянта, оскільки пунктом 1.2. вказаної довіреності надано право Іваніковій О.Ю. на підписання рамкових угод незалежно від ціни відповідних договорів, а відтак, оспорювана Рамкова угода, як і оспорюваний Договір про надання траншу на суму 500 000,00 грн були підписані представником відповідача без перевищення повноважень, визначених довіреністю.

Крім того, місцевим господарським судом правомірно враховано, що положення абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. При цьому, саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв`язку з наведеним, господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження чи відсутність обмежень повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента чи навпаки відсутність таких обмежень.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, оспорювані правочини були укладені від імені сторін на підставі Статуту та довіреності, що свідчить про обізнаність сторін оспорюваних правочинів щодо повноважень чи обмеження повноважень підписантів.

При цьому, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України).

Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як встановлено місцевим господарським судом, за Договором про надання траншу №401.43900/FW401.597 від 30.08.2013 позивачем було отримано грошові кошти в передбаченому договором розмірі, що підтверджується меморіальним ордером №184944112/196065226/544090661/7673 від 30.08.2013 (а.с. 67).

Згідно вказаного меморіального (внутрішнього) ордеру з дебетового рахунку позивача № НОМЕР_2 в банку відповідача на кредитний рахунок № НОМЕР_1 було зараховано суму в розмірі 500 000,00 грн.

При цьому та обставина, що зарахування кредитних коштів повинно здійснюватись на кредитний рахунок позивача встановлена в пп. 6 п. 2 Договору про надання траншу №401.43900/FW401.597 від 30.08.2013.

Доводи апелянта про те, що вказаний меморіальний ордер не є належним доказом у справі, колегія суддів відхиляє, оскільки меморіальний ордер містить зазначення платника - АТ «ПроКредит Банк», отримувача - ТОВ «Донартбудінвест» та номер рахунку отримувача - НОМЕР_1 .

Дана операція також відображена у наданій суду першої інстанції виписці по рахунку ТОВ «Донартбудінвест» № НОМЕР_1 за період з 30.08.2013 по 19.09.2018 (а.с. 97-146).

У наданій виписці також відображені наступні операції: від 12.09.2013, 17.09.2013, 19.09.2013 розрахунки з контрагентом, 23.09.2013 - погашення АТ «ПроКредит Банк» процентів за кредитом згідно Кредитного договору №401.43900/FW401.597 від 30.08.2013, 23.09.2013 - погашення основного боргу (капіталу) за кредитом згідно Кредитного договору №401.43900/FW401.597 від 30.08.2013.

Вказані операції свідчать про прийняття оспорюваних правочинів до виконання зі сторони ТОВ «Донарбудінвест» шляхом отримання коштів, розпорядження ними, сплати чергових платежів.

Крім того, як стверджує відповідач та не заперечує позивач, після закінчення відпустки директора Сібікіна Ю.І. , 11.10.2013 між ТОВ «Донартбудінвест» та АТ «ПроКредит Банк» було укладено наступний договір про надання траншу №401.44051/FW401.597 від 11.10.2013 в розмірі 500 000,00 грн.

Таким чином, місцевим господарським судом правильно встановлено, що ТОВ «Донартбудінвест» вчинило дії, спрямовані на наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником (в даному випадку в.о. директора від імені позивача) та від імені відповідача представником за довіреністю, і такі дії свідчать про прийняття підписантами обов`язків встановлених оспорюваними правочинами.

З урахуванням викладеного, а також виходячи зі змісту ст.ст. 203, 215 ЦК України, посилання апелянта на те, що оспорювані договори є недійсними у зв`язку з непідписанням їх зі сторони відповідача двома уповноваженими особами, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не відповідають вимогам законодавства.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі №910/15148/17.

Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Однак, позивачем ані під час розгляду справи місцевим господарським судом, ані під час апеляційного провадження у справі не було доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також того, що його права, за захистом яких він звернувся до суду, порушено відповідачем.

З огляду на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсними Рамкової угоди №FW401.597 від 30.08.2013 та Договору про надання траншу №401.43900/FW401/597 від 30.08.2013, а відтак, у задоволенні позовних вимог ТОВ «Донартбудінвест» до АТ «ПроКредит Банк» необхідно відмовити.

При цьому, доводи скаржника про порушення судом першої інстанції під час розгляду справи норм процесуального права, що на думку позивача, проявилось в діях суду щодо відмови у задоволенні клопотань позивача про витребування у відповідача доказів, а саме, оригіналів кредитних договорів, доказів відкриття рахунку та доказів отримання позивачем кредитних коштів, в тому числі меморіального ордеру, судова колегія відхиляє з огляду на те, що в матеріалах справи наявне лише клопотання позивача про витребування доказів від 19.03.2014, згідно з яким позивач просив суд першої інстанції витребувати в АТ «ПроКредит Банк» оригінали протоколів загальних зборів ТОВ «Донартбудінвест», копії яких були надані відповідачем.

Враховуючи викладене, доводи апелянта щодо неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду, а також стосовно невідповідності висновків суду обставинам справи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/12964/18 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «Донартбудінвест» має бути залишена без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Донартбудінвест» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/12964/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/12964/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/12964/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.11.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська