ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2253/19

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі Г.С. Граматик

за участю представників:

від позивача Чепелєв О.І.,

від відповідача Лавриненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський проектний інститут до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство Міністерства оборони України Одеський проектний інститут звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України про визнання недійсним договору про поворотну фінансову допомогу від 06.09.2017 р., укладеного між ДП Міністерства оборони України Одеський проектний інститут та Південним управління капітального будівництва Міністерства оборони України. Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Наказом Міністра оборони України № 501 від 08 жовтня 2018 року припинено юридичну особу ДП Одеський проектний інститут, ОСОБА_1 призначено головою комісії для проведення реорганізації Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський проектний інститут. В п. 2 вказаного наказу визначено державне підприємство Міністерства оборони України правонаступником усіх прав та обов`язків Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський проектний інститут.

Згідно преамбули статуту ДП Міністерства оборони України Одеський проектний інститут останнє засновано на майні, що є державною власністю і знаходиться у сфері управління Міністерства оборони України (надалі орган управління майном), новостворене підприємство являється правонаступником Державного підприємства Одеський проектний Інститут Міністерства оборони України, на базі якого воно створене.

Водночас, як вказує позивач, під час роботи ліквідаційної комісії по проведенню реорганізації підприємства було встановлено, що 06 вересня 2017 року між Південним Управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України та Державним підприємством Міністерства оборони України Одеський проектний інститут був укладений договір, без номера, про поворотну фінансову допомогу. Згідно п. 2.1 сума поворотної фінансової допомоги становить 200000,00 грн. Відповідно до п. 4.1. договору фінансова допомога надається в термін до 31.12.2017 року.

При цьому позивач зазначає, що факт отримання 200000,00 грн. підприємством від Управління підтверджується платіжним дорученням від 07 вересня 2017 року за № 130 та листом Голови комісії з реорганізації ДП МОУ Одеський проектний інститут С.В. Стефієнка № 112 від 13.05.2019 року.

Зокрема, позивач вказує, що укладений договір поворотної фінансової допомоги між Управлінням та Підприємством являється договором позики.

Посилаючись на ст. ст. 203, 215, 1046, 1047 Цивільного кодексу України, п. 3.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, позивач вказує, що зміст правочину відповідно до п. 1 ст. 203 ЦК України не повинен порушувати положень як законів, так і інших нормативно-правових актів, прийнятих на основі Конституції України.

Також позивач посилається на положення ч. 4 ст. 67 ГК України, за якими державні підприємства, у тому числі господарські товариства (крім банків) у статутному капіталі яких державі належать 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв), здійснюють залучення внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов`язаннями за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну фінансову політику, здійснюють залучення внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов`язаннями - за погодженням з органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю. Порядок таких погоджень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно п. 2 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредиту (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 15.06.2011 року № 809, залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантій або поруки за таким зобов`язанням погоджується органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю щодо внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик).

За ствердженнями позивача, укладений 06 вересня 2017 року договір без номера про поворотну фінансову допомогу між Південним Управління капітального будівництва Міністерства оборони України та Державним підприємством Міністерства оборони України Одеський проектний інститут у Головному управлінні майна та ресурсів Міністерства оборони України не погоджувався, про що свідчить лист № 503/5/6074 від 12.07.2019 року за підписом начальника Головного управління майна та ресурсів.

Разом з тим позивач стверджує, що ДП Міністерства оборони України «Одеський проектний інститут» із заявою до Міністерства оборони України про отримання погодження позики при укладанні вказаного вище договору від 06.09.2017 року не зверталось, відповідна згода органом управління майном не надавалася, яка передбачена Порядком не виконувалася.

Таким чином, позивач вважає, що договір без номера про поворотну фінансову допомогу від 06 вересня 2017 року, укладений між Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України та Державним підприємством Міністерства оборони України Одеський проектний інститут суперечить чинному законодавству, тому підлягає визнанню в судовому порядку недійсним.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 09.08.2019 р. позовну заяву Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський проектний інститут прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/2253/19, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, при цьому підготовче засідання призначено на 09 вересня 2019 р.

23.09.2019 р. відповідачем надано до господарського суду відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень відповідач вказує, що між Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України (Південним УКБ МОУ) та Державним підприємством Одеський проектний інститут (ДП ОПІ) був підписаний договір про поворотну фінансову допомогу від 06.09.2017 р., відповідно до умов якого відповідач є кредитором, а позивач - позичальником. 07.09.2017 р. відповідач перерахував грошові кошти в повному обсязі за договором про поворотну фінансову допомогу. Так, відповідно до умов договору позичальник зобов`язаний повернути суму фінансової допомоги в термін до 31.12.2017 р., однак свої обов`язки щодо повернення боргу позивач не виконав. Наразі відповідач зауважив, що позивачем при зверненні із позовом про визнання договору недійсним не надано жодного доказу того, що саме цей договір суперечить інтересам держави та вимогам закону. При цьому відповідач зазначає, що Південне УКБ МОЮ є також організацією Міністерства оборони України, та у позивача існує затверджений статут підприємства, на підставі якого діє позивач. Відповідно до п. 3.4, 3.5. статуту підприємство веде самостійний баланс, має розрахунковий, валютний та інші рахунки в установах банків, печатку зі своїм найменуванням; підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах належного йому майна згідно з чинним законодавством України. Згідно п. 3.6. статуту підприємство має право укладати угоди, набувати майнові та особисті немайнові права, нести обов`язки, бути позивачем та відповідачем в суді. П. 4.3 статуту передбачено що джерелом формування майна підприємства є: кредити банків та інших кредиторів. Згідно п. 6.3. статуту керівник підприємства самостійно вирішує питання діяльності підприємства за винятком тих, що віднесені статутом до компетенції органу управління майном та інших органів управління даного підприємства. Керівник підприємства укладає договори, видає довіреності, відкриває в установах банків розрахунковий та інші рахунки.

Виходячи з цього, відповідач зазначає, що підприємство позивача рівним, так як і його керівні органи, наділені повноваженнями самостійно укладати угоди з іншими підприємствами, та підприємство несе відповідальність по своїм зобов`язанням самостійно. Рахунки, на які позивач отримує грошові кошти не мають нічого спільного з рахунками держави в особі Міністерства оборони України. Таким чином, відповідач вважає хибними посилання позивача відносно перевищення повноважень керівником на момент вчинення правочину (укладання договору фінансової допомоги від 06.09.2017 р.) є хибними, оскільки не мають жодного доказу цього. При цьому відповідач, що спірний договір, згідно якого відповідач надав фінансову допомогу позивачу, не передбачав будь-якого впливу на інтереси та майно держави.

Також відповідач вважає ,що посилання позивача на норму ст. 67 ГК України є не підставою для визнання договору недійсним, оскільки річ у статті йдеться про державні підприємства, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв). Відповідно до статуту Підприємства частка статутного капіталу держави не визначена, рівним як і розмір статутного капіталу.

Крім того, відповідач вказує, що позивач має форму державного унітарного підприємства, а відповідно до ст. 73 ГК України державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління. Вказане підтверджується також п. 4.2 статуту позивача.

Поряд з цим відповідач посилається на положення ч. 5 п. 3 ст. 73-1 ГК України, дія якої поширюється на господарські зобов`язання державних унітарних підприємств, предметом яких є: надання або отримання позики, іншого фінансування на поворотній, безповоротній або частково поворотній основі на суму, що перевищує 50 мінімальних заробітних плат виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня року, в якому вчиняється відповідне господарське зобов`язання (крім випадків отримання державним унітарним підприємством позики або іншого фінансування безоплатно або за одну гривню). Так, відповідач зауважує, що за зобов`язаннями між позивачем та відповідачем, є отримання державним унітарним підприємством позики або іншого фінансування безоплатно та виходячи з норм ГК України таке зобов`язанням не підлягає будь-якому погодженню.

Таким чином, відповідач стверджує, що позивач здійснив звернення з відповідним позовом для того, щоб уникнути виконання свого обов`язку щодо повернення грошових коштів у розмірі 200000,00 грн., яку він отримав як поворотну фінансову допомогу.

03.10.2019 р. позивачем надано до господарського суду відповідь на відзив відповідача на позов, згідно якої позивач наполягає на задоволенні позовних вимог. Так, позивач зазначає, що у відзиві відповідач посилається на той факт, що позивач має форму державного унітарного підприємства, у зв`язку з чим узгодження з Міністерством оборони України про отримання поворотної фінансової допомоги не повинно погоджуватися, однак такі твердження відповідача спростовується наступним. В матеріалах справи знаходиться належним чином завірена копія статуту Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський проектний інститут, згідно преамбули якого вказане державне підприємство засноване на майні, що є державною власністю і знаходиться у сфері управління Міністерства оборони України. Новостворене підприємство являється правонаступником Державного підприємства Одеський проектний інститут Міністерства оборони України, на базі якого воно створене. Наразі позивач вказує, що укладений 06 вересня 2017 року договір без номера про поворотну фінансову допомогу між Південним Управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України та ДП Міністерства оборони України Одеський проектний інститут у Головному управлінні майна та ресурсів Міністерства оборони України не погоджувався, про що свідчить лист № 503/5/6074 від 12.07.2019 року за підписом начальника Головного управління майна та ресурсів. Водночас позивач зазначає, що Державне підприємство Міністерства оборони України Одеський проектний інститут із заявою в Міністерство оборони України про отримання погодження позики при укладанні вказаного вище договору від 06.09.2017 року не зверталося, відповідна згода органом управління майном не надавалася, яка передбачена Порядком не виконувалася.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.10.2019 р. закрито підготовче провадження у справі № 916/2253/19 та призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 22 жовтня 2019 р.

Під час розгляду справи по суті позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі, відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

06 вересня 2017 р. між Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України (кредитор) та Державним підприємством Міністерства оборони України Одеський проектний інститут (позичальник) укладено договір про поворотну фінансову допомогу, відповідно до п. 1.1 якого відповідач як кредитор передає позивачу як позичальнику грошові кошти в розмірі, встановленому договором, а кредитор зобов`язується повернути їх позичальнику.

Відповідно до п. 2.1 договору сума за договором становить 200000 грн.

За умовами п. 2.2. договору проценти за цим договором не нараховуються та не сплачуються.

В п. 3.1 договору визначено, що кредитор перераховує суму фінансової допомоги в безготівковому порядку на поточний рахунок чи вносить у касу позичальника після підписання цього договору. Фінансова допомога надається в термін до 31.12.2017 року (п. 4.1 договору).

Згідно п. 5.1., 5.2. договору позичальник зобов`язаний повернути суму фінансової допомоги (або неповернену її частину в разі дострокового погашення частини) в останній день строку, встановленого в п. 4.1 цього договору. Сума фінансової допомоги підлягає поверненню шляхом її перерахування на поточний рахунок, через касу кредитору.

За умовами п. 6.1 договору цей договір набуває чинності з моменту надання кредитором суми фінансової допомоги позичальнику та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором.

Пунктом 6.2 договору встановлено, що строк повернення фінансової допомоги, встановлений в п. 4.1, може бути продовжено за погодженням сторін, шляхом укладання додаткової угоди до договору.

Проте, позивач вважає, що спірний договір підлягає визнанню недійсним з огляду на те, що договір укладений з порушенням закону, оскільки останній укладено без погодження відповідного органу управління майном, що суперечить чинному законодавству.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до роз`яснень в п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України N 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому зміст правочину відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Відповідно до роз`яснень, наведених в Постанові Пленуму Верховного суду України N 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України. Також відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується, відповідно обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Частиною 2 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

При цьому приписи вказаної статті ЦК кореспондуються з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

За приписами ст. ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Відповідно до п. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Судом встановлено, що укладений між сторонами по справі договір за своєю правовою природою є договором позики. Відносини позики регулюються положеннями ЦК та іншими актами цивільного законодавства.

В ст. 1047 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Разом з тим спірний договір укладено у письмовій формі. Зі змісту договору вбачається, що з боку Південного УКБ МОУ його укладено начальником Мироненком А.Г., з боку ДП МОУ Одеський проектний інститут ТВО директора Свенціцьким О.В.

При цьому згідно статуту Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський проектний інститут, копія якого мітиться в матеріалах справи (а.с. 14-18), вказане підприємство засноване на майні, що є державною власністю і знаходиться у сфері управління Міністерства оборони України (надалі - орган управління майном). Новостворене підприємство являється правонаступником Державного підприємства Одеський проектний інститут Міністерства оборони України, на базі якого воно створене.

Пунктом 2.1 Статуту визначено, що підприємство створене з метою забезпечення потреб замовників капітального будівництва науково-технічною продукцією з високими якісними характеристиками, отримання максимально можливого прибутку (доходу) для вирішення виробничих, соціально-економічних інтересів трудового колективу і його членів.

Відповідно до п. 3.6 Статуту підприємство має право укладати угоди, набувати майнові та особисті немайнові права, нести обов`язки, бути позивачем та відповідачем в суді, арбітражному суді і третейському суді.

Водночас, позивач, посилаючись на положення ч. 4 ст. 67 Господарського кодексу України, стверджує, що укладений договір про поворотну фінансову допомогу від 06.09.2017 р. у Головному управлінні майна та ресурсів Міністерства оборони України не погоджувався, про що свідчить лист № 503/5/6074 від 12.07.2019 року за підписом начальника Головного управління майна та ресурсів.

Відповідно до ч. 4 ст. 67 Господарського кодексу України державні підприємства, у тому числі господарські товариства (крім банків), у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв), здійснюють залучення внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов`язаннями за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну фінансову політику, здійснюють залучення внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов`язаннями - за погодженням з органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю. Порядок таких погоджень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 р. № 809, цей Порядок визначає процедуру погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток) належать державі (далі - підприємства), кредитів (позик) шляхом укладення кредитного договору, договору позики або випуску облігацій підприємства (далі - залучення кредиту (позики), у результаті якого виникають зобов`язання щодо повернення коштів, та надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями.

Згідно п. 2 вказаного Порядку залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантій або поруки за таким зобов`язанням погоджується: Мінфіном - щодо внутрішніх довгострокових (більше одного року) та зовнішніх кредитів (позик); органом виконавчої влади, який здійснює функції з управління державною власністю, або Мінекономрозвитку, якщо функції управління державною власністю здійснює Кабінет Міністрів України (далі - уповноважений орган), - щодо внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик).

Відтак, вказаними положеннями законодавства передбачено погодження органу виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю щодо залучення внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик) державними підприємствами, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв).

Наразі судом критично оцінюються посилання позивача на вказаний лист № 503/5/6074 від 12.07.2019 року як на підтвердження відсутності погодження на укладення спірного договору, у цьому листі начальник Головного управління майна та ресурсів полковник О.Бікчантаєв повідомив не про відсутність погодження щодо укладення спірного договору від 06.09.2017 р. з боку Міністерства оборони України, а про відсутність у Головному управлінні майна та ресурсів інформації щодо такого погодження. При цьому слід зазначити, що позивачем не доведено ті обставини, що погодження на укладення спірного договору про поворотну фінансову допомогу від 06 вересня 2017 року повинно було надаватися саме Головним управлінням майна та ресурсів Міністерства оборони України, а не самим Міністерством.

До того ж, як вбачається із вказаного листа, складеного Головним управлінням майна та ресурсів/Військова частина А-1250 (м. Київ 03168), вказана інформація надавалась не позивачу, а на адресу ДП Міністерства оборони України Південьвійськбуд, яке не є ні стороною спірного договору, ні особою, яка має до нього відношення.

Ті обставини, що ДП МОУ Одеський проектний інститут з 18.10.2018 року знаходиться в стані припинення, і згідно п. 2 наказу МОУ № 501 від 08.10.2018 р. ДП Міністерства оборони України Південьвійськбуд визначено правонаступником усіх прав та обов`язків Державного ДП МОУ Одеський проектний інститут, не свідчать про наявність у ДП МОУ Південьвійськбуд будь-яких прав або обов`язків за спірним договором. Адже, запис про державну реєстрацію припинення ДП МОУ Одеський проектний інститут як юридичної особи відповідно до вимог Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не внесено.

Поряд з цим, судом не приймаються до уваги посилання відповідача на положення ч. 5 ст. 73-1 ГК України, оскільки вказана стаття поширюється на господарські зобов`язання зобов`язання державного унітарного підприємства, щодо вчинення якого є заінтересованість. Так, згідно ч. 1, 2 вказаної статті Кодексу господарське зобов`язання державного унітарного підприємства, предмет якого підпадає під ознаки, визначені частиною третьою цієї статті, і яке укладається з особою, заінтересованою у його вчиненні, від імені або за рахунок, або в інтересах такої особи, є господарським зобов`язанням, щодо вчинення якого є заінтересованість. Особою, заінтересованою у вчиненні господарського зобов`язання, є: посадова особа органів управління державного унітарного підприємства; посадова особа органу, до сфери управління якого належить державне унітарне підприємство, якщо така особа є особою, відповідальною за прийняття рішення щодо надання згоди на вчинення таким державним унітарним підприємством господарського договору; член сім`ї посадової особи, зазначеної в абзацах другому і третьому цієї частини, - чоловік (дружина), особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, батьки (усиновителі), опікун (піклувальник), брат, сестра, діти та їхні чоловіки (дружини); юридична особа, в якій будь-яка з осіб, зазначених в абзацах другому - четвертому цієї частини, є кінцевим бенефіціарним власником (контролером) або членом органу управління, органу, який здійснює функції контролю та/або нагляду. Особи (разом або окремо), зазначені в абзацах другому - п`ятому цієї частини, мають відповідати принаймні одній із таких ознак: бути сторонами такого господарського зобов`язання або членами виконавчого органу юридичної особи, яка є стороною правочину; отримувати винагороду за вчинення такого господарського зобов`язання від державного унітарного підприємства (посадових осіб органів управління державного унітарного підприємства) або від особи, яка є стороною господарського зобов`язання; внаслідок такого господарського зобов`язання набувати майно, будь-які майнові права, вигоди або блага; брати участь у господарському зобов`язанні як представники або посередники (крім представництва державного унітарного підприємства посадовими особами).

Проте, спірний договір не підпадає під ознаки господарського зобов`язання, наведеного в ч. 1 ст. 73-1 ГК України.

Крім того, згідно роз`яснень, наведених в абз. 6 п. 3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними встановлено, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

При цьому, у п. 3.4 вказаної Постанови роз`яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Таким чином, відповідно до наведених роз`яснень, схвалений юридичною особою правочин не можна визнати недійсним.

Так, як вбачається з матеріалів справи, Південне управління капітального будівництва МОУ на виконання умов вказаного договору перерахував ДП „Одеський проектний інститут суму фінансової допомоги в розмірі 200000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 130 від 07.09.2017 р. на суму 200000,00 грн.

Як з`ясовано судом, позивачем не було повернуто фінансову допомогу у встановлений договором строк. При цьому у зв`язку з невиконанням позивачем своїх зобов`язань за договором щодо своєчасного повернення фінансової допомоги відповідачем було подано до господарського суду Одеської області позов про стягнення з Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський проектний інститут заборгованості по спірному договору від 06.09.2017 р. про поворотну фінансову допомогу в сумі 230263,84 грн., що складається з 200000,00 грн. заборгованості за наданою фінансовою допомогою, 7643,84 грн. 3% річних, 22620,00 грн. інфляційних втрат.

Так, рішенням господарського суду Одеської області від 06.06.2019 р. по справі № 916/1046/19, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 р., задоволено позовні вимоги Південного Управління капітального будівництва Міністерства оборони України про стягнення 230263,84 грн., а саме з Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський проектний інститут на користь Південного Управління капітального будівництва Міністерства оборони України стягнуто заборгованість у розмірі 200000,00 грн., 3% річних у розмірі 7643,84 грн., інфляційні втрати у розмірі 22620,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3453,96 грн. Вказаним судовим рішенням встановлено факт правомірності надання відповідачем позивачу фінансової допомоги і виконання сторонами спірного договору його умов, а саме надання Південним Управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України позивачу фінансової допомоги, отримання відповідачем цих коштів і не виконання зобов`язань щодо повернення отриманої фінансової допомоги у повному обсязі.

При цьому, у постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 р. по справі № 916/1046/19 стосовно доводів апеляційної скарги, що договір про поворотну фінансову допомогу від 06 вересня 2017 року між Південним УКБ МО України та ДП МОУ Одеський проектний інститут органом управління ДП МОУ Одеський проектний інститут з Міністерством оборони України не погоджувався, колегія суддів зазначила, що на момент звернення позивача з відповідним позовом договір про поворотну фінансову допомогу від 06 вересня 2017 року є чинним та обов`язковим до виконання, в судовому порядку недійсним не визнаний. Крім того, в суді першої інстанції відповідач не заперечував та не ставив питання щодо відсутності з боку Міністерства оборони України погодження договору.

Таким чином, подання Державним підприємством Міністерства оборони України Одеський проектний інститут даного позову про визнання договору про поворотну фінансову допомогу від 06 вересня 2017 року недійсним, на думку господарського суду, свідчить про ухилення позивача від виконання умов спірного договору, оскільки беззаперечне прийняття за цим договором коштів, подальше використання цих коштів в своїй діяльності і неповернення їх відповідачу (у разі відсутності законних підстав на їх отримання), свідчить про погодження і прийняття усіх умов оспорюваного договору.

Отже, зазначене свідчить про виконання сторонами умов спірного договору, а тому суд вважає, що позивач схвалив умови спірного договору та приступив до його виконання.

До того ж позивач не надав до матеріалів справи будь-яких письмових доказів, які б підтверджували той факт, що спірний договір про поворотну фінансову допомогу від 06.09.2017 р. суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Відтак, з огляду на усе вищевикладене, суд не вбачає підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Відтак, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський проектний інститут про визнання договору недійсним є необґрунтованими, не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам чинного законодавства, тому не підлягають задоволенню.

У зв`язку з тим, що рішення відбулось не на користь позивача, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, відносяться за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Державного підприємства Міністерства оборони України Одеський проектний інститут до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01 листопада 2019 р.

Суддя В.С. Петров