ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2019 р. Справа №909/361/19

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючий суддя: Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Желіка М.Б.

секретар судового засідання Процевич Р.Б.,

явка учасників справи:

від позивача: не з`явилися;

від відповідача: не з`явилися;

розглянув апеляційну скаргу фермерського господарства "Персей Агро" за № 17/07/19-1 від 17.07.2019

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.06.2019 головуючий суддя Скапровська І.М., м. Івано-Франківськ, повний текст рішення складено - 27.06.2019

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна", с. Крупець, Славутський район, Хмельницька область

до відповідача фермерського господарства "Персей Агро", с.Угринів, Тисменицький район, Івано-Франківська область

про стягнення заборгованості в сумі 1 058 479, 48 грн.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У квітні 2019 року ТОВ "Суффле Агро Україна" звернулось в Господарський суд Івано-Франківської області з позовом до ФГ "Персей Агро" про стягнення 1 058 479, 48 грн., з яких 641 124,18 грн. - основний борг; 8062,36 грн.- 3% річних; 24 038,81грн. - інфляційних втрат; 96 748,27 грн. - пеня; 288 505,86 грн. - штраф за три місяці прострочення та зазначення в рішенні суду про нарахування 3% річних та пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України.

Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки від 01.01.2018 за № , в частині несвоєчасної оплати вартості поставленої продукції, у зв`язку з чим, за порушення строків оплати отриманої продукції, позивачем нараховано відповідні штрафні санкції.

Правовою підставою позову позивач зазначає ст.ст. 165, 173, 193, 231, 237 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526, 610, 625 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 19.06.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з фермерського господарства "Персей Агро" на користь ТОВ "Суффле Агро Україна" 641 124,18 - основного боргу; 8062,36 - 3% річних; 24 038,81 - інфляційних втрат; 96 748,27 - пені; 288 505,86 - штрафу та 15877,19 - судового збору.

Місцевий господарський суд, посилаючись на положення ч. 10 ст. 238 ГПК України визначив у резолютивній частині рішення суду про нарахування та стягнення на користь позивача 3% відсотків річних - до моменту виконання судового рішення, за формулами, визначеними у резолютивній частині судового рішення, та відмовив в частині вимоги позивача про зазначення в рішенні суду про нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог обґрунтовано тим, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов`язання за договором щодо своєчасної оплати вартості поставленого товару (сільськогосподарського товару), а тому наявні підстави для стягнення основної суми заборгованості та нарахованих штрафних санкцій.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні стягнення з ФГ "Персей Агро" 288 505,86 грн. штрафу та відмовити в 3% відсотків річних - до моменту виконання судового рішення, за формулами, визначеними у резолютивній частині судового рішення з підстав порушення вимог норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Всупереч ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 8.2 договору позивачем неправомірно нараховано штраф, оскільки сторонами не досягнуто домовленості відносно умов нарахування 15% штрафу. Ці умови договору є несправедливими та на підставі ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" призводять до істотного дисбалансу між договірними правами та обов`язками сторін.

За таких обставин, апелянт вважає, що такі умови договору слід визнати недійсними.

Вважає, що місцевий господарський суд безпідставно стягнув одночасно штраф і пеню всупереч вимог ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. В підтвердження цієї позиції посилається на постанову Верховного суду України від 21.10.2015, в справі № 6-2003цс15.

Апелянт заперечує щодо законності задоволення вимоги позивача щодо зазначення в рішенні суду про нарахування 3% річних до моменту виконання рішення.

Узагальнені доводи та заперечення позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач погодився з висновками місцевого господарського суду та навів мотиви, аналогічні викладеним в рішенні суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду - без змін.

В судове засідання 30.10.2019 представник сторін не з`явились, причин неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та місце слухання справи, а тому в порядку п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу за їх відсутності. При цьому, 25.10.2019 на адресу суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, за наявними в справі доказами.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи і заперечення, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що позов у справі, що розглядається, подано продавцем до покупця за договором поставки з вимогою про стягнення грошової суми до складу якої входить неоплачена частина поставленого товару на суму 641 124,18 грн., а також штрафні санкції, які нараховані за несвоєчасне виконання покупцем зобов`язань щодо оплати товару у вигляді 3 % річних, інфляційних втрат, пені та штрафу в розмірі 15% від суми прострочення за кожен 1 (один) повний місяць.

Суд першої інстанцій, встановивши характер спірних правовідносин, а також визначивши закон, який їх регулює, дійшов до висновку, що між сторонами у справі на підставі укладеного договору виникли відносини щодо поставки товару, які регулюються положеннями ст.ст. 655, 712 ЦК України, ст. 264 ГК України.

Встановивши факт невиконання відповідачем обов`язку з оплати поставленого товару, а також визначивши розмір цієї неоплати, місцевий господарський суд задоволив вимоги про стягнення основної заборгованості та у відповідності до цього, перевірив правильність нарахування штрафних санкцій, стягнення яких також задоволив.

Водночас, доводи та вимоги апеляційної скарги зводяться до оскарження лише суми штрафу, яка стягнута згідно рішення місцевого господарського суду та порядку (формули) нарахування 3% річних до моменту виконання рішення, що передбачено ч. 10 ст. 238 ГПК України. А тому предметом апеляційного перегляду є правильність нарахування штрафу та правомірність застосування ч. 10 ст. 238 ГПК України про нарахування 3% річних до виконання рішення.

Відповідачем не заперечуються висновки суду першої інстанції про стягнення основної суми заборгованості, 3 % річних, інфляційних втрат та пені, а також про відмову в задоволенні вимоги про зазначення в рішенні суду про нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України.

Під час апеляційного перегляду даної справи, судом апеляційної інстанції не встановлено порушення норм процесуального права або неправильного застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, а тому не реалізовує надане ч. 4 ст. 269 ГПК України право на вихід за межі доводів та вимог апеляційної скарги.

У зв`язку з цим, апеляційний господарський суд не аналізує в межах цього апеляційного перегляду правильні висновки суду першої інстанції про визначення характеру спірних правовідносин та застосування до них норм матеріального права, зокрема, в частині: (1)виникнення між позивачем та відповідачем правовідносин щодо поставки товару на підставі договору поставки за № від 01.01.2018; (2)поставки позивачем у період з 22.03.2018 по 05.04.2018 товару на загальну суму 641 124,18 грн., а також факт його прийняття відповідачем 02.04.2018 на суму 341 412,25 грн., 05.04.2018 на суму 166 182,70 грн., 05.04.2018 на суму 133 529,23 грн., що підтверджується видатковими накладними (а.с.33, 36, 40); (3)факту заборгованості в розмірі 641 124,18 грн., яка утворилась внаслідок порушення відповідачем умов договору щодо здійснення своєчасної оплати вартості отриманого товару.

Зважаючи на те, що предметом апеляційного перегляду є правильність нарахування суми штрафу на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 8.2. договору, яка стягнута згідно з рішенням суду першої інстанції, то під час апеляційного перегляду, суд повинен перевірити чи відповідають вимогам закону, які регламентують порядок нарахування штрафу в розмірі 288 505,86 грн.

В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, однією з необхідних умов для встановлення прострочення по виконанню обов`язку відповідача щодо оплати постановленого товару є визначення моменту виникнення цього договірного обов`язку, а також розміру грошової суми такого обов`язку.

Пунктом 4.3. договору передбачено, що покупець зобов`язується оплатити вартість товару не пізніше 31 жовтня 2018 року.

Відповідно до п. 8.2. договору покупець додатково сплачує штраф у розмірі 15 % від суми прострочення за кожен 1 (один) повний місяць прострочення. Аналогічна відповідальність покладається на покупця/замовника у разі несвоєчасної оплати наданих послуг на підставі статті 5 договору.

Отже, враховуючи зазначені пункти договору та фактичні обставини по справі, апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено прострочення відповідачем сплати вартості одержаного товару 02.04.2018 на суму 341 412,25 грн., 05.04.2018 на суму 166 182,70 грн., 05.04.2018 на суму 133 529,23 грн., яке розпочинається 01 листопада 2018 року.

Водночас, згідно розрахунків викладених позивачем в позовній заяві (а.с.4-7) позивач здійснює нарахування штрафу у розмірі 15 % від суми прострочення за кожен 1 (один) повний місяць прострочення за листопад 2018 року, грудень 2018 року та за січень 2019 року.

Тобто, зважаючи на диспозитивність господарського процесу, позивач просив стягнути:

288 505,86 грн. - 15 % від суми прострочення за кожен 1 (один) повний місяць прострочення, з яких:

96 168,62 грн. нараховані за прострочення оплати товару на суму 641 124,18 грн. - за листопад 2018 року;

96 168,62 грн. нараховані за прострочення оплати товару на суму 641 124,18 грн. - за грудень 2018 року;

96 168,62 грн. нараховані за прострочення оплати товару на суму 641 124,18 грн. - за січень 2019 року.

Здійснивши перерахунок суми нарахування штрафу у розмірі 15 % від суми прострочення за кожен 1 (один) повний місяць прострочення, не виходячи за межі періодів та сум, заявлених позивачем, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду, що стягненню підлягає штраф у розмірі 15 % від суми прострочення за кожен 1 (один) повний місяць прострочення за листопад 2018 року на суму 96 168,62 грн., за грудень 2018 року на суму 96 168,62 грн. та за січень 2019 року на суму 96 168,62 грн., що в загальному розмірі складає 288 505,86 грн.

За змістом ст. 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Відтак, господарський суд, що розглядає позовну заяву з вимогою про стягнення заборгованості відповідно до приписів ст. ст. 14, 237 Господарського процесуального кодексу України обмежений предметом позову і не має право вийти за межі позовних вимог та визнати недійсним укладений між сторонами правочин.

За таких обставин, апеляційний господарський суд не аналізує доводи апелянта щодо недійсності договору, оскільки такі не стосуються предмету заявленого позову та не входять у предмет доказування.

Посилання апелянта на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд вважає безпідставними, оскільки норми зазначеного Закону не підлягають застосуванню до спірних правовідносин в силу вимог ст.ст. 1, 1-1 цього закону, відповідно до яких цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг, при цьому споживачем, згідно Закону, визначено фізичну особу, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Твердження апелянта, що місцевий господарський суд безпідставно стягнув одночасно штраф і пеню, оскільки це суперечить ст. 61 Конституції України, є безпідставними з врахуванням наступного.

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 02.04.2019 в справі № 917/194/18 та від 28.08.2019 в справі № 910/11944/18.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, правовий висновок викладений у постанові Верховного суду України від 21.10.2015 в справі № 6-2003цс15 на який посилається апелянт не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки обставини справи та норми застосування є різними.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне здійснення нарахування 3% річних до моменту виконання рішення на підставі ч. 10 ст. 238 ГПК України, суд зазначає наступне.

Згідно абз. 1 ч. 10 ст. 238 ГПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 11, 12 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

За таких обставин спростовуються доводи апеляційної скарги і в цій частині, а рішення місцевого господарського суду є обгрунтоване з визначенням у резолютивній частині рішення про нарахування та стягнення на користь позивача 3% відсотків річних - до моменту виконання судового рішення, за формулами, визначеними у резолютивній частині даного рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на наведене, аргументи, викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу про заперечення доводів апеляційної скарги є такими, що відповідають встановленим обставинам по справі.

Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга фермерського господарства "Персей Агро" підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.06.2019 - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про залишення за апелянтом судового збору в розмірі 9 372,89 грн., який сплачений згідно з платіжним дорученням за № 4626 від 13.08.2019.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу фермерського господарства "Персей Агро" за № 17/07/19-1 від 17.07.2019 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.06.2019 в справі №909/361/19 залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 9 372,89 грн. залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Бонк Т.Б.

Желік М.Б.

Повний текст постанови підписано 04.11.2019