ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.10.2019 м. Ужгород Справа № 907/466/19

Суддя Господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Фізичної особи - підприємця Горлана Анатолія Павловича, м. Виноградів

до відповідача Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, м. Ужгород

про визнання протиправним та скасування пункту 3 наказу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 04.08.2017 №2576-сг

секретар судового засідання -Штундер Д.Л.

За участю представників сторін:

від позивача - Антал Я.В., адвокат, ордер ЗР № 36763 від 12.03.2018

від відповідача - Хранюк Б.Б., начальник юридичного управління, довіреність № 31-7-0.72-4/62-19 від 02.01.2019

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, м. Ужгород про визнання протиправним та скасування пункту 3 наказу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 04.08.2017 №2576-сг. Позовні вимоги ґрунтуються на положеннях ст. 651 Цивільного кодексу України, ст. 284 Господарського кодексу України, ст. 93 Земельного кодексу України, ст. 21 Закону України "Про оренду землі" та рішенні Конституційного суду України від 25.06.2019 №8-р/2019.

Попередній розрахунок понесених позивачем судових витрат становить суму 1921,00 грн. сплаченого судового збору та 4000,00 грн. витрат на надання правової допомоги.

Ухвалою суду від 05 серпня 2019 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з виявленими у ній недоліками. Після усунення у встановленому порядку позивачем недоліків ухвалою суду 13.08.2019 відкрито провадження у справі, постановлено розглянути спір за правилами загального позовного провадження, встановлено сторонам процесуальні строки для подання заяв по суті спору та призначено підготовче засідання.

В ході підготовчого провадження відповідач подав відзив на позов.

Своїм правом подати відповідь на відзив позивач не скористався.

Ухвалою суду від 10.09.2019 підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні по розгляд справи по суті за згодою сторін оголошувалась перерва з 02.10.2019 до 23.10.2019 до 14:30 год. відповідно до ст. 216 ГПУ України.

В судовому засіданні 23.10.2019 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Правова позиція позивача.

Звернення з позовом зумовлено незгодою позивача з пунктом 3 наказу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 04.08.2017 №2576-сг про встановлення річного розміру орендної плати за земельні ділянки у розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки землі, в зв`язку з чим просить визнати його протиправним та скасувати.

Заперечення відповідача.

Вважає, що Головне управління мaло право видати наказ розпорядчого характеру щодо земель, які перебувають у його підпорядкуванні, оскільки, як орендодавець та розпорядник земель сільськогосподарського призначення державної власності, має право самостійно визначати розмір орендної плати за користування земельними ділянками.

Оскаржуваний наказ безпосередньо не вносить зміни в укладені з Виноградівською районною державною адміністрацією договори оренди землі.

Головне управління з дня прийняття оскаржуваного наказу при перегляді договорів оренди землі встановлювало всім без виключення орендарям, які використовують земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності на території Закарпатської області не менше ніж 12 % від нормативно грошової оцінки землі.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

12 січня 2012 року між Горланом Анатолієм Павловичем (орендарем) та Виноградівською районною державною адміністрацією (орендодавець) укладено договір оренди землі № 2 та № 3, згідно з якими орендарем прийнято в строкове платне користування на умовах оренди земельні ділянки для ведення фермерського господарства, що знаходяться за межами населеного пункту Чорнотисівської сільської ради, контури № № 219, 237.

Предметом оренди є земельні ділянки із сільськогосподарських угідь загальною площею 14,0000 га рілля ( контур № 219 , кадастровий номер - :04:003:0011) та площею 16,0000 га пасовище ( контур № 237 , кадастровий номер - 212128б200:03:003:0250), які передалися в оренду для ведення фермерського господарства.

Термін дії Договорів 49 років.

Пунктами 9 вказаних Договорів визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та в розмірі, встановленому за пропозицією комісії з розгляду питань у галузі земельних відносин від 09.12.2011 р. в розмірі 1% нормативно-грошової оцінки.

При цьому, у п.12 договору передбачено, що розмір орендної плати переглядається один раз на два роки у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджується документами; в інших випадках, передбачених законом.

Так, нормативна грошова оцінка земельної ділянки по Договору № 3 становить166118,40 грн, відповідно орендна плата складає 1661,20 грн. в рік, а за Договором № 2: при оцінці землі на суму 79155,20 грн. - орендна плата за 1 рік - 791,60 грн.

Як стверджує позивач та не заперечує Головне управління, яке з 01.01.2013 року стало розпорядником земель державної власності сільськогосподарського призначення, на замовлення орендаря було виготовлено нову нормативно-грошову оцінку орендованих ним земель.

Рішеннями Виноградівської районної ради від 10.03.2017 року № 262 та № 263 затверджено технічні документації про нормативно-грошову оцінку орендованих Позивачем земельних ділянок.

Нова нормативно-грошова оцінка на земельну ділянку загальною площею 14,0000 га рілля контур 219 (кадастровий номер - :04:003:0011) склала 402534,62 грн., на земельну ділянку із загальною площею 16,0000 га пасовище контур 237 (кадастровий номер - :03:003:0250), склала 125277,60 грн.

Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області направило позивачу (орендарю) лист - претензію від 21.07.2017 № 31-7-0.7-3248/2-17, з пропозицією укласти додаткові угоди про заміну сторони та визначення орендної плати.

Позивачем, в свою чергу, подано клопотання до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області щодо встановлення річного розміру орендної плати у розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.

В подальшому, Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області листом від 04.08.2017 року № 31-7-0-32-8734/2-17 повідомило, що за результатами розгляду клопотання управлінням прийнято наказ від 04.08.2017 року № 2567-сг, згідно з пунктом 3 якого річний розмір орендної плати за орендовані Позивачем земельні ділянки встановлено у розмірі 12 % від нормативно-грошової оцінки.

Посилаючись на порушення його права на законне володіння та користування земельними ділянками, шляхом зміни істотних умов договорів оренди землі, непропорційне та надмірне підвищення розміру орендної плати, позивач звернувся до суду з позовом, яким просить визнати наказ Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області в частині його пункту 3 незаконним та протиправним. Видання оспорюваного наказу вважає намаганням відповідача змінити договір оренди в односторонньому порядку шляхом спонукання погодити новий розмір ставки від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Крім того, з огляду на практику Європейського суду з прав людини ( а саме: право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об`єктом правового захисту згідно статті 1 Першого протоколу Конвенції та національного законодавства України) стверджує, що укладаючи договір оренди землі, мав правомірні очікування, що такий буде діяти і прийняте в подальшому одностороннє рішення органу державної влади про різке збільшення ставки орендної плати «...12 (дванадцять) відсотків нормативної грошової оцінки», не позбавить його законного очікування на отримання доходу від здійснення господарської діяльності.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Щодо орендної плати

Відповідно до вимог статті 288 Податкового кодексу України з 01.01.2017 01.01.2017 розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території та не може перевищувати12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Частиною першою пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України та частиною першою статті 13 Закону України "Про оцінку земель" передбачено, що для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок є обов`язковим.

Статтями 203, 228 Цивільного кодексу України передбачено, що правочини не можуть суперечити цивільно-правовому законодавству, не повинні бути спрямовані на порушення інтересів і пошкодження майна держави, територіальної громади, незаконним заволодінням ним.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 228.5.1 статті 288 Податкового кодексу України визначено, що розмір орендної плати встановлюється в договорі оренди.

Тому Податковим кодексом України встановлено, що мінімальний розмір орендної плати за земельну ділянку не може бути меншим від розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території, а для визначення розміру земельного податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

З огляду на наведені норми виготовлення та затвердження нової нормативно-грошової оцінки земель, які стосуються предмету спору, є підставним та обґрунтованим.

Щодо повноважень Держгеокадастру

Статтею 14 Конституції України та статтею 1 Земельного кодексу України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до п. 4 Розділу II „Прикінцеві і перехідні положення" Закону України від 06.09.2012 „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", який набрав чинності з 01.01.2013 року, у державній власності залишаються усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 цього розділу.

Відповідно до вимог частини 4 статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Таким чином, повноваження щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності розташованими за межами населених пунктів з 01.01.2013 належать центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин (Держгеокадастру) та його територіальним органам.

Відповідно до Положення, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 року № 308, Головне управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, на території Закарпатської області.

Відповідно до пункту 8 цього ж Положення Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру, тобто на законодавчому рівні наділено правом видавати накази в межах своїх повноважень, з метою врегулювання земельних відносин з орендарями земель сільськогосподарського призначення державної форми власності на території Закарпатської області.

Оцінюючи оскаржуваний в частині наказ, суд доходить висновку, що такий не носить зобов`язального характеру саме для Орендаря; а фактично є формою виявлення позиції Головного управління щодо наданих в його розпорядження земель, зокрема, щодо розміру орендної плати.

Дискреційні повноваження - це діяльність адміністративного органу в рамках наданих повноважень щодо обрання альтернатив, запропонованих у законі. При цьому враховується те, що кожна з них є законною з огляду на цілі та принципи діяльності, з урахуванням конкретних обставин справи.

Наказом, прийнятим в ході реалізації своїх дискреційних повноважень щодо розпорядження землями, Головним управлінням встановлено річний розмір орендної плати за орендовані позивачем земельні ділянки 12 (дванадцять) відсотків нормативної грошової оцінки.

При цьому, за орендарем залишено право згоди/незгоди із запропонованою розпорядником орендною платою за землю в розмірі 12% та укладення/неукладення відповідної додаткової угоди.

За таких обставин, твердження позивача про односторонню зміну ставки орендної плати є помилковим.

Наведене підтверджується також пунктами 35 Договорів № 2, № 3, якими передбачено, що зміна умов договору здійснюється в письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір вирішується в судовому порядку.

Тобто сам договір оренди землі виключає можливість односторонньої зміни його умов, в тому числі й орендної плати за землю.

Суд погоджується з доводами відповідача, що дотримання належного економічного регулювання земельних правовідносин, забезпечення надходжень платежів за оренду до місцевих бюджетів у законодавчо визначених межах шляхом їх правильного правового врегулювання безпосередньо належить до інтересів держави та водночас, зволікання з вирішенням питання щодо внесення змін до договору оренди земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні Горлана А.П. , суперечить положенням Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" щодо встановлення мінімального розміру орендної плати за використання земель державної власності в розмірі, що є не меншим земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території, і є причиною фінансових втрат місцевого бюджету та порушує інтереси держави.

Саме з огляду на це, вимога про визнання протиправним та скасування встановлення розміру орендної плати для орендарів, в т. ч. конкретно для позивача, суд розцінює як втручання в дискреційні повноваження відповідача, адже, з огляду на цілі та принципи діяльності та з урахуванням конкретних обставин справи, орган уповноважений самостійно визначати такий розмір в законодавчо дозволених межах.

При вирішенні справи суд взяв до уваги подані Головним управлінням докази (договори оренди землі долучені до матеріалів справи), які свідчать про те, що з дня прийняття оскаржуваного наказу при перегляді договорів оренди землі ним встановлювався розмір не менше ніж 12 % від нормативно грошової оцінки землі всім без виключення орендарям, які використовують земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності на території Закарпатської області. З огляду на практику, яка склалася в межах юрисдикції відповідача у справі, тобто землі сільськогосподарського призначення в тій же місцевості надавалися орендарям на однакових умовах, які тотожні спірному випадку, твердження позивача про позбавлення (обмеження) його правомірних очікувань на отримання прибутку від використання землі є безпідставними. Більше того, ним не подано жодних доказів того, що встановлений розмір орендної плати є для нього надто обтяжливий фінансово, а тому і неприйнятий, що також свідчить про недоведення ним порушення його права.

Щодо посилання позивача на те, що Стратегія удосконалення механізму управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, яка затверджена постановою КМУ № 413 від 07.06.2017, яка була однією з підстав видання спірного наказу, визнана в подальшому неконституційною, не спростовує той факт, що Головне управління діяло в межах своїх дискреційних повноважень та у повній відповідності до вимог чинного законодавства. До того ж, у преамбулі спірного наказу відсутнє посилання на згадану у претензіях та направлених на адресу позивача листах Стратегію.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статей 73, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки позивачем не доведено порушення його прав і охоронюваних законом інтересів з боку Відповідача внаслідок видання судового наказу та не надано належних доказів на підтвердження таких обставин.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 81, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у строк, визначений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 04.11.2019.

Суддя Л.В. Андрейчук