ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2019 р. Справа№ 911/1667/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Дикунської С.Я.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №14/4-1449 від 12.09.2019 (вх. №09.1-04.2/7526/19 від 26.09.2019) Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Київської області від 02.09.2019

у справі №911/1667/19 (суддя Лилак Т.Д.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Еверест-10"

про стягнення 5 151,31 грн

за участю представників учасників справи:

від позивача - Орел С.С. довіреність № 14-258 від 05.12.19

від відповідача - не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Еверест-10" про стягнення 5 151,31 грн, з яких: 4718,17 грн пені, 255,45 грн 3% річних та 177,69 грн інфляційних.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань в частині своєчасної оплати вартості отриманого природного газу згідно договору купівлі-продажу природного газу №2543/15-ТЕ-17 від 30.12.2014.

Рішенням Господарського суду Київської області від 02.09.2019 (повний текст складено 02.09.2019) у задоволенні позову відмовлено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Еверест-10" 1 000,00 грн судових витрат на правову допомогу.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, посилаючись на приписи ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» та встановлення обставин відсутності заборгованості за поставлений природний газ, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", 18.09.2019 подав апеляційну скаргу №14/4-1449 від 12.09.2019, просить рішення Господарського суду Київської області від 02.09.2019 скасувати та постановити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено місцевим господарським судом з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, позивач стверджує, що застосування положень Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» в частині списання сум заборгованості можлива лише за умови включення підприємства до відповідного реєстру, тоді як, відповідачем не представлено доказів його включення до реєстру. Також апелянт вказує на необґрунтованість висновку суду про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.09.2019 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Жук Г.А., суддів Мальченко А.О., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою №14/4-1449 від 12.09.2019 (вх. №09.1-04.2/7526/19 від 26.09.2019) Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Київської області від 02.09.2019 у справі №911/1667/19, встановлено відповідачу процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також надано сторонам строк на подання заяв, клопотань, пояснень, але не пізніше 30.10.2019. Справу призначено на 04.11.2019.

18.10.2019 від Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Еверест-10" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона просить оскаржуване рішення залишити без змін. Крім того, відповідач просить стягнути з позивача судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені відповідачем в суді апеляційної інстанції в сумі 1000 грн.

Заперечуючи проти доводів апелянта, відповідач вказує на те, що оскільки ОСББ "Еверест-10" за отриманий природний газ розрахувався повністю до набрання чинності Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», то на підставі ч. 3 ст. 7 названого Закону неустойки підлягають списанню. Крім того, представником відповідача у відзиві на апеляційну скаргу викладено клопотання про розгляд справи без участі представників ОСББ "Еверест-10".

Представник відповідача в судове засідання 04.11.2019 не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення, зокрема, є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на заявлено представником відповідача клопотання про розгляд справи без його участі, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників ОСББ "Еверест-10".

Представник позивача в судовому засіданні 04.11.2019 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив рішення Господарського суду Київської області від 02.09.2019 скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

30.12.2014 року між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (продавець за договором, позивач у справі) та Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Еверест-10» (покупець за договором, відповідач у справі) був укладений Договір №2543/15-ТЕ-17 купівлі-продажу природного газу (далі - Договір).

Відповідно до п.п. 1.1 Договору, продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей природний газ

Газ, що продається за цим Договором використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням. (п. 1.2. Договору).

До Договору укладалися додаткові угоди №1 від 20.03.2015 року, №2 від 29.07.2015 року, №3 від 30.07.2015 року, №4 від 15.10.2015 року, №5 від 25.11.2015 року, якими змінювалась ціна газу на виконання постанов НКРЕКП.

Цивільні зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів. Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до ст. 173 ГК України, яка кореспондується зі ст. 509 ЦК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Із зазначеною нормою кореспондується й ч. 1 ст. 193 ГК України, відповідно до якої суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, позивачем на виконання умов договору передано протягом січня - грудня 2015 року відповідачу природний газ, що підтверджується актами приймання-передачі від 31.01.2015 (на суму 48092,16 грн); від 28.02.2015 (на суму 35417,80 грн); від 31.03.2015 (на суму 27194,70 грн); від 30.04.2015 (на суму 17950,82 грн); від 31.10.2015 (на суму 40060,74 грн), від 30.11.2015 (на суму 64967,33 грн); від 31.12.2015 (на суму 79250,13 грн). Всього на суму 312 933,68 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 6.1. Договору передбачено, що оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач здійснював оплату отриманого природного газу із порушенням строків, визначених у п. 6.1 договору, що сторонами не заперечується.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 7.2 Договору визначено, що у разі невиконання Покупцем п.6.1 Договору, він сплачує Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Пунктом 9.3 Договору сторони погодили, що строк, у межах якого Сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у т.ч. щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних втрат встановлюється тривалістю у 5 років.

Неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань в частині своєчасності проведення розрахунку за одержаний природний газ стали підставою для звернення позивача з даним позовом про стягнення 4718,17 грн пені, 255,45 грн 3% річних та 177,69 грн інфляційних.

30 листопада 2016 року набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії, яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» (далі - Закон № 1730).

Так, відповідно до ст. 1 названого Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості. Реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону.

Згідно зі ст. 2 Закону дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Статтею 3 Закону № 1730 передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Водночас, ч. 3 ст. 7 Закону № 1730 встановлено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Тобто, зазначеною нормою передбачено можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб не нарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на суму заборгованості, так і у спосіб списання цих нарахувань.

При цьому, додаткові умови, крім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом, для звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання (не нарахування або списання сум неустойки, інфляційних нарахувань та відсотків річних) при відсутності кредиторської заборгованості на день набрання чинності законом, не вимагаються. Виконання цієї норми також не потребує включення підприємства до Реєстру. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 07.08.2018 у справі № 925/1584/17, від 21.08.2018 у справі № 925/104/18.

З огляду на наведене, судовою колегією відхиляються як необґрунтовані доводи апелянта про безумовну необхідність включення боржника до реєстру підприємств, які беруть участь у процесі врегулювання заборгованості, задля застосування приписів ст. 7 названого Закону.

Як свідчать матеріали справи та, зокрема, апелянтом не заперечується, що заборгованість відповідача за поставлений у січні, березні, квітні 2015 року природний газ, який використаний останнім для виробництва теплової енергії, що споживається населенням, погашена у повному обсязі до набрання чинності Законом України № 1730.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення пені, 3% річних та інфляційних за неналежне виконання договірних зобов`язань в частині своєчасної оплати відповідачем вартості отриманого у січні, березні, квітні 2015 року природного газу. Доводи апелянта щодо невірного застосування норм чинного матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи Північним апеляційним господарським судом.

Щодо незгоди апелянта в частині стягнення з позивача витрат на професійну допомогу адвоката, судова колегія вважає за необхідне зауважити таке.

За ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Отже, керуючись принципом змагальності сторін в господарському судочинстві відповідно до ст. 13 ГПК України, суд при здійсненні розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу не зменшує з власної ініціативи розмір таких витрат, так як обов`язок доведення їх неспівмірності в розумінні ч. 4 ст. 126 ГПК України покладено на сторону, яка за результатами розгляду справи по суті повинна понести тягар компенсації таких витрат іншій стороні у справі, яка їх сплатила (Аналогічну правову позицію висловлено в постанові Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 922/749/18).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в письмових поясненнях № 14/4-2364в від 15.08.2019 висловлено незгоду із заявленими відповідачем судовими витратами, передбаченими ст. 126 ГПК України. При цьому, сторона, у зв`язку з тим, що справа є нескладною, а відзив на позовну заяву містить усталену практику Верховного Суду, просила відмовити у задоволенні заяви відповідача про стягнення 1000 грн витрат на адвоката в повному обсязі. Однак, судова колегія зауважує, що вказане клопотання не може бути розцінено клопотанням про зменшення суми судових витрат.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом цілком правомірно було стягнуто з позивача судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в сумі 1000 грн. Апелянтом належними доводами та доказами в порядку ст. 74 ГПК України не спростовано вірності вищенаведених висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду Київської області від 02.09.2019 у справі № 911/1667/19 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (позивача у даній справі). Крім того, відповідачем в суді апеляційної інстанції у відзиві на апеляційну скаргу заявлено клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. Судова колегія, з метою забезпечення принципів змагальності та надання позивачу можливості висловити свою позицію щодо заявлених відповідачем судових витрат, дійшла висновку про необхідність вирішення даного питання в додатковій постанові.

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Київської області від 02.09.2019 у справі №911/1667/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 02.09.2019 у справі №911/1667/19 залишити без змін.

3. Справу №911/1667/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді С.Я. Дикунська

А.О. Мальченко

Повний текст постанови складено 06.11.2019