ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2019 р. Справа№ 910/7324/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Романова Ю.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бері Комерц»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 09.08.2019

у справі № 910/7324/19 (суддя Полякова К.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хауз Бетон»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бері Комерц»

про стягнення 76 563,03 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Хауз Бетон» (далі - ТОВ «Хауз Бетон», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бері Комерц» (далі - ТОВ «Бері Комерц», відповідач) про стягнення 76 563,03 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором поставки № 17/07/17ХБ-БК від 17.07.2017, відтак просило стягнути з відповідача на користь позивача 50 000,35 грн. заборгованості, 14 990,27 грн. пені, 1 606,71 грн. 3% річних та 9 965,70 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.08.2019 у справі № 910/7324/19 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Хауз Бетон» задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бері Комерц» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Хауз Бетон» суму основного боргу у розмірі 50 00, 35 грн., пеню у розмірі 14 990, 27 грн., 1 606, 71 грн. 3% річних, 9 965, 70 грн. інфляційних втрат, 7 000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1 921, 00 грн.

Не погоджуючись із згаданим рішення, ТОВ «Бері Комерц» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо доведеності на момент прийняття оскаржуваного рішення факту наявної у відповідача заборгованості в розмірі 50 000, 35 грн., в той час як останнім 27.06.2019 сплачено на користь позивача суму боргу в розмірі 50 000, 35 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 54 від 27.06.2019. Крім цього, місцевий суд допустився помилки, коли встановив факт доведеності поставки товару за Договором, зокрема, актами надання послуг на загальну суму 2 759, 75 грн., предметом якого є лише поставка товару й зобов`язання відповідача оплатити його, а не надання послуг. На думку апелянта, судом першої інстанції помилково встановлено факт поставки товару за Договором на підставі накладних № 1424 та № 1474, за якими позивачем поставлено, а відповідачем прийнято бетон марки В30 П3 F200 W6, поставка якого Договором не передбачена. Зміст згаданих видаткових накладних не містить посилань на укладений між сторонами Договір поставки, а тому вони не можуть свідчити про поставку товару саме за цим Договором, відповідно ним не можуть встановлюватись умови оплати чи розмір відповідальності за порушення строків оплати вказаного товару.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що надане відповідачем платіжне доручення не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження оплати ним заборгованості, адже в порушення п. 2.8 Договору не містить посилань на назву, номер та дату цього Договору. Крім цього, оскільки вказані кошти були сплачені відповідачем після звернення позивача з даним позовом до суду, а справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження й позивач не був присутнім в судовому засіданні, суд першої інстанції правомірно розглянув справу за наявними у справі доказами та ухвалив законне та обґрунтоване рішення про стягнення заборгованості. З приводу тверджень відповідача про надання позивачем актів надання послуг з зазначенням невстановлених п. 1.1 Договору послуг, позивач зазначив про врегулювання сторонами п. 2.10 цього Договору питання простою транспорту позивача, який повинен оплачуватись відповідачем. Положеннями п. 1.2 Договору сторони погодили можливість поставки іншого товару, ніж визначений п. 1.1 цього Договору, відтак надані позивачем видаткові накладні № 1424 та № 1474, за якими ним поставлено, а відповідачем прийнято бетон марки В30 П3 F200 W6, також є належними та допустимими доказами на підтвердження поставки товару за Договором, тим більше, що згадані видаткові накладні в безспірному порядку підписані представниками відповідача тощо.

Враховуючи ціну позову у даній справі (76 563,03 грн.), яка становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та відсутність клопотань учасників справи про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з їх повідомленням (викликом), апеляційний суд дійшов висновку, що дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 17.07.2017 між ТОВ «Хауз Бетон» (позивач, постачальник за договором) та ТОВ «Бері Комерц» (відповідач, покупець за договором) укладено Договір поставки №17/07/17ХБ-БК (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставляти власними транспортними засобами та передавати у власність покупця товар: бетон класів В7,5 П4; В15 П4; В22,5 П3 згідно Договору та додатків до нього, які після їх погодження в порядку, зазначеному Договором є його невід`ємною частиною, а відповідач зобов`язався приймати та оплачувати товар на умовах Договору.

Поставка бетону іншого класу, ніж зазначено в п. 1.1 Договору, здійснюється на погоджених сторонами в замовленні умовах і тільки після здійснення покупцем 100% попередньої оплати вартості товару, вказаного в замовленні та рахунку (п. 1.2 Договору).

Відповідно до п. 2.2 Договору право власності та ризики на товар переходять до покупця з моменту здійснення передачі товару покупцю згідно товарно-транспортних накладних.

Приймання товару по кількості і якості здійснюється на місці поставки товару в момент його передачі шляхом підписання товарно-транспортної накладної (п.2.6 Договору).

При здійсненні платежів для припинення зобов`язань по оплаті (п. 2.8 Договору), покупець зобов`язаний вказати в платіжному дорученні назву, номер та дату Договору.

Відповідно до п. п. 2.9, 2.10 Договору покупець зобов`язався здійснювати розвантаження автотранспорту постачальника не пізніше ніж за одну годину від моменту прибуття автотранспорту постачальника на об`єкт покупця. В разі знаходження автотранспорту постачальника на об`єкті покупця понад час, зазначений в п. 2.9 Договору, покупець зобов`язався здійснювати на користь постачальника оплату в суми 250 грн. з ПДВ за кожну додаткову годину знаходження автотранспорту постачальника на об`єкті покупця.

За змістом п. 6.1 Договору розрахунки за товар здійснюються в національній валюті України (гривнях) шляхом перерахування покупцем суми вартості товару на поточний рахунок постачальника в розмірі і порядку, визначеному Договором.

Положеннями п. 6.3 Договору сторони погодили, що оплата вартості товару здійснюється покупцем на підставі рахунку-фактури постачальника шляхом здійснення попередньої оплати в розмірі 100% вартості замовленого товару на протязі двох банківських днів з дати погодження замовлення.

У випадку, коли постачальник здійснив поставку партії товару до отримання попередньої оплати від покупця за таку партію товару, покупець зобов`язаний розрахуватися за поставлений товар протягом одного банківського дня з дати поставки покупцю такої партії товару (п.6.3.2 Договору).

Договір згідно п. 10.4 вступає в силу після його підписання та діє до 31.12.2017, але в будь-якому випадку до виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За договором поставки в силу приписів ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 655 ЦК України) одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов`язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

За змістом ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання умов Договору позивач здійснив поставку відповідачу товару на підставі видаткових накладних № 1035 від 17.07.2017 на суму 15 860,00 грн., № 1062 від 20.07.2017 на суму 35 100,00 грн., № 1141 від 01.08.2017 на суму 3 906,00 грн., № 1226 від 14.08.2017 на суму 15 015,00 грн., № 1245 від 16.08.2017 на суму 9 295,00 грн., № 1271 від 18.08.2017 на суму 10 010,00 грн., № 1302 від 25.08.2017 на суму 9 940,00 грн., № 1494 від 19.09.2017 на суму 37 895,00 грн., № 1587 від 30.09.2017 на суму 20 720,00 грн., № 1596 від 02.10.2017 на суму 11 840,00 грн., № 1607 від 03.10.2017 на суму 11 840,00 грн., № 1621 від 06.10.2017 на суму 14 800,00 грн., № 1622 від 07.10.2017 на суму 23 680,00 грн., № 1869 від 28.10.2017 на суму 14 800,00 грн., № 1957 від 08.11.2017 на суму 9 176,00 грн., № 1985 від 10.11.2017 на суму 8 285,00 грн., № 1387 від 04.09.2018 на суму 245 000,00 грн., № 1388 від 05.09.2018 на суму 264 250,00 грн., № 1400 від 06.09.2018 на суму 210 000,00 грн., № 1424 від 07.09.2018 на суму 395 500,00 грн., № 1474 від 13.09.2018 на суму 49 000,00 грн., які підписані уповноваженими представниками та скріплені печатками сторін без будь-яких зауважень щодо кількості, якості чи інших умов поставки зі сторони відповідача.

Згадані вище видаткові накладні оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» щодо зазначення обов`язкових в них реквізитів, а саме: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ; назву документа(форми); дату і місце складення документа; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі); посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші данні, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, складені позивачем при поставці товару за умовами Договору видаткові накладі, в розумінні ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та ЦК України, є первинними (товаророзпорядчими) документами, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення, засвідчують факт постачання товару.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції помилково встановлено факт поставки товару за Договором на підставі накладних № 1424 та № 1474, за якими позивачем поставлено, а відповідачем прийнято бетон марки В30 П3 F200 W6, поставка якого Договором не передбачена не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані, адже як вище згадувалось, п. 1.2 Договору сторони погодили можливість поставки бетону іншого класу, ніж зазначено в п. 1.1 Договору, яка здійснюється на умовах погоджених сторонами. При цьому, оскільки відповідач підписав вказані видаткові накладні, а також інші видаткові накладні, за якими також постачався бетон іншого класу, ніж визначений п. 1.1 Договору, поставка позивачем та відповідно отримання відповідачем цього товару є погодженими та прийнятими останнім.

Твердження апелянта про те, що зміст згаданих видаткових накладних не містить посилань на укладений між сторонами Договір, а тому останні не можуть свідчити про поставку товару саме за цим Договором, також відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки всі решта наданих позивачем видаткових накладних, які не оскаржуються відповідачем, також не містять посилань на цей Договір, а зазначено про поставку на підставі Основного договору без зазначення його номеру та дати.

Крім цього, позивачем долучено до матеріалів справи належним чином завірені копії актів надання послуг, а саме: № 1142 від 01.08.2017 на суму 2 030,00 грн., № 1227 від 14.08.2017 на суму 104,25 грн., №1272 від 18.08.2017 на суму 166,80 грн., № 1495 від 19.09.2017 на суму 333,60 грн., № 1958 від 08.11.2017 на суму 125,10 грн., які також підписані уповноваженими представниками та скріплені печатками сторін.

Доводи апелянта про те, що надані позивачем акти наданих послуг містять послуги, не встановлені п. 1.1 Договору, є безпідставними та необґрунтованими, так як відповідно до п. п. 2.9, 2.10 Договору покупець зобов`язався здійснювати розвантаження автотранспорту постачальника не пізніше ніж за одну годину від моменту прибуття автотранспорту постачальника на об`єкт покупця. У разі знаходження автотранспорту постачальника на об`єкті покупця понад час, зазначений в п. 2.9 Договору, покупець зобов`язався здійснювати на користь постачальника оплату в суми 250 грн. з ПДВ за кожну додаткову годину знаходження автотранспорту постачальника на об`єкті покупця. Тобто, підписані уповноваженими представниками сторін акти надання послуг, а саме доставки та простою автобетонозмішувача, за умовами Договору повинні бути оплачені відповідачем.

Факт поставки позивачем товару та надання послуг щодо доставки та простою автотранспорту, відповідно належного виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором також підтверджується відсутністю претензій та зауважень зі сторони відповідача, зокрема, щодо товару, який було поставлено, його вартості та кількості, а також щодо часу та вартості простою автотранспорту постачальника (позивача).

За приписами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями п. 6.3 Договору сторони погодили, що оплата вартості товару здійснюється покупцем на підставі рахунку-фактури постачальника, шляхом здійснення попередньої оплати у розмірі 100% вартості замовленого товару на протязі двох банківських днів з дати погодження замовлення.

У випадку, коли постачальник здійснив поставку партії товару до отримання попередньої оплати від покупця за таку партію товару, покупець зобов`язаний розрахуватися за поставлений товар протягом одного банківського дня з дати поставки покупцю такої партії товару (п.6.3.2 Договору).

Проте як встановлено матеріалами справи, відповідач оплату товару та послуг здійснив несвоєчасно та не в повному обсязі, сплативши згідно з випискою по рахунку позивача лише 1 368 671,40 грн., відтак у нього утворилась перед позивачем заборгованість в розмірі 50 000,35 грн., про стягнення якої позивач й звернувся з даним позовом до суду.

З огляду на наведене та те, що сума боргу відповідача, яка складає 50 000,35 грн., підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, а відповідачем на момент прийняття рішення не надано документів, які свідчать про погашення цієї заборгованості перед позивачем, апеляційний суд вважає правомірними висновки місцевого суду щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення з відповідача 50 000,35 грн., які доведено позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовано, відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно тверджень апелянта про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність факту наявної у відповідача заборгованості в розмірі 50 000, 35 грн. на момент прийняття оскаржуваного рішення, в той час як останнім 27.06.2019 сплачено на користь позивача вказану суму боргу згідно платіжного дорученням № 54 від 27.06.2019, слід зазначити, що за умови ненадання відповідачем на момент ухвалення рішення у даній справі документів на підтвердження факту погашення вищезгаданої заборгованості, надане відповідачем суду апеляційної інстанції платіжне доручення про сплату заборгованості після відкриття провадження у справі не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення в цій частині. Вказане платіжне доручення може бути враховано при виконанні рішення суду у цій справі.

Разом з цим, апеляційний суд вважає помилковими твердження позивача про недопустимість та неналежність наданого відповідачем платіжного доручення, оскільки воно в порушення п. 2.8 Договору не містить посилань на назву, номер та дату цього Договору, адже з наданої позивачем виписки по рахунку видно, що решта здійснених відповідачем оплат, які були прийняті позивачем, також були здійсненні без посилань на назву, номер та дату цього Договору.

Крім цього, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 14 990,27 грн. пені за період з 15.09.2018 по 08.03.2019, а також 9 965,70 грн. інфляційних втрат та 1 606,71 грн. 3% річних.

Учасники господарських відносин в силу приписів ст. 216 ГК України несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (п. 1 ст. 218 ГК України).

Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.1, 3 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

За змістом п. 7.2.1 Договору у випадку порушення покупцем строків оплати за товар, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочення оплати товару за кожен день прострочення.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, апеляційний суд визнав висновки місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 14 990,27 грн. пені доведеними позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростованими, а тому такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків інфляційних тратт та 3% річних, апеляційний суд дійшов висновку щодо правомірності висновків місцевого суду про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних підлягають задоволенню в заявленому позивачем розмірі, а саме в сумі 9 965,70 грн. та 1 606,71 грн. відповідно.

Доводи апелянта (відповідача) з приводу неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бері Комерц» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2019 у справі № 910/7324/19 - без змін.

Матеріали справи № 910/7324/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.11.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук