УХВАЛА

м. Київ

04.11.2019Справа № 910/9607/18

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Бородині В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

заяви Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О.

про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та додані до неї матеріали

у справі № 910/9607/18

За позовом Публічного акціонерного товариства "Страхова Компанія "КРАЇНА"

до Фізичної особи-підприємця Панасенко Олександра Олександровича

про стягнення 18 240,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Страхова Компанія "КРАЇНА" звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до фізичної особи-підприємця Панасенко Олександра Олександровича про стягнення 18 240,00 грн.

Рішенням господарського суду м. Києва від 24.09.2018 у справі № 910/9607/18 позов задоволено повністю, на виконання якого видано наказ від 18.10.2018 № 910/9607/18 про стягнення з фізичної особи-підприємця Панасенко Олександра Олександровича на користь публічного акціонерного товариства "Страхова Компанія "КРАЇНА" заборгованості в сумі 18 240 грн. 00 коп., витрат по сплаті судового збору в сумі 1 762 грн. 00 коп.

30.10.2019 Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. (далі - Заявник) звернувся до господарського суду м. Києва із заявою про тимчасове обмеження Панасенка О.О. у праві виїзду за межі України.

Подання приватного виконавця обґрунтовано необхідністю застосування тимчасового обмеження боржника - Панасенко Олександра Олександровича у праві виїзду за межі України як виключного заходу забезпечення виконання судового рішення. Згідно з доводами приватного виконавця, боржник від виконання рішення суду ухиляється, на виклики приватного виконавця не з`являється, а усі вчинені виконавчі дії виявились безрезультатними.

Ухвалою суду від 31.10.2019 призначено подання приватного виконавця до розгляду в судовому засіданні на 04.11.2019.

З метою своєчасного розгляду подання приватного виконавця та забезпечення можливості заявника з`явитись до суду для його розгляду, судом було здійснено повідомлення заявника про час та місце розгляду його подання.

З наведеного слідує, що судом було вчинено всі можливі дії для повідомлення заявника про дату, час та місце розгляду подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

В судове засідання, призначене на 04.11.2019 приватний виконавець Лановенко Л.О. не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила.

Враховуючи те, що термін розгляду такого повідомлення закріплений чинним законодавством, приватний виконавець, звертаючись до суду з даним поданням, не міг не знати про порядок та строки його розгляду, тому суд дійшов висновку про можливість розгляду вказаного подання без участі приватного виконавця.

Відповідно до частини другої статті 337 Господарського процесуального кодексу України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця (ч. 4 ст. 337 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши подання приватного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду подання, господарський суд виходить з наступного.

На виконанні у Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва - Лановенко Людмили Олегівни (далі - приватний виконавець) перебуває виконавче провадження № 58721907 (ЗВП: ВП № 58721628, ВП № 58720879) з примусового виконання наказу № 910/8265/18 від 02.10.2018 року та наказу про примусове виконання рішення № 910/9607/18 від 18.10.2018 року, виданного Господарським судом міста Києва, про стягнення з фізичної особи-підприємця Панасенка Олександра Олександровича на користь Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» попередню оплату у сумі 94 790 гривень 00 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 1 572 гривні 48 коп. та заборгованості в сумі 18 240 гривень 00 когі.,витрати по сплаті судового збору в сумі 1 762 гривні 00 коп.

25 березня 2019 року керуючись ст. ст. З - 4, 24 - 27 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчого провадження № 58721628 та № 58720879.

Постанови про відкриття виконавчого провадження у відповідності до вимог ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» направлено боржнику рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення за № 634.

25 березня приватним виконавцем винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження № 58721907.

За твердженнями заявника, боржнику направлено виклик приватного виконавця з`явитися 29.03.2019 року о 11:00 год. за адресою приватного виконавця. У визначений час до офісу приватного виконавця боржник не з`явився, про що складено акт приватного виконавця.

25 березня 2019 року згідно з відповідями Державної фіскальної служби встановлено, що боржник має джерело доходу та відкритий рахунок в AT «УКРСОЦБАНК».

25 березня 2019 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника та направлено до діючих банківських установ.

Під час здійснення виконавчих дій, було встановлено наявність у боржника відкритих рахунків в AT Комерційний Банк «ПриватБанк», AT «Укрсоцбанк» та AT «Акцент-Банк», проте коштів для виконання постанови на рахунках недостатньо.

25 березня 2019 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника.

05 квітня 2019 року приватним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та направлено за місцем роботи боржника. Проте, з місця роботи боржника надійшла відповідь, про те що Панасенко О.О. звільнився за власним бажанням з посади виконавчого директора.

За твердженнями заявника, 08 квітня 2019 року боржнику направлено повторний виклик приватного виконавця з`явитися 09.04.2019 року о 10:30 год. за адресою приватного виконавця. Як вказує приватний виконавець, у визначений час до офісу приватного виконавця боржник знову не з`явився, про що складено акт приватного виконавця.

10 квітня 2019 року надійшла відповідь з Державної міграційної служби, про те що Панасенко Олександр Олександрович документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон.

15 квітня 2019 року надійшла відповідь з Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про те що Панасенко Олександр Олександрович зареєстрований у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходу тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, приватний виконавець посилається на ті обставини, що станом на 29.10.2019 року боржник не здійснив жодних заходів щодо виконання рішення суду, не повідомив про повне чи часткове виконання рішення, виникнення обставин, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення.

За приписами частини першої статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до частини 1 статті 337 Господарського процесуального кодексу України тимчасове обмеження фізичної особи - боржника у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як виключний захід забезпечення виконання судового рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 337 Господарського процесуального кодексу України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Як було роз`яснено у листі Верховного Суду України від 01.02.2013 "Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України", однією з підстав для відмови у задоволенні подань, що складає основну частину розглянутих справ, є неповнота вчинення виконавчих дій, відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань і відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання.

При цьому, поняття "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Відтак, суд зазначає, що право приватногоо виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Разом з цим, ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Зважаючи на це, доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання покладається на державного/приватного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 2 ст. 36 названого Закону розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зокрема, за приписами ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право:

- накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (п. 7);

- викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу (п. 14);

- вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження (п. 18);

- у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів (п. 19).

При цьому, вищенаведені виконавчі дії з примусового виконання рішення суду не є абсолютним правом виконавця, а є його обов`язком, оскільки в силу приписів ч.1 ст.18 Закону державний виконавець зобов`язаний вживати усіх можливих заходів, передбачені Законом з примусового виконання рішень.

Відповідно до вказаного листа Верховного Суду України, однією з підстав для відмови у задоволенні подання є неповнота вчинення виконавчих дій, відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань і відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання.

Таким чином, право приватного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє приватногоо виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

За змістом ч. 2 ст. 337 Господарського процесуального кодексу України тимчасове обмеження фізичної особи - боржника у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як виключний захід забезпечення виконання судового рішення.

Крім того, суд враховує, що свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яка передбачає, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. При чому, на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (ч. 3).

У справі "Гочев проти Болгарії" від 26.11.2009, Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування).

Тобто, наявність лише самого зобов`язання не наділяє приватного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Судом встановлено, що у матеріалах подання відсутні докази того, що боржник вчиняє свідомі діяння, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні.

Отже, суд зазначає, що така обов`язкова умова для застосування тимчасових обмежень для виїзду за кордон, як ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, в розумінні ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», матеріалами справи не підтверджується. Більше того, матеріали подання приватного виконавця не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що Панасенко Олександра Олександровича був повідомлений належним чином про відкриття виконавчого провадження та про подальші дії приватного виконавця, вчиненні у межах виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Проте, всупереч наведеному, приватним виконавцем не надано суду належних та допустимих доказів вчинення боржником свідомих діянь, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення по цій справі.

Поряд з наведеним суд зазначає, що відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, закріплено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Отже, виходячи з вищевикладеного, у даному випадку задоволення подання з підстав, викладених приватним виконавцем, може призвести до безпідставного обмеження права фізичної особи на свободу пересування, яке передбачено Конституцією України.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України Панасенко Олександра Олександровича .

Керуючись ст.ст. 234, 235, 337 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України Панасенко Олександра Олександровича відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її підписання.

Відповідно до пункту 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на ухвалу суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя М.О. Лиськов