РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.10.2019Справа № 910/5920/19

за позовом Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко»

про стягнення 112.501,99 грн

Суддя Сівакова В.В.

секретар судового засідання Кимлик Ю.В.

За участю представників сторін:

від позивача Мельник Ю.В., адвокат за договором № 01/22 від 15.04.2019

від відповідача Дрозд Т.О., протокол № 01/02/18-01 від 01.02.2018

Суть спору :

07.05.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» про стягнення 112.501,99 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі укладеного між сторонами договору на виробництво та поставку товарів власної торгової марки № СТМ 0061/13 від 30.12.2012 позивачем за видатковими накладними № Б-00001256 від 28.03.2018, № Б-00001521 від 06.04.2018 та № Б-00001721 від 19.04.2018 було поставлено відповідачу товар на загальну суму 137.214,75 грн. Постановою Північного апеляційного господарського суду № 910/9013/18 від 12.02.2019 стягнуто з відповідача частину суми боргу за поставлений товар за вказаними накладними, а саме 68.392,84 грн. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача 112.501,99 грн, з яких 86.757,48 грн основного богу, пеня у розмірі 14.775,44 грн, 8.443,90 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 2.525,17 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/5920/19 від 10.05.2019 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання відповідних документів.

22.05.2019 позивачем усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду відповідних документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2019 відкрито провадження у справі № 910/5920/19 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Даною ухвалою зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 23.05.2019 було направлено відповідачу 24.05.2019 рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 416 за адресою, яка згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 08.05.2019 є місцезнаходженням відповідача, а саме: 03039, м. Київ, просп. Науки, 8.

Вказану ухвалу суду від 23.05.2019 було отримано відповідачем 30.05.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за № 416, а отже відповідач мав подати відзив на позов у строк до 14.06.2019 включно.

05.06.2019 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2019 у справі № 910/9013/18 вирішено спір між тими ж сторонами про той же предмет (заборгованість за договором № СТМ0061/13 від 30.12.2012 за період з 28.03.2018 по 02.05.2018 за товар поставлений згідно накладних № Б-00001256 від 28.03.2018, № Б-00001521 від 06.04.2018, № Б-00001721 від 19.04.2018), у зв`язку з чим просить закрити провадження у справі № 910/5920/19 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

20.06.2019 позивачем до суду подано відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти тверджень відповідача, що даний спір вже був предметом розгляду у справі № 910/9013/18 посилаючись на те, що подану позивачем у справі № 910/9013/18 заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої було заявлено до стягнення борг за накладною № Б-00001721 від 19.04.2018 судом у справі № 910/9013/18 залишено без розгляду.

02.07.2019 відповідачем до суду подано заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначає, що доводи викладені у відповіді на відзив не відповідають дійсності та просить закрити провадження у справі у справі № 910/5920/19 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.07.2019 справу № 910/5920/19 вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі; підготовче засідання призначено на 29.08.2019.

В підготовчому засіданні 29.08.2019 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 19.09.2019.

12.09.2019 позивачем до суду подано пояснення, в яких зазначає, що в період з 2013 - 2016 роки відбувалось одночасне відвантаження продукції по діючим договорам з ТОВ «Еко»: № СТМ0061/13 від 30.12.2012, № 11708К від 01.02.2013 та № 13874К від 01.04.2016. В бухгалтерському обліку підприємства дебіторська заборгованість ТОВ «Еко» обліковувалась загальною сумою без розбивки за договорами.

13.09.2019 від позивача до суду (поштою) надійшли пояснення, які за своїм змістом є тотожними поясненням, що подані позивачем до суду 12.09.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.2019 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 910/5920/19 на 30 (тридцять) днів.

В підготовчому засіданні 19.09.2019 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 01.10.2019.

24.09.2019 відповідачем подано до суду пояснення, в яких зазначає, що сума боргу яку просить стягнути позивач вже була предметом спору у справі № 910/9013/18 і відносно її стягнення вже прийнято судове рішення від 12.02.2019, яке набрало законної сили, тому просить закрити провадження у справі № 910/5920/19.

В підготовчому засіданні 01.10.2019 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст.ст. 182, 185 Господарського процесуального кодексу України, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 15.10.2019.

Позивач в судовому засіданні 15.10.2019 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 15.10.2019 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 15.10.2019 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 22.10.2019.

В судовому засіданні 22.10.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30.12.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко» (покупець, відповідач) та Дочірнім підприємством «Бест Альтернатива» (постачальник, позивач) укладено договір на виробництво та поставку товарів власної торгової марки № СТМ 0061/13 (далі - договір).

Відповідно до п. 2.1 договору постачальник зобов`язується на замовлення покупця виготовляти та передавати йому у власність, товар (додаток № 2а - специфікація) за торгівельними марками, перелік яких наведений в додатку № 1 відповідно до умов договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплати належно виготовлений та поставлений товар.

Спір виник в зв`язку з тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором оплату отриманого товару повністю не здійснив, в зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 86.757,48 грн та несвоєчасне виконання грошового зобов`язання нараховано 14.775,44 грн пені, 8.443,90 грн інфляційних втрат та 2.525,17 грн - 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона -постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 12.1 договору строк дії встановлено до 31.12.2013.

Додатковими угодами № 1/14 від 31.12.2014, № СТМ/1/16 від 28.12.2015, № б/н від 28.12.2016, № 3 від 28.11.2017 строк дії договору продовжено до 31.12.2018.

Відповідно до п. 4.1 договору постачальник здійснює поставку товару у відповідності до узгодженої сторонами та посвідченої печатками сторін специфікації (додаток № 2а), що є невід`ємною частиною даного договору.

Згідно п. п. 4.1.3 договору ціна товару зазначається у накладних, та повинна відповідати ціні, визначеній у специфікації. У разі розбіжностей у ціні товару, яка визначена в накладній та специфікації, сторони керуються специфікацією, а приймання-передачі товару здійснюється разом з підписанням сторонами акту розбіжностей ціни товару.

Пунктом 4.5 договору визначено, що оплата за товар проводиться протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки товару до розподільчого центру або торгівельної точки покупця за умови, що постачальник поставив товар у строк, що визначений договором.

Позивачем за договором поставлено, а відповідачем отримано товар на загальну суму 180.199,20 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними, які підписано та скріплено печатками обох сторін:

№ Б-00001256 від 28.03.2018 на суму 107.246,40 грн,

№ Б-00001521 від 06.04.2018 на суму 38.169,60 грн,

№ Б-00001721 від 19.04.2018 на суму 34.783,20 грн,

Відповідач не заперечує отримання товару за вказаними накладними на відповідні суми.

Заперечення відповідача зводяться лише до того, що вказані накладені вже були предметом спору у справі № 910/9013/18, тому на його думку провадження у даній справі має бути закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що Дочірнє підприємство «Бест Альтернатива» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» про стягнення 137.214,75 грн основного боргу за накладними № Б-00001256 від 28.03.2018 на суму 60.444,03 грн, № Б-00001521 від 06.04.2018 на суму 38.169,60 грн, № Б-00001945 від 02.05.2018 на суму 38.601,12 грн (справа № 910/9013/18).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.10.2018 у справі № 910/9013/18 задоволено позовні вимоги повністю.

Слід зазначити, що позивачем у справі № 910/9013/18 було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути заборгованість за накладною № Б-00001721 від 19.04.2018 на суму 34.783,20 грн (при подані позову не було враховану цю накладну) та за накладною № Б-00001256 від 28.03.2018 на суму 107.246,40 грн (при подані позову неправильно визначено заборгованість за цією накладною).

Проте дана заява про збільшення розміру позовних вимог не була прийнята судом до розгляду, а отже не відповідають дійсності твердження відповідача про те, що видаткова накладна № Б-00001721 від 19.04.2018 на суму 34.783,20 грн була предметом розгляду у справі № 910/9013/18.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2019 у справі № 910/9013/18 рішення Господарського суду міста Києва від 08.10.2018 частково скасовано та позов задоволено частково, зокрема стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» на користь Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива» 68.392,84 грн основного боргу.

Позивач в позовній заяві у даній справі просить стягнути з відповідача заборгованість за видатковими накладними № Б-00001256 від 28.03.2018, № Б-00001521 від 06.04.2018 з урахуванням присудженої до стягнення постановою апеляційної інстанції у справі № 910/9013/18 суми в розмір 68.392,84 грн.

Отже фактично у даній справі позивачем пред`явлено вимоги про стягнення з відповідача боргу за накладною № Б-00001256 від 28.03.2018 в розмірі 46.802,37 грн (107.246,40 грн - 60.444,03 грн), за накладною № Б-00001521 від 06.04.2018 в розмірі 30.220,79 грн (38.169,60 грн - 7.948,81 грн (68.392,84 грн - 60.444,03 грн)) та за накладною № Б-00001721 від 19.04.2018 в розмірі 9.734,32 грн, загалом в розмірі 86.757,48 грн.

Судом апеляційної інстанції у постанові від 12.02.2019 не встановлено фактичний розмір наявної заборгованості за накладними № Б-00001256 від 28.03.2018, № Б-00001521 від 06.04.2018 та при задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив лише з того, що відповідачем визнано борг саме в розмірі 68.392,84 грн, тому не можливо достеменно встановити за якими саме накладними та в якому розмірі відбулось стягнення вказаної заборгованості.

Стаття 231 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік підстав з яких господарський суд закриває провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Суд приходить до висновку, що спір у даній справі не є тотожнім спору, що був вирішений у справі № 910/9013/18, оскільки пред`явлено до стягнення суми, в тому числі за видатковою накладною № Б-00001721 від 19.04.2018, які не були предметом розгляду у справі № 910/9013/18, що свідчить про відсутність підстав для закриття провадження у справі № 910/5920/19.

Статтями 598 та 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Разом з цим відповідачем не підтверджено здійснення оплати отриманого товару за накладними № Б-00001256 від 28.03.2018, № Б-00001521 від 06.04.2018, № Б-00001721 від 19.04.2018 в повному обсязі.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать, що відповідач не виконав зобов`язання по сплаті отриманого товару у повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість перед позивачем, яка становить 86.757,48 грн.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 86.757,48 грн обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за отриманий товар не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

При цьому, відповідно до п. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України всі правочини щодо забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором повинні здійснюватися виключно у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Пунктом 8.2 договору передбачено, що у разі порушення стороною договору строків виконання грошового зобов`язання, передбаченого цим договором, винна сторона зобов`язана сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. яка діяла в період прострочення виконання, нараховану на суму грошового зобов`язання, за кожний день прострочення.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов`язання щодо оплати поставленого товару.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

В зв`язку з тим, що взяті на себе зобов`язання по сплаті поставленого товару відповідач не виконав, він повинен сплатити позивачу пеню, розмір якої, за розрахунками суду (знаходиться в матеріалах справи) становить 14.712,68 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 14.712,68 грн обґрунтовані і підлягають задоволенню та в іншій частині позовних вимог про стягнення пені слід відмовити, оскільки нарахована з порушенням норм чинного законодавства України, а саме невірно визначено строк прострочення та відповідно період нарахування пені.

В зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення зі сплати поставленого товару, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 8.443,90 грн інфляційних втрат та 2.525,17 грн - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору інший розмір процентів не визначений.

За результатами здійснення судом власного перерахунку 3% річних складають 2.519,64 грн (розрахунок знаходиться в матеріалах справи).

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 2.519,64 грн - 3% річних.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті «Бизнес» від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах «Законодавство» і «Ліга».

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, що вміщено в інформаційно-пошуковій системі «Ліга» якщо сума внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо внесенням оплати є період з 16 по 31 число відповідного місяця то розрахунок індексації починається з наступного місяця.

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом помноження суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості.

За результатами здійснення судом власного перерахунку інфляційні втрати складають 5.869,46 грн (розрахунок знаходиться в матеріалах справи).

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 5.869,46 грн інфляційних втрат.

В іншій частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних в позові слід відмовити, оскільки розрахунок здійснений з порушенням чинного законодавства України, а саме невірно визначено строк прострочення та відповідно період нарахування.

Згідно з ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Таким чином, позовні вимоги Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Стосовно розподілу витрат позивача на правову допомогу в розмірі 10.000,00 грн слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

15.04.2019 між позивачем (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Фактор права» був укладений договір про надання правничої (правової) допомоги № 01/22 (далі - договір № 20), за умовами якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Згідно з п. 4.2 вказаного договору оплата за даним договором здійснюється не пізніше 3-х днів з моменту отримання клієнтом рахунку. Конкретний перелік послуг оформлюється відповідними додатками до даного договору.

Додатком 1 до даного договору сторонами узгоджено надання наступного переліку послуг: 1. ознайомлення з матеріалами та первинна консультація - 1.000,00 грн, 2. складаня позовної заяви щодо повернення дебіторської заборгованості - 1.000,00 грн, 3. участь у судовому засіданні - 3.000,00 грн., 4. гонорар за задоволення позовних вимог у розмірі 10% але не менше 5.000,00 грн. - 5.000,00 грн, всього - 10.000,00 грн.

Позивач сплатив на користь адвокатського об`єднання грошові кошти в розмірі 10.000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 134 від 06.05.2019.

Адвокатським об`єднанням «Фактор права» адвокату Мельник Ю.В. 15.07.2019 виданий ордер серії КС № 320950 на надання правової допомоги ДП «Бест Альтернатива`у Господарському суді міста Києва.

Підтвердженням того, що Мельник Ю.В. є адвокат свідчать відомості, що містяться у Єдиному реєстрі адвокатів країни (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 190 від 29.10.2003).

Враховуючи те, що позивачем підтверджено правовий статус адвоката, наявність доказів фактичного перерахування йому коштів на підставі договору, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, господарський суд дійшов висновку, що у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача на правову допомогу покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 9.765,09 грн.

Керуючись ст. ст. ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» (03039, м. Київ, просп. Науки, 8, ) на користь Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива» (01014, м. Київ, вул. Дорогожицька, 13, ) 86.757 (вісімдесят шість тисяч сімсот п`ятдесят сім) грн 48 коп. основного боргу, 14.712 (чотирнадцять тисяч сімсот дванадцять) грн 68 коп. пені, 5.869 (п`ять тисяч вісімсот шістдесят дев`ять) грн 46 коп. інфляційних втрат, 2.519 (дві тисячі п`ятсот дев`ятнадцять) грн 64 коп. - 3% річних, 1.875 (одна тисяча вісімсот сімдесят п`ять) грн 87 коп. судового збору, 9.765 (дев`ять тисяч сімсот шістдесят п`ять) грн 09 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 05.11.2019.

СуддяВ.В.Сівакова