ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2019 р. Справа№ 910/434/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: - Сіліна М.Д. - адвокат

від відповідачів 1, 2, 3: Кухаревська Н.О . - представник за довіреністю

від Міністерства внутрішніх справ України: Васянович Д.С. - представник за довіреністю

від інших учасників судового процесу: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Короля Олексія Олександровича

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2019, повний текст якого складено 24.07.2019

у справі № 910/434/19 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Короля Олексія Олександровича

до 1. Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві

2. Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві

3. Головного управління Національної поліції у місті Києві

4. Державної казначейської служби України

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів 1, 2 Міністерство внутрішніх справ України

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів 1, 2 ОСОБА_4

про стягнення шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади, в сумі 868 694,65 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача 868 694,65 грн. в рахунок відшкодування шкоди, яка завдана Дніпровським районним управлінням Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та Головним управлінням Національної поліції у місті Києві, з яких 261 431,29 грн. - реальні збитки, 557 263,36 грн. - упущена вигода, 50 000,00 грн. - розмір грошового відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в результаті дій слідчого Дніпровського РУ ГУМВСУ в місті Києві у кримінальному провадженні № 13198, відкритому за заявою представника ТОВ «НСК Прометей» ОСОБА_4 за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, у позивача було незаконно вилучене нерухоме майно (обладнання), яке у подальшому було втрачене, у зв`язку з чим позивачу завдано матеріальну (ринкова вартість втраченого майна та упущена вигода) та моральну шкоду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.07.2019, повний текст якого складено 24.07.2019, у справі № 910/434/19 відмовлено в задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що позивачем не доведено наявність такого елементу складу правопорушення, як неправомірність (протиправність) поведінки органів досудового розслідування під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0013198.

Вказаних висновків суд першої інстанції дійшов виходячи з того, що:

- необхідною підставою для притягнення державного органу до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою;

- у даному спорі, обґрунтовуючи наявність такого елементу складу правопорушення, як протиправна поведінка органів досудового розслідування, позивач посилається на незаконні дії відповідачів, що виявились у безпідставному вилученні під час обшуку 30.12.2014 слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві Приходьком І.М. належного позивачу на праві власності майна (обладнання), у подальшому визнаного речовим доказом та переданого на збереження представнику потерпілого ОСОБА_4 , а також у ненакладенні арешту на вказане майно, що потягло втрату ОСОБА_4 переданого майна;

- дії слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України з вилучення майна у ФОП Короля О.О. були наслідком проведення обшуку згідно з ухвалою слідчого судді у кримінальному провадженні №0013198, водночас господарський суд не наділений повноваженнями здійснювати оцінку законності прийнятого слідчим суддею Дніпровського районного суду міста Києва рішення про надання дозволу старшому слідчому СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України про проведення обшуку в автомайстерні «Ангар», як і не наділений повноваженнями здійснювати перевірку правомірності дій слідчого у кримінальному провадженні;

- стосовно доводів позивача про невжиття слідчим заходів забезпечення у кримінальному провадженні, зокрема, відсутність звернення слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві до слідчого судді про накладення арешту на вилучене майно, яке визнане речовим доказом, судом першої інстанції вказано на те, що зі змісту норм ГПК України слідує, що звернення до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вилучене слідчим майно, є правом слідчого, а не його обов`язком, як помилково вважає позивач;

- щодо доводів позивача про непроведення органами досудового слідства перевірок за місцем зберігання майна (у представника потерпілої особи ОСОБА_4 за адресою: м. Київ, вул. Механізаторів 5-А) щодо стану, умов зберігання та наявності майна, суд першої інстанції зазначив про те, що згідно з Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженою наказом Генерального прокурора України, Голови Державної податкової адміністрації України, в.о. Голови Верховного Суду України, Міністра внутрішніх справ України, Голови Служби безпеки України, Голови Державної судової адміністрації України від 27 серпня 2010 року № 51/401/649/471/23/125, перевірки щодо стану та умов зберігання майна, переданого на відповідальне зберігання, мають проводитись не рідше одного разу на рік, проте спірне майно було передано на відповідальне зберігання 30.12.2014 і саме з цієї дати розпочався строк в 1 рік. У липні 2015 року старший слідчий СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві Приходько І.М., за погодженням прокурора Дніпровського району міста Києва, звернувся до слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва з клопотанням про тимчасовий доступ до речей, вилучених під час обшуку 30.12.2014 р. за адресою: м. Київ, проспект Визволителів, 3 А, та про надання дозволу на їх вилучення у ОСОБА_4 , яке було задоволено ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 14.07.2015 у справі № 755/6146/15-к та на виконання якої слідчим СВ РУ ГУ МВС був здійснений виїзд за адресою м. Київ, вулиця Механізаторів, 5А , за результатами якого встановлено, що за вказаною адресою вилучені речові докази відсутні, у зв`язку з чим стосовно ОСОБА_4 було відкрите кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. За таких обставин, доводи позивача про те, що відповідачами 1, 3 не були вчинені дії з дослідження умов зберігання майна у строк, визначений Інструкцією (з 30.12.2014 по 31.12.2015), спростовується вказаними вище обставинами.

Крім того, судом першої інстанції зазначено про те, що:

- оскільки вилучене у позивача під час кримінального провадження № 0013198 майно було передане на відповідальне зберігання ОСОБА_4 , обов`язок з повернення даного майна виник саме у даної фізичної особи, як і відповідальність за незбереження такого майна, враховуючи при цьому, що кримінальне провадження № 0013198 стосовно ФОП Короля О.О. на даний час закрите, а відтак, відсутній такий елемент делікту, визначений ст. 1173 ЦК України, як спеціальний суб`єкт - орган державної влади;

- позивачем не доведено наявності заподіяної йому шкоди, оскільки наданий позивачем звіт № 22-11-18 від 22.11.2018, виконаний на замовлення позивача ТОВ «Експертне бюро Шашкова», не може бути таким доказом .з огляду на те, що докази, які покладені в основу його дослідження (договори, видаткові накладні, рахунки-фактури, товарні чеки тощо), не містять ідентифікуючих ознак щодо обладнання (маркувань, заводського номеру), за допомогою яких можливо встановити, що експертом досліджувались саме ті документи, які відносяться до обладнання, вилученого під час обшуку 30.12.2014, та вони не свідчать про те, що експертом оцінювалось саме те майно, що було вилучене в якості речових доказів, перелік яких не співпадає з переліком придбаного позивачем обладнання, яке оцінювалось.

- обґрунтовучи суму упущеної вигоди, позивач посилається на укладений із ФОП Оселедько С.В. договір оренди обладнання від 22.12.2014, відповідно до якого позивач передав в оренду вказаній особі обладнання загальною вартістю 115 000,00 грн. зі строком оренди у 5 років, проте будь-яких даних, які б свідчили про те, що позивач міг отримати дохід у вигляді оренди в сумі 557 263,36 грн., останнім суду не надано. При цьому в матеріалах справи відсутні докази фактичної передачі позивачем ФОП Оселедьку С.В. обладнання, вказаного у договорі оренди від 22.12.2014 (зокрема, акт прийому-передачі обладнання), а також докази того, що в оренду передавалось саме те обладнання, яке було вилучене у ФОП Короля О.О. під час обшуку від 30.12.2014 (відсутні ідентифікуючі ознаки та маркування цього обладнання);

- щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди на суму 50 000,00 грн. - факт її наявності у позивача залишається не доведеним.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом про стягнення шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади, обрав невірний та неефективний способу захисту, адже майно, що було вилучене під час обшуку, передане на відповідальне зберігання фізичній особі ОСОБА_4 за цивільно-правовою угодою, який має нести відповідальність за його втрату.

Не погоджуючись з рішенням, 16.08.2019 Фізична особа-підприємець Король Олексій Олександрович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2019 у справі № 910/434/19 скасувати та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач зазначив про те, що рішення суду є безпідставним, необґрунтованим та незаконним.

В обґрунтування вказаної позиції позивач послався на те, що:

- звернення слідчого до судді з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у позивача у даному конкретному випадку було не правом слідчого, а його обов`язком;

- у матеріалах справи наявні копії скарг позивача на бездіяльність слідчого у питанні накладення арешту на майно та визнання такої бездіяльності протиправною, а також позивач намагався повернути собі таке майно, а відтак, висновок суду першої інстанції про те, що такі докази відсутні у матеріалах справи, є безпідставним;

- постанова заступника прокурора Дніпровського району міста Києва від 25.05.2015 є не лише підтвердженням факту безпідставної та передчасної передачі майна позивача ОСОБА_4 , а й прямим доказом протиправності дій слідчого з такої передачі;

- в матеріалах справи відсутні докази проведення щоквартальних перевірок схоронності майна посадовими особами (слідчими) відповідачів 1 та 3, про які йдеться у п. 16 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 № 1104 та положення якого (порядку) судом першої інстанції безпідставно не було застосовано до спірних правовідносин;

- судом першої інстанції до спірних правовідносин безпідставно не було застосовано положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також проігноровано висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 по справі № 920/715/17;

- висновки суду першої інстанції про відсутність ідентифікуючих ознак спірного обладнання є безпідставними, а належним доказом наявність шкоди в вигляді упущеної вигоди є саме укладений з ФОП Оселедько С.В. договір оренди спірного майна, оскільки за вказаним договором позивач мав змогу та наміри передати спірне майно в оренду, проте з огляду на вилучення такого майна не зміг це зробити.

Крім того, в апеляційній скарзі позивач послався на ті ж саме обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме, на наявності підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2019 справа № 910/434/19 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.

Ухвалою від 03.09.2019 поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Короля Олексія Олександровича на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2019 у справі № 910/434/19, розгляд справи призначено на 25.09.2019 о 15:20.

19.09.2019 до суду від представника відповідачів 1, 2 та 3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просив залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з посиланням на те, що:

- суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не доведено наявності такого елементу складу правопорушення, як неправомірність (протиправність) поведінки органів досудового розслідування під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0013198;

- спірні правовідносини з неповернення вилученого 30.12.2014 під час обшуку майна мають цивільно-правовий характер, оскільки вказане майно було передано на відповідальне зберігання фізичній особі, у якої і виник обов`язок з повернення такого майна та, відповідно, відповідальність за його неповернення;

- розмір шкоди є необґрунтований та безпідставний а також не підтверджений належними та допустимими доказами.

23.09.2019 до суду від Міністерства внутрішніх справ України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому третя особа, з посиланням на те, що:

- позивачем не доведено наявності такого елементу складу правопорушення, як неправомірність (протиправність) поведінки органів досудового розслідування;

- положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не можуть були застосовані до спірних правовідносин, оскільки вказаний закон регулює відшкодування шкоди громадянинові, тоді як порядок відшкодування шкоди юридичній особі регулюється ст.ст. 1173-1174 ЦК України;

- позивач в апеляційній скарзі посилається на ст. 23 ЦК України згідно з якою моральна шкода полягає у душевних стражданнях фізичної особи, а не фізичної особи-підприємця,

просить рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2019 у справі № 910/434/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

25.09.2019 судове засідання не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді - Калатай Н.Ф. (судді-доповідача), на лікарняному, з огляду на що ухвалою від 26.09.2019 справу призначено до розгляду на 04.11.2019 об 11:40.

Станом на 04.11.2019 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідач 4 та ОСОБА_4 представників в судове засідання не направили, про причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача 4 та ОСОБА_4 за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представники відповідачів 1, 2, 3 та Міністерства внутрішніх справ України проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідачів 1, 2, 3 та Міністерства внутрішніх справ України, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

З наявного в матеріалах справи Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 40-43 т. 1) слідує, що 18.04.2007 здійснена державна реєстрація Суб`єкта підприємницької діяльності - Фізичної особи-підприємця Короля Олексія Олександровича , запис № 0044478.

Позивачем, з метою здійснення підприємницької діяльності, протягом 2013-2014 років у третіх осіб придбане обладнання на загальну суму 115 628,80 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями договору купівлі-продажу № 05/9 від 05.09.2013, договору поставки № 5а від 01.08.2014, видаткових накладних № Чуб-32909 від 09.09.2013 (у вказані накладній допущена помилка, а саме замість загальної вартості товарів 34 300,00 грн. помилково вказано - 34 299,00 грн. - примітка суду), та № КН-0000083 від 26.08.2014 до вказаних договорів (відповідно), видаткових накладних № РН-0000023 від 21.02.2013, № 374 від 25.02.2013, № 301 від 12.02.2014, № 466 від 05.03.2014, товарного чеку від 04.05.2014 (а.с. 44-55 т. 1).

01.10.2014 позивач як орендар та ПП «ДТР Холдінг» як орендодавець уклали договір про оренду нежитлових приміщень (а.с. 56-58 т. 1), предметом якого є оренда позивачем нежитлового приміщення площею 311 кв.м. за адресою: м. Київ, пр. Визволителів, 3-а . Вказане приміщення було передано позивачу в орендне користування згідно з підписаним актом прийому-передачі нежитлових приміщень від 01.10.2014 (а.с. 59 т. 1).

02.10.2014 старшим слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві Приходьком І.М., за заявою представника ТОВ «НСК «Прометей» ОСОБА_4 відкрите кримінальне провадження № 13198 за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. У своїй заяві ОСОБА_4 вказував, що у вересні 2014 року позивачем було здійснене заволодіння технікою для ремонту автотранспорту, належного ТОВ «НСК «Прометей».

24.10.2014 за результатами проведеного досудового розслідування у кримінальному провадженні № 13198, старшим слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві Приходьком І.М. винесена постанова про закриття вказаного кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях Короля О.О. складу кримінального правопорушення (а.с. 61-62 т. 1).

20.11.2014 прокуратурою Дніпровського району міста Києва винесено постанову про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження (а.с. 63-64 т. 1), якою постанова слідчого СВ Дніпровського РУ РУ ГУ МВС України в місті Києві від 24.10.2014 про закриття кримінального провадження була скасована, а матеріали вказаного кримінального провадження направлені слідчому відділу для подальшого розслідування.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 29.12.2014 у справі № 755/32955/14-к (а.с. 73 т. 1) за клопотанням слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві Приходька І.М. наданий дозвіл на проведення обшуку у приміщеннях автомайстерні «Ангар», розташованої за адресою: м. Київ, проспект Визволителів, 3-а , з метою виявлення належного ТОВ «НСК «Прометей» майна, здобутого Королем О.О. в результаті вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Як вбачається зі змісту протоколу обшуку від 30.12.2014 (а.с. 74-80 т. 1), проведеного слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві у приміщенні автомайстерні «Ангар», під час даного обшуку було виявлено та вилучене наступне майно:

- світильник VYRTYCH VIPET-I-PC-EP 2x58W (Чехія), в кількості 10 шт.;

- лампа люмінесцентна 36W, в кількості 235 шт.;

- сейф 2-х дверний (колір сірий), в кількості 1 шт.;

- сейф (колір рожевий), в кількості 1 шт.;

- підйомник 2-х стійковий електрогідравлічний Ritian QJY-4, 5-2C2 380V (колір синій), в кількості 1 шт.;

- підйомник 4-х стійковий електрогідравлічний з мотором 380V Y90L-2 DL1036759 та траверсою в комплекті (колір сірий), в кількості 1 шт.;

- підйомник 4-х стійковий 380V з мотором 380V Y90L-2 в комплекті з траверсою (колір синій), в кількості 1 шт.;

- підйомник Beissbarth Zippo заводський номер P109041418, в кількості 1 шт.;

- домкрат підкатний 4т, червоний, в кількості 2 шт.;

- домкрат підкатний 4т сірий, в кількості 1 шт.;

- станок дископравильний SiriusGrad, в кількості 1 шт.;

- мийка високого тиску Expert 08, в кількості 1 шт.;

- пневматична установка для збору відпрацьованого масла, ємністю 90л, Flexbimec (колір червоний), в кількості 1 шт.;

- стійка трансмісійна, в кількості 1 шт.;

- гідравлічний прес Fenix 20 т. PL-PS92001 (колір червоний), в кількості 1 шт.;

- гідравлічна стяжка пружин 2200LB, в кількості 1 шт.;

- стенд розвалу-сходження Beissbarth в комплекті (з фіксатором керма, педалі, поворотними кругами 2од, датчиками 4од, монітором), в кількості 1 шт.;

- стенд для чищення форсунок «Спрут форсаж турбо» (колір червоний), в кількості 1 шт.;

- шиномонтажний стенд Beissbarth MS50, заводський номер 753, в кількості 1 шт.;

- шиномонтажний стенд Beissbarth MS50 з техноролером, заводський номер 0732, в кількості 1 шт.;

- стенд балансування, Beissbarth Microtec 850А, заводський номер 23933 , в кількості 1 шт.;

- азотна установка Nitro Profi, в кількості 1 шт.;

- установка компресорна PM-3129.05, в кількості1 шт.;

- установка компресорна PM-3128 в кількості 1 шт.;

- установка універсальна УПС 400/800 (30708) з мотором АИР90LA8 та частотним перетворювачем, в кількості 1 шт.;

- тарілка віддаюча для УПС 400/800, в кількості 1 шт.;

- візок інструментальний 6 шафа на колесах (колір синій), в кількості 1 шт.;

- фен промисловий, в кількості 1 шт.

Вказане майно (право власності на яке ні позивач, ні ОСОБА_4 не підтвердили у повному обсязі належними доказами) постановою про визнання речових доказів та передачу їх на збереження предстанвику потерпілого від 30.12.2014 (а.с. 81-82 т. 1) винесеною старшим слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві Приходько І.М. у кримінальному провадженні № 13198, визнане речовими доказами та передане представнику ТОВ «НСК «Прометей» ОСОБА_4 , а останнім - прийняте, на відповідальне зберігання у складському приміщенні за адресою: м. Київ, пр. Возз`єднання, 21 .

Також встановлено, що вказане майно 12.01.2015 переміщене зберігачем ( ОСОБА_4 ) на складське приміщення за іншою адресою - м. Київ, вул. Механізаторів 5-А , що підтверджується зберігальними записками ОСОБА_4 на ім`я старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві Приходька І.М. від 30.12.2014 та від 12.01.2015 (а.с. 83-84 т. 1).

Постановою про скасування постанови слідчого про визнання речових доказів та передачу їх на збереження представнику потерпілого від 25.05.2015 (а.с. 120-122 т. 1), винесеною заступником прокурора Дніпровського району м. Києва, постанову старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві Приходька І.М. про визнання речових доказів та передачу їх на збереження представнику потерпілого від 30.12.2014 по кримінальному провадженню № 13198 скасовано в частині передачі речових доказів на відповідальне зберігання представнику ТОВ «НСК «Прометей» ОСОБА_4 та зобов`язано повернути ці речові докази Королю О.О .

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 14.07.2015 у справі № 755/6146/15-к старшому слідчому СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві Приходьку І.М. наданий дозвіл на тимчасовий доступ до речей, вилучених під час обшуку 30.12.2014 за адресою: м. Київ, проспект Визволителів, 3А , та дозвіл на їх вилучення у представника ТОВ «НСК «Прометей» ОСОБА_4 за адресою: м . Київ, вулиця Механізаторів , 5А.

На виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 14.07.2015 у справі № 755/6146/15-к, слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України України в м. Києві Сегенем А.Р. був здійснений ви`їзд за адресою: м. Київ, вул. Механізаторів, 5-а , проте вилучені під час обшуку від 30.12.2014 речі за вказаною адресою були відсутні, що підтверджується доповідною запискою заступника начальника СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві та рапортом прокурора Дніпровського району м. Києва від 27.08.2015 (а.с. 125-127 т. 1).

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 02.04.2018 (а.с. 129-130 т. 1) у справі № 755/28635/14-к задоволено скаргу Короля О.О. на бездіяльність слідчого Дніпровського управління поліції Національної поліції у місті Києві щодо неповернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0013198 від 02.10.2014 та зобов`язано повернути Королю О.О. майно, вилучене у кримінальному провадженні №0013198 під час обшуку 30.12.2014 за адресою: м. Київ, проспект Визволителів, 3-А , а саме:

- верстат балансувальний (підстава виникнення права власності - видаткова накладна від 21.02.2013;

- верстат шиномонтажний (підстава виникнення права власності - видаткова накладна від 21.02.2013;

- підіймач 4-стійковий електрогідравлічний 4Т QJY-4000В (підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу № 05/9 від 05.09.2013, видаткова накладна № Чуб-32909 від 09.09.2013);

- підкатний домкрат 4т ТВ4004В (підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу № 05/9 від 05.09.2013, видаткова накладна № Чуб-32909 від 09.09.2013 року);

- траверса гідравлічні GL-М3 (підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу № 05/9 від 05.09.2013, видаткова накладна Чуб-32909 від 09.09.2013); верстат для рихтування литих дисків «Сіріус Град» (підстава виникнення права власності - товарний чек від 04.05.2014);

- компресор АIRСАSТ, 94779, Р-500 (підстава виникнення права власності - видаткова накладна № 374 від 25.02.2013);

- стенд розвал-сходження BЕІSSBARTH.ПЦ-3000РС (підстава виникнення права власності - видаткова накладна № 374 від 25.02.2013);

- підіймач «ножничний» (підстава виникнення права власності - видаткова накладна № 301 від 12.02.2014);

- підіймач автомобільний 2-х ст. (підстава виникнення права власності - видаткова накладна № 466 від 05.03.2014);

- підіймач автомобільний 4-х ст. (підстава виникнення права власності - видаткова накладна № 466 від 05.03.2014);

- прес гідравлічний 20т РL-РS92001 (підстава виникнення права власності - договір поставки № 5а від 01.08.2014);

- стійка трансмісійна 0,5 РL - ЕН901 (підстава виникнення права власності - договір поставки № 5а від 01.08.2014).

Постановою про закриття кримінального провадження від 03.08.2018 (а.с. 131-133 т. 1) кримінальне провадження №0013198 (відкрите за заявою ОСОБА_4 ) закрите слідчим Дніпровського управління поліції Національної поліції у місті Києві на підставі ч. 1 п. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю у діях Короля О.О. складу кримінального правопорушення.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить стягнути з Державного бюджету України шкоду в сумі 868 694,65 грн., завдану позивачу у зв`язку з втратою належного йому майна, яке було вилучено в ході досудового розслідування та не повернуто позивачу.

Заявлена до стягнення суму складається з ринкової вартості вказаного майна (261 431,29 грн.), упущеної вигоди (557 263,36 грн.) та моральної шкоди (50 000,00 грн.).

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив у повному обсязі з чим колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Аналогічні норми містяться також в статті 20 ГК України, якою встановлено, що кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 13 Конституції України встановлено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

За змістом частини 2 статті 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є заподіяння майнової шкоди.

Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За загальним положенням, передбаченим статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Водночас статтею 1176 ЦК України визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

При цьому шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 ст. 1176, а саме у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Отже, за відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, тобто в інших випадках заподіяння шкоди органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратурою або судом, діють правила частини шостої цієї статті - шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Згідно з приписами ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, в той час як відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

При цьому довести наявність складових елементів правопорушення має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 02.03.2018 по справі № 916/336/17.

Дії (бездіяльність) посадових осіб (слідчих) Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві та Головного управління Національної поліції у місті Києві, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно, встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що вищевказані дії та бездіяльність посадових осіб (слідчих) Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві та Головного управління Національної поліції у місті Києві, які полягали у:

1) безпідставному вилученні під час обшуку 30.12.2014 майна, що належить позивачу на праві власності;

2) невжитті заходів щодо збереження вилученого у позивача під час обшуку 30.12.2014 майна шляхом накладення арешту на це майно (обладнання) (порушення ч. 5 ст. 171 КПК України);

2) непроведенні перевірок у зберігача майна ( ОСОБА_4 ) щодо стану, умов зберігання та наявності майна (обладнання), вилученого у позивача під час обшуку 30.12.2014 (порушення ч. 4 ст. 168 КПК України);

3) неповерненні позивачу майна (обладнання) після винесення слідчим суддею Дніпровського районного суду міста Києва ухвали від 02.04.2018 у справі № 755/28635/14-к про повернення майна, вилученого під час обшуку 30.12.2014 у кримінальному провадженні №0013198,

свідчать про невиконання посадовими особами відповідачів 1, 3 покладених на них законом обов`язків.

Щодо вказаних обсатвин колегія суддів зазначає про таке.

Частиною 1 ст. 16 КПК України встановлено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Водночас частиною 4 ст. 168 КПК України встановлено, що після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 № 1104 (далі Порядок № 1104), визначені правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження.

Згідно з п. 27 Порядку № 1104 схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1 - 26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно.

За змістом ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено:

1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним;

2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна;

3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу;

4) у разі скасування арешту.

Отже, обов`язок належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно повернути тимчасово вилучене майно після винесення прокурором відповідної постанови прямо передбачений чинним законодавством.

Відповідальність органів державної влади, яким є Дніпровське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, за шкоду, яка завдана позивачу може наставати за одночасної наявності таких умов: факту незаконного рішення, дії чи бездіяльності Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, наявності шкоди, завданої позивачу; причинно-наслідкового зв`язку між рішенням, дією чи бездіяльністю та завданою шкодою.

З матеріалів справи слідує, що протиправність поведінки першого відповідача полягає у невиконанні прямого припису закону і неповерненні всупереч вимог ст. 169 КПК України тимчасово вилученого у позивача майна.

Щодо посилань на те, що судовими рішеннями не встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, колегія суддів зазначає про те, що спірні деліктні правовідносини виникли у зв`язку з втратою тимчасово вилученого майна, тобто, через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК України.

Вказана правова позиція викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17.

Відповідачі, заперечуючи проти позовних вимог, зазначали, що ними будь-які протиправні дії не вчинялись, проте протиправною може бути не тільки дія, а й бездіяльність, в той час як у спірних правовідносинах має місце протиправна бездіяльність відповідача 1, що виявилася у невиконанні приписів ст. 169 КПК України, а саме у неповерненні майна його законному власнику.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що має місце протиправна бездіяльність першого відповідача, що складає перший елемент складу цивільного правопорушення.

Статтею 41 Конституції України, серед іншого, встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковані Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписану від імені України 9 листопада 1995 року, Перший протокол, протоколи № 4 і № 7 до Конвенції, підписані від імені України 19 грудня 1996 року, та протоколи № 2 і № 11 до Конвенції, підписані від імені України 9 листопада 1995 року у м. Страсбурзі.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є Дніпровське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, як особа, відповідальна у спірний період за збереження та повернення тимчасового вилученого майна, та Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.

Отже, визначений законом обов`язок повернути майно не виконаний державою Україна у спірних правовідносинах, не надано жодних гарантій повернення майна, не встановлено строку повернення такого майна, в зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з Державного бюджету України заподіяних позивачу збитків.

Внаслідок вищевикладених обставин позивачем втрачено належне йому майно, тобто позивач зазнав збитків.

Водночас щодо розміру збитків колегія суддів зазначає про таке.

Щодо вимог про стягнення ринкової вартості втраченого майна (261 431,29 грн.) колегія суддів зазначає таке.

На підтвердження такої суми позивачем до матеріалів справи долучено звіт № 22-11-18 від 22.11.2018, виконаний на замовлення позивача ТОВ «Експертне бюро Шашкова» (а.с. 134-213 т. 1).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказаний звіт не може бути доказом на підтвердження вказаних обставин, з огляду на таке.

Зі змісту вказаного звіту слідує, що при визначенні ринкової вартості майна станом на 22.11.2018 оцінювачем приймались дані щодо вартості аналогічного (за припущеннями оцінювача - примітка суду) майна, які були отримані з інтернет ресурсів, в той час як надані позивачем на підтвердження факту придбання спірного майна докази (договір купівлі-продажу № 05/9 від 05.09.2013, договір поставки № 5а від 01.08.2014, видаткові накладні № Чуб-32909 від 09.09.2013, та № КН-0000083 від 26.08.2014 до вказаних договорів (відповідно), видаткові накладні № РН-0000023 від 21.02.2013, № 374 від 25.02.2013, № 301 від 12.02.2014, № 466 від 05.03.2014, товарний чек від 04.05.2014) не містять а ні ідентифікуючих ознак щодо обладнання (маркувань, заводського номеру, в деяких випадках виробника продукції та відомостей, які б дали змогу визначити точне найменування обладнання), а ні року виготовлення обладнання та відомостей щодо його експлуатації, які б достовірно надали змогу як ідентифікувати обладнання за виробником та точним найменуванням, так і встановити ступінь амортизації такого обладнання, що в будь-якому випадку є визначальним для встановлення ринкової вартості такого обладнання станом на 22.11.2018.

Водночас про те, що при спірному вилученні майна було вилучено саме те обладнання, щодо якого позивачем надані докази його придбання, свідчить ухвала слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 02.04.2018 (а.с. 129-130 т. 1) у справі № 755/28635/14-к, в який зобов`язано повернути Королю О.О. майно, вилучене у кримінальному провадженні №0013198 під час обшуку 30.12.2014 за адресою: м. Київ, проспект Визволителів, 3-А із визначенням як переліку такого майна, так і підстав його набуття.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що вартість спірного майна має визначатися виходячи з вартості, за якою таке майно було придбано позивачем.

Отже, позовні вимоги про стягнення реальних збитків підлягають частковому задоволенню в сумі 115 629,80 грн. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вказаних вимог підлягає зміні.

Щодо вимог позивача про стягнення упущеної вигоди в сумі 557 263,36 грн. колегія суддів зазначає таке.

З послань позивача слідує, що вказана сума становить суму орендної плати яку відповідач мав отримати за укладеним з ФОП Оселедько С.В. договором оренди обладнання від 22.12.2014 за період з 22.12.2014 по 22.12.2019 яка зменшена на суму податку (5%), а також збільшена на суму середньої ставки по строковим депозитам (позивач зазначає про те, що він мав намір вносити всю отриману за вказаним договором оренду плату на депозит - примітка суду).

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є,

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено; під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором, а при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Крім того, слід врахувати заходи, вжиті кредитором щодо одержання упущеної вигоди.

Обґрунтовучи суму упущеної вигоди, позивач посилається на укладений із ФОП Оселедько С.В. договір оренди обладнання від 22.12.2014, відповідно до якого позивач мав передав в оренду вказаній особі спірне обладнання загальною вартістю 115 000,00 грн.

При цьому за умовами вказаного договору майно мало бути йому передано не пізніше 05.01.2015 (п. 4.1 договору), проте у межах цієї справи встановлено протиправну бездіяльність відповідача 1 яка полягала у неповерненні позивачу спірного майна після винесення прокурором відповідної постанови, тобто після 25.05.2015.

Враховуючи, що з моменту, в якій фактично виникла протиправна бездіяльність відповідача 1, позивач не міг передати в оренду спірне майно та, відповідно, отримувати прибуток, позовні вимоги про стягнення на його користь упущеної вигоди не ґрунтуються на вимогах закону.

Також слід зазначити, що цим судовим рішенням фактично встановлено протиправну бездіяльність відповідача 1, яка полягала у неповерненні позивачу спірного майна після винесення прокурором відповідної постанови (25.05.2015 - примітка суду), однак не визнано дії слідчого щодо вилучення майна незаконними.

При цьому господарський суд не наділений повноваженнями здійснювати оцінку законності прийнятого слідчим суддею Дніпровського районного суду міста Києва рішення про надання дозволу старшому слідчому СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України про проведення обшуку в автомайстерні «Ангар», як і не наділений повноваженнями здійснювати перевірку правомірності дій слідчого у кримінальному провадженні.

До того, ж слід зазначити про те, що станом на 22.12.2014 (дата укладення договору оренди спірного майна - примітка суду) позивач був обізнаний про те, що триває кримінальне провадження щодо спірного майна, та мав усвідомлювати можливість тимчасового вилучення вказаного майна у вищезгаданому кримінальному провадженні, а відтак, укладаючи такий договір, діяв на власний ризик.

Посилання позивача на те, що він планував всі отримані за оренду спірного майна грошові кошти покласти на депозитний рахунок и отримувати відсотки є лише припущеннями не підтвердженими жодними доказами.

За таких обставин, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача упущеної вигоди в сумі 557 263,36 грн. відсутні в зв`язку з їх недоведеністю. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вказаних вимог залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн. колегія суддів зазначає таке.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частина 1 ст. 23 ЦК України встановлює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві позивач посилається на те, що він зазнав значних душевних страждань, які проявились у розпачі, глибокому розчаруванні та небажанні взагалі щось робити, адже він все життя відкладав гроші на обладнання та техніку для СТО, економив на добробуті своєї родини, придбав майно абсолютно законним шляхом, намагався реалізувати свою життєву мрію, зайнявшись підприємницькою діяльністю шляхом відкриття СТО, але все це було зруйновано неправомірними діями посадових осіб, внаслідок чого позивач втратив засоби для свого існування, члени сім`ї та друзі позивача втратили до нього довіру, їх відносини суттєво погіршились, відбувались регулярні непорозуміння та сварки, внаслідок чого у позивача відбувся сильний нервовий стрес, йому довелось довго відновлювати стосунки з близькими людьми

У п 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що:

- під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб;

- відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

- під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

За приписами ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 73 ГПК України ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст. 78 ГПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 79 ГПК України).

Отже, саме на позивача покладений обов`язок належними та допустимими доказами довести спричинення йому моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн., проте жодного доказу на підтвердження вказаного твердження матеріли справи не містять.

За таких обставин, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн. відсутні в зв`язку з їх недоведеністю. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вказаних вимог залишається без змін.

Таким чином, за результатами апеляційного перегляду рішення від 10.07.2019 у справі № 910/434/19 колегія суддів дійшла висновку, що законними і обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення на його користь збитків, які становлять вартість вилученого та неповернутого майна в сумі 115 628,80 грн.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (стаття 1 зазначеного закону).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган, державне підприємство, установа, організація, юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 3 зазначеного закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно з висновком, наведеним у рішенні Конституційного Суду України № 12/рп-2001 від 03.10.2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.

Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, входить до компетенції Державного казначейства України.

Таким чином, при розгляді справ за позовами про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів доходів і зборів, слід враховувати, що співвідповідачами у таких справах є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів. До того ж, не вимагається наявність порушення вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Отже, позовні вимоги позивача частково задовольняються шляхом стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мали місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2019 у справі № 910/434/19 підлягає зміні, позов задовольняється частково, до стягнення на користь позивача з Державного бюджету України через Державну казначейську службу підлягає шкода в сумі 115 628,80 грн., у задоволенні решти позовних вимог відмовляється.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, а також підстави зміни судового рішення, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Короля Олексія Олександровича підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України, з огляду на обсатвини справи, судові витрати по справі, а саме витрати позивача в сумі 6 000,00 грн. за проведення експертизи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Короля Олексія Олександровича на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2019 у справі № 910/434/19 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2019 у справі № 910/434/19 змінити.

3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2019 у справі № 910/434/19 в такій редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, будинок 6, ідентифікаційний код 37567646) на користь Фізичної особи-підприємця Короля Олексія Олександровича ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) матеріальну шкоду в сумі 115 628 (сто п`ятнадцять тисяч шістсот двадцять вісім) грн. 80 коп. та витрати за проведення експертизи в сумі 798 (сімсот дев`яносто вісім) грн. 64 коп.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України і може бути оскаржено в порядку та строк, встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України».

4. Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

5. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2019 у справі № 910/434/19 в частині, яка залишена без змін.

6. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

7. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/434/19.

Повний текст постанови складено: 05.11.2019

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець