ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2019 р. Справа№ 910/842/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Хрипуна О.О.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача Ієговська Ю.В.

від відповідача Крижовий Д.В.

від третьої особи 1 не з`явилися

від третьої особи 2 не з`явилися

від третьої особи 3 не з`явилися

від третьої особи 4 не з`явилися

розглянувши апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства "БАНК КАМБІО"

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2019 (повний текст рішення складено 28.05.2019)

у справі № 910/842/19 (суддя Ягічева Н.І.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ''КРАМАТОРСЬКИЙ МЕТАЛОПРОКАТНИЙ ЗАВОД''

до Публічного акціонерного товариства "БАНК КАМБІО"

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_1

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіон"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання правовідносин припиненими, -

ВСТАНОВИВ:

У 2019 році Товариство з обмеженою відповідальністю ''КРАМАТОРСЬКИЙ МЕТАЛОПРОКАТНИЙ ЗАВОД'' звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "БАНК КАМБІО" про визнання правовідносин припиненими.

Позов обґрунтовано тим, що заборгованість позивача за кредитним договором №767/01-2013 від 08.10.2013 року було погашено повністю 11.09.2014 року, тобто правовідносини за вказаним кредитним договором припинились у зв`язку з належним виконанням, а тому відповідач безпідставно визнано правочини нікчемними та застосовано наслідки нікчемності правочинів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2019 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано припиненим з 11.09.2014 зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю ''КРАМАТОРСЬКИЙ МЕТАЛОПРОКАТНИЙ ЗАВОД'' перед Публічним акціонерним товариством "Банк Камбіо" за Кредитним договором від 08.10.2013 № 767/01-2013. Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ''КРАМАТОРСЬКИЙ МЕТАЛОПРОКАТНИЙ ЗАВОД'' 1 921 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджується виконання позивачем своїх зобов`язань за кредитним договором №767/01-2013 від 08.10.2013 року в повному обсязі, а відповідачем в свою чергу не надано доказів того, яким чином укладення спірних правочинів вплинуло на платоспроможність банку, або неможливість часткового чи повного виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, та не наведено причинно-наслідкового зв`язку між укладенням спірних правочинів та ухваленням постанови Правління НБУ про віднесення ПАТ "Банк Камбіо" до категорії неплатоспроможних, що визначено ознаками нікчемності на підставі п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Публічного акціонерного товариства "БАНК КАМБІО" подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2019 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з висновками, які не відповідають фактичним обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема скаржник зазначає, що зобов`язання за спірним кредитним договором не були належним чином виконані оскільки з урахуванням обмежень встановлених Постановою правління НБУ №510/БТ від 19.08.2014 року, саме на консолідованому кореспондентському рахунку № НОМЕР_1 кошти мали б відображатись у разі їх реального надходження та саме на цей рахунок мали б надходити.

Втім, в даному випадку, як зазначає Банк, погашення заборгованості відбулось за рахунок депозитних коштів, відтак таким погашенням було порушено суть та мету встановлених постановою НБУ №510/БТ від 19.08.2014 року обмежень щодо прийняття розрахунків за договорами виключно через кореспондентський рахунок НБУ. Тому, як вважає скаржник, оскільки здійснення розрахунку відбулось в межах Банку, як наслідок не відбулось реального надходження коштів на рахунок банку, а відбулось коригування банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов`язань.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.07.2019 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Іоннікова І.А., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2019 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "БАНК КАМБІО" залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків, а саме не більше десяти днів з дня отримання копії ухвали апелянту усунути недоліки, подати докази сплати судового збору в сумі 238, 50 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "БАНК КАМБІО" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2019 у справі №910/842/19 19 та призначено розгляд справи на 08.08.2019 року.

29.07.2019 року від Товариства з обмеженою відповідальністю ''КРАМАТОРСЬКИЙ МЕТАЛОПРОКАТНИЙ ЗАВОД'' через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів надійшла заява про забезпечення позову.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 24.07.2019 року, у зв`язку з відпусткою судді Тищенко А.І., сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/842/19 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: Чорногуз М.Г., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2019 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "БАНК КАМБІО" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2019 року прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі та призначено розгляд справи на 08.08.2019 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.07.2019 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ''КРАМАТОРСЬКИЙ МЕТАЛОПРОКАТНИЙ ЗАВОД'' про забезпечення позову призначено до розгляду у судовому засіданні на 08.08.2019 року.

07.08.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

07.08.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

07.08.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив рішення суду першої інстанції скасувати, а апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 07.08.2019 року, у зв`язку з відпусткою судді Чорногуза М.Г., сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/842/19 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: Хрипун О.О., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2019 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "БАНК КАМБІО" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2019 року у справі №910/842/19 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2019 року в судовому засіданні оголошено перерву до 05.09.2019 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2019 року у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю ''КРАМАТОРСЬКИЙ МЕТАЛОПРОКАТНИЙ ЗАВОД'' про забезпечення позову відмовлено повністю.

28.10.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшли додаткові пояснення позивача.

28.10.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

30.10.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від третьої особи 3 надійшли письмові пояснення.

В судовому засіданні 31.10.2019 року представник відповідача підтримав клопотання про закриття провадження у справі, представник позивача заперечував проти закриття провадження у справі.

Щодо клопотання про закриття провадження у справі колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування клопотання про закриття провадження у справі банк зазначає, що оскільки після отримання позивачем повідомлення про нікчемність правочинів надісланих банком на підставі наказу ліквідатора, який є внутрішнім розпорядчим документом банку, як суб`єкта господарювання, виданим керівником банку в межах своїх повноважень, позивач звернувся до суду обравши не ефективний спосіб захисту, а саме про відсутність (встановлення факту) прав кредитора, а такі дії на думку відповідача є невірним способом захисту.

Проте, колегія суддів з такими доводами не погоджується, оскільки такими діями фактично унеможливлюється доступ до правосуддя для осіб, які вважають, що їх права та інтереси порушені чи можуть бути порушені, не визнані чи оспорені унаслідок віднесення правочину до категорії нікчемних.

Разом з тим, виходячи з практики Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; повинно йтися про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування, предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру, щоб спір був дійсним та серйозним.

Унеможливлення сторонами оспорення рішення Уповноваженої особи Фонду та оскарження застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів обмежує права на судовий захист осіб, є втручанням у принцип диспозитивності, який передбачає саме право особи, яка звертається до суду за захистом порушених, оспорених чи невизнаних прав, визначити межі позовних вимог та обрати спосіб їх захисту.

При цьому, відповідач не зазначив, в який спосіб, з урахуванням конституційного принципу судового захисту та правової визначеності, відсутності будь-якого закону про заборону звернення до суду з таким позовом, позивач може захистити свої права, які він вважає порушеними у зв`язку з віднесенням правочинів до нікчемних.

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Закриття провадження у справі з підстав, зазначених відповідачем матиме наслідком непропорційного втручання у можливість осіб не лише здійснювати, але і захищати відповідно до статті 124 Конституції України свої порушені, невизнані та оспорені права, визначати межі позовних вимог та способи захисту прав.

Таким чином, колегія суддів не може позбавити позивача можливості захищати свої права, а тому відхиляє клопотання відповідача про закриття провадження у справі.

В судовому засіданні 31.10.2019 року відповідач також надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу, представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 08.10.2013 р. між ПАТ "БАНК КАМБІО" (далі - відповідач, кредитор) та ТОВ "Краматорський металопрокатний завод" (далі - позивач, позичальник) було укладено Кредитний договір № 767/01-2013 (надалі - Кредитний договір,) на суму кредиту 40 000 000,00 грн., з процентною ставкою 20 %, зі строком повернення 30.11.2015 року. (т.1, а.с. 26-30).

Відповідно до п. 1.1. договору, кредитор/банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позивальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

08.10.2013р. позичальником отримано кошти за Кредитним договором від Відповідача в розмірі 40 000 000,00 грн., що підтверджується копією виписки з особового рахунку № НОМЕР_2 ТОВ "КМПЗ" у ПАТ "БАНК КАМБЮ" від 08.10.2013 р. (т.1, а.с. 122).

Згідно п.1.4. договору, дата повернення кредиту 30.11.2015.

Між ОСОБА_2 та ТОВ «Краматорський металопрокатний завод» було укладено договір фінансової допомоги (безвідсотковий) від 02.09.2014 року відповідно до умов якого, ОСОБА_2 передав позивачу грошові кошти в сумі 904 873, 73 грн. шляхом перерахування на розрахунковий рахунок ТОВ «Краматорський металопрокатний завод». (т.4, а.с. 63-64).

Крім того, між ОСОБА_3 та ТОВ «Краматорський металопрокатний завод» було укладено договір фінансової допомоги (безвідсотковий) від 02.09.2014 року відповідно до умов якого, ОСОБА_1 передала позивачу грошові кошти в сумі 3 252 299, 78 грн. шляхом перерахування на розрахунковий рахунок ТОВ «Краматорський металопрокатний завод». (т.4, а.с. 66-67).

Також, між ТОВ «Регіон» та ТОВ «Краматорський металопрокатний завод» було укладено договір фінансової допомоги (безвідсотковий) від 02.09.2014 року відповідно до умов якого, ТОВ «Регіон» передало позивачу грошові кошти в сумі 36 775 429, 24 грн. шляхом перерахування на розрахунковий рахунок ТОВ «Краматорський металопрокатний завод». (т.4, а.с. 69-70).

Загалом, позивачу було надано фінансової допомоги (безвідсоткової) в розмірі 40 932 602, 75 грн.

З копії виписки з особового рахунку № НОМЕР_2 ТОВ "КМПЗ" у ПАТ "БАНК КАМБЮ" від 11.09.2014 року вбачається, що позивачу було перераховано фінансову допомогу 02.09.2014 року на підставі зазначених вище договорів в розмірі 40 932 602, 75 грн. (т. 1, зворот а.с. 166).

Отже, з наведеного вбачається, що станом на 11.09.2014 року у позивача на рахунку, відкритому у ПАТ "БАНК КАМБЮ" була наявна сума власних коштів в розмірі 40 932 602, 75 грн.

Також, як зазначає позивач 11.09.2014 р. позичальник здійснив погашення заборгованості у розмірі 40 000 000,00 грн., що підтверджується копією виписки з особового рахунку № НОМЕР_2 ТОВ "КМПЗ" у ПАТ "БАНК КАМБЮ" від 11.09.2014 р. (т.1, а.с. 167).

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач не заперечує погашення заборгованості за кредитним договором №767/01-2013 від 08.10.2013 року, яке було здійснено 11.09.2014 року, що вбачається з банківської виписки. (т.1, а.с. 123).

Відповідно до ч. 1, ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Колегія суддів звертає увагу, що в якості забезпечення між Позивачем та Відповідачем були укладені наступні договори (надалі - Договори забезпечення):

Договір іпотеки від 10.10.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Костенко С.О. зареєстрований в реєстрі за № 3865 (предмет іпотеки - комплекс, розташований за адресою Донецька обл., місто Краматорськ, вулиця Тореза М., будинок 10); (т.1, а.с. 35-44)

Договір іпотеки від 11.10.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Костенко С.О. зареєстрований в реєстрі за № 3896 (предмет іпотеки - будівля їдальні прокатного цеху, що розташована за адресою Донецька обл., місто Краматорськ, вулиця Тореза М ., будинок 10 /2 ); (т.1, а.с. 75-84)

Договір іпотеки від 11.10.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Костенко С.О. зареєстрований в реєстрі за № 3894 (предмет іпотеки - будівля адміністративно-побутового корпусу, що розташована за адресою Донецька обл., місто Краматорськ, вулиця Тореза М. , будинок 10/4 ); (т.1, а.с. 65-74)

Договір іпотеки від 11.10.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Костенко С.О. зареєстрований в реєстрі за № 3892 (предмет іпотеки - будівля складу матеріалів без рамки, що розташована за адресою Донецька обл., місто Краматорськ, вулиця Тореза М . , будинок 10/7 ); (т.1, а.с. 55-64)

Договір іпотеки від 10.10.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Костенко С.О. зареєстрований в реєстрі за № 3863 (предмет іпотеки - нежитлові будівлі та споруди бази відпочинку «Металург», що розташовані за адресою Донецька обл., місто Красний Лиман, село Старий Караван, вулиця Нахімова, будинок 80д ); (т.1, а.с. 45-54)

Договір фінансової поруки з ТОВ "РЕГІОН" від 11.10.2013 р.;

Договір застави обладнання ТОВ "КМПЗ" від 11.10.2013 р.;

Договір застави товарів в обороті укладеного з ТОВ "КМПЗ" від 11.10.2013 р.;

Договір застави товарів в обороті укладеного з майновим поручителем ТОВ "РЕГІОН" від 11.10.2013 р.

В матеріалах справи також наявний лист № 12/09-1 від 12.09.2014 року (т.1, а.с. 121), який Банк направив на адресу приватного нотаріуса Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Костенко С.О. з проханням зняти заборону відчуження об`єктів нерухомого майна, а також вилучити відповідні записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації обтяжень нерухомого майна забороною відчуження та іпотекою, що стосується об`єктів нерухомого майна:

- Будівля складу матеріалів без рамки, що розташована за адресою Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Тореза М., 10/7 ;

- Будівля адміністративно-побутового корпусу, що розташована за адресою Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Тореза М., 10/4 ;

- Будівля їдальні прокатного цеху, що розташована за адресою Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Тореза М., 10/2 ;

- комплекс, що розташований за адресою Донецька обл., м. Краматорськ , вул . Тореза М., 10;

- нежитлові будівлі та споруди бази відпочинку «Металург», що розташовані за адресою Донецька обл., м. Красний Лиман, с. Старий Караван, вул. Нахімова, 80д .

В листі № 12/09-1 від 12.09.2014 року банк зазначає, що ТОВ «Краматорський Металопрокатний Завод» повністю виконано кредитні зобов`язання за кредитним договором №767/01-2013 від 08.10.2013 року.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ТОВ «КМПЗ» станом на 18.01.2019 року відомості про державну реєстрацію іншого речового права й іпотек відсутні, відомості про державну реєстрацію обтяжень відсутні. (т.1, а.с. 96-120).

Отже, враховуючи те, що позивач 11.09.2014 року погасив заборгованість за Кредитним договором повністю, банк зняв обтяження з майна, яке належало позивачу та було предметом іпотеки в якості забезпечення повного виконання своїх зобов`язань позивачем за кредитним договором №767/01-2013 від 08.10.2013 року.

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції 11.09.2014 року заборгованість Позивача за Кредитним договором була погашена повністю, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо припинення договорів забезпечення у зв`язку з виконанням зобов`язання за Кредитним договором.

Постановою правління Національного банку України від 04.12.2014 № 782 в ПАТ "Банк "Камбіо" запроваджено тимчасову адміністрацію, а постановою від 27.02.2015 - розпочато з 02.03.2015 процедуру ліквідації банку.

Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявний протокол №161 від 18.07.2018 року та додаток №1 (т.1, а.с. 180-185) зі змісту яких вбачається, що банком було визнано нікчемними правочини, що стосуються кредитного договору №767/01-2013 від 08.10.2013 року, а саме:

- правочин щодо припинення договору №20-342 від 05.08.2013 року та повернення коштів вкладнику. Вкладник ОСОБА_1 ,

- правочин щодо припинення договору №20-33 від 28.01.2013 та повернення коштів вкладнику. Вкладник ОСОБА_1 ,

- правочин щодо припинення договору №20-797 від 04.06.2014 року та повернення коштів вкладнику. Вкладник ОСОБА_1 ,

- правочин щодо припинення договору №20-798 від 04.06.2014 та повернення коштів вкладнику. Вкладник ОСОБА_2 ,

- правочин щодо припинення договору №02-274 від 29.04.2013 року та повернення коштів вкладнику. Вкладник ТОВ Регіон",

- правочин щодо розірвання/припинення договору іпотеки від 10.10.2013 року зареєстрованого за №3865,

- правочин щодо розірвання/припинення договору іпотеки від 11.10.2013 року зареєстрованого за №3896,

- правочин щодо розірвання/припинення договору іпотеки від 11.10.2013 року зареєстрованого за №3894,

- правочин щодо розірвання/припинення договору іпотеки від 11.10.2013 зареєстрованого за №3892,

- правочин щодо розірвання/припинення договору іпотеки від 10.10.2013 року зареєстрованого за №3863.

З матеріалів справи вбачається, що 05.10.2018 року на адресу позивача від відповідача надійшло повідомлення-вимога №22/1724 від 21.09.2018 року в якій банк вимагав від позивача у тридцяти денний строк з моменту отримання вимоги виконати зобов`язання за кредитним договором №767/01-2013 від 08.10.2013 року на загальну суму 76 598 356,16 грн. в іншому випадку Відповідачем буде звернено стягнення на предмет іпотеки. (т.1, а.с. 85-90).

Позивач в свою чергу надав відгук №20/630 від 24.10.2018 року на повідомлення вимогу відповідача в якому зазначив, що заборгованість за Кредитним договором №767/01-2013 від 08.10.2013 року була погашена в повному обсязі 11.09.2014 року. (т.1, а.с. 92).

Не погоджуючись з такими діями Банку, позивач звернувся з даним позовом до суду та просив визнати правовідносини за Кредитним договором №767/01-2013 від 08.10.2013 року припиненими.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. У цьому висновку Суд спирається на подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст. 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У ст. 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Колегія суддів звертає увагу, що місцевий господарським судом було встановлено та вбачається з матеріалів справи, що банком було надано кредит позивачу в розмірі 40 000 000,00 грн., та в свою чергу 11.09.2014 року відбулося повне погашення заборгованості за кредитним договором №767/01-2013 від 08.10.2013 року, що не заперечується сторонами.

Крім того, як вже було зазначено вище в матеріалах справи наявна виписка банку з якої вбачається погашення кредитної заборгованості по кредитному договору №767/01-2013 від 08.10.2013 року. (т.1, а.с. 123).

Матеріалами справ підтверджується, що було проведено банківські операції щодо перерахування грошових коштів з депозитних рахунків фізичних осіб на рахунок позивача в якості фінансової (безвідсоткової) допомоги та в подальшому, вже коштами позивача погашення заборгованості по кредиту позивача за кредитним договором №767/01-2013 від 08.10.2013 року.

Враховуючи вище викладене, а саме те, що позивачем було здійснено повне погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №767/01-2013 від 08.10.2013 року власними коштами, наявні всі підстави для припинення зобов`язань відповідно до ст.ст. 598, 599 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки зобов`язання за Кредитним договором було виконано боржником суд першої інстанції відповідно до статей 553, 554, 593, 598, 599 ЦК України, дійшов правомірного висновку про наявність підстав для припинення зобов`язань за кредитним договором №767/01-2013 від 08.10.2013 року.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що на момент погашення 11.09.2014 року кредитного зобов`язання, передбачені Законом заборони не поширювалися на спірні правовідносини сторін, оскільки відповідача віднесено до категорії неплатоспроможних лише постановою Правління Національного банку України від 04.12.2014 №782.

Разом з тим, як встановлено судом вище, постановою правління Національного банку України від 04.12.2014 № 782 в ПАТ "Банк "Камбіо" запроваджено тимчасову адміністрацію, а постановою від 27.02.2015 - розпочато з 02.03.2015 процедуру ліквідації банку.

Відповідно до частин 4 та 5 статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон). При цьому, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому розпочата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, тому даний Закон підлягає переважному застосуванню до спірних правовідносин в співвідношенні з іншими законодавчими актами, що також випливає з пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Згідно пункту 16 статті 2 Закону тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах (пункт 6 статті 2 Закону).

Статтею 36 Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу №109 від 18.07.2018 року застосовано наслідки нікчемності до правочинів у відповідності до протоколу засідання малого комітету з управління активами ПАТ «Банк Камбіо». (т.1, а.с. 172).

Крім того, відповідно до акту комісії з перевірки правочинів за період з 05.12.2013 року по 05.12.2014 року керуючись п. 7, ч. 3, ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» комісія зробила висновок, що правочини зазначені у додатку №1 до цього акту є нікчемними. (т.1, а.с. 175-176). Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до додатку до акту, комісією визнано нікчемними правочини щодо припинення договору №20-342 від 05.08.2013 року та повернення коштів вкладнику. Вкладник ОСОБА_1 , правочин щодо припинення договору №20-33 від 28.01.2013 та повернення коштів вкладнику. Вкладник ОСОБА_1 , правочин щодо припинення договору №20-797 від 04.06.2014 року та повернення коштів вкладнику. Вкладник ОСОБА_1 , правочин щодо припинення договору №20-798 від 04.06.2014 та повернення коштів вкладнику. Вкладник ОСОБА_2 , правочин щодо припинення договору №02-274 від 29.04.2013 року та повернення коштів вкладнику. Вкладник ТОВ Регіон», правочин щодо розірвання/припинення договору іпотеки від 10.10.2013 року зареєстрованого за №3865, правочин щодо розірвання/припинення договору іпотеки від 11.10.2013 року зареєстрованого за №3896, правочин щодо розірвання/припинення договору іпотеки від 11.10.2013 року зареєстрованого за №3894, правочин щодо розірвання/припинення договору іпотеки від 11.10.2013 зареєстрованого за №3892, правочин щодо розірвання/припинення договору іпотеки від 10.10.2013 року зареєстрованого за №3863. (т.1, а.с. 177-178).

При цьому, з додатку №1 до акту комісії з перевірки правочинів за період з 05.12.2013 року по 05.12.2014 року не вбачається визнання нікчемним кредитного договору №767/01-2013 від 08.10.2013 року.

Відповідно до викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16 та від 16.05.2018 у справі № 910/24198/16 правового висновку: "Накази (рішення) уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочинів не можуть установлювати обов`язки для третіх осіб, зокрема контрагентів банку. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частина 2 статті 215 ЦК України та частина 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий наказ."

Колегія суддів звертає увагу, що дія з перерахування грошових коштів позивачем на рахунок відповідача не є правочином, оскільки за своєю суттю є операцією з переказу коштів з одного рахунку на інший та не має всіх складових елементів правочину.

Відтак, до цієї операції не можуть бути застосовані норми закону, що регулюють питання недійсності правочину, а саме статті 203, 215 Цивільного кодексу України.

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст.38 Закону Фонд зобов`язаний забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у т.ч. договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у т.ч. договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Пунктом 7 ч.3 ст.38 Закону передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Водночас, із матеріалів справи не вбачається здійснення Банком платежів чи передача іншого майна позивачу чи третім особам, оскільки банк виконував договірне списання грошових коштів, що належать позивачу, з його рахунку у рахунок погашення заборгованості позивача перед Банком, що навпаки не свідчить про направленість таких дій на зменшення розміру капіталу банку.

Також, відсутні жодні докази, яким саме чином погашення заборгованості по кредитному договору №767/01-2013 від 08.10.2013 року 11.09.2014 року вплинуло на платоспроможність Банку, або неможливість часткового чи повного виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, та не наведено причинно-наслідкового зв`язку між укладенням спірних правочинів та ухваленням постанови Правління НБУ про віднесення ПАТ "Банк Камбіо" до категорії неплатоспроможних, що визначено ознаками нікчемності на підставі п.2 ч.3 ст.38 Закону.

Щодо посилань Відповідача, стосовно наявності заборони на вчинення спірних правочинів оскільки 19.08.2014 Правлінням Національного банку України було прийнято постанову № 510/БТ "Про встановлення режиму контролю за діяльністю ПАТ "Банк Камбіо" шляхом призначення куратора", колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 4 вказаної постанови було зобов`язано ПАТ «БАНК «КАМБІО» здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України(крім операцій за розрахунками з міжнародними платіжними системами згідно з укладеними договорами та а правочинами щодо цінних паперів за кореспондентським рахунком у ПАТ «РОЗРАХУНКОВИЙ ЦЕНТР»). У зв`язку з цим перераховувати кошти в національній валюті з кореспондентських рахунків ПАТ «БАНК «КАМБІО», відкритих у банках-кореспондентах, на кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України.

Згідно з п. 7.1.3. ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 року №2346-ІІІ кореспондентський рахунок - рахунок, що відривається одним банком іншому банку для здійснення міжбанківських операцій.

Відкриття кореспондентських рахунків здійснюється шляхом встановлення між банками кореспондентських відносин у порядку, що визначається Національним банком України, та на підставі відповідного договору.

У ст. 27 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 року №2346-ІІІ визначається порядок виконання міжбанківського та внутрішньогобанківського переказу. Так, відповідно до п. 27.1. цієї статті міжбанківський переказ здійснюється:

1) проведення суми переказу через кореспондентські рахунки, що відкриваються банками в Національному банку України;

2) проведення суми переказу через кореспондентські рахунки, що відкриваються банками в інших банках або в розрахунковому банку.

Внутрішньобанківський переказ здійснюється банком у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України.

Відповідно до ч.2, ст. 1071 Цивільного кодексу України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом.

Також, відповідно до п. 1.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в України в національній валюті України, затвердженої Постановою Правління Національного банку України №22 від 21.01.2004 року, в якому визначено поняття договірного списання вказано, що списання договірне - списання банком з рахунку клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом.

Колегія суддів звертає увагу, що в даному випадку банком було здійснено списання з рахунку позивача в рахунок погашення заборгованості позивача за кредитним договором №767/01-2013 від 08.10.2013 року, що не передбачає використання кореспондентського рахунку.

Відтак, колегія суддів зазначає, що механізм погашення заборгованості по кредиту позивача за кредитним договором №767/01-2013 від 08.10.2013 року не суперечить Постанові Правління Національного банку України від 19.08.2014 року №510/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ "Банк Камбіо" шляхом призначення куратора» в цілому, та зокрема її п.п. 3, 4.

Посилання апелянта на порушення приписів постанови Правління НБУ від 19.08.2014 № 510/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ «Банк Камбіо» в частині проведення розрахунків в інший спосіб, ніж це передбачено її приписами, що свідчить про наявність ознак нікчемності спірних правочинів згідно п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», колегія суддів відхиляє, оскільки означена постанова НБУ не доводилася до відома вкладників та позичальників, позивач і треті особи не мали загального доступу до неї, а тому станом на час здійснення розрахунків за Кредитним договором, вказані особи не були обізнані щодо наявності застережень, встановлених цією постановою. При цьому, здійснивши проведення розрахункової операції, банк своїми діями підтвердив наявність на рахунку платника необхідної суми коштів, про що також свідчить відсутність заборони на проведення розрахункових операцій у відповідний спосіб, зі сторони уповноваженої особи-куратора, на яку, в силу приписів постанови Правління НБУ від 19.08.2014 року № 510/БТ, покладено обов`язок щодо здійснення контролю за операціями, які проводяться банком.

Крім того колегія суддів зазначає, що невиконання вимог постанови НБУ може свідчити про незаконність дій самого Банку, оскільки саме він повинен виконувати вимоги постанови, а тому результатом незаконних дій повинне бути пред`явлення відповідних вимог до винних посадових осіб Банку, а не покладення на поручителів та боржника відповідальності за дії посадових осіб Банку.

Відповідно до п.1.9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 N 22 (у редакції, чинній на момент здійснення погашення заборгованості за Кредитним договором) доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків банки приймають до виконання виключно в межах залишку коштів на цих рахунках або якщо договором між банком та платником передбачено їх приймання та виконання в разі відсутності/недостатності коштів на цих рахунках.

Згідно з п.1.12 Інструкції банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання/стягнення коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов`язаний: узяти розрахунковий документ платника/стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком; надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: "Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку" ужити заходів для відновлення своєї платоспроможності. Платник/стягувач, отримавши повідомлення банку, для забезпечення своїх прав щодо розрахунків може вжити заходів відповідно до законодавства України.

Однак, жодних повідомлень щодо неможливості виконання договірного списання грошових коштів до позивача від Банку не надходило. При цьому, проведення банком відповідних платежів підтвердило наявність на рахунку позивача необхідної суми коштів.

При цьому, колегія суддів враховує, що списання грошових коштів з рахунку в рахунок погашення кредитної заборгованості за договором відбулось за згодою всіх сторін за умови наявності достатніх коштів на рахунках. Факт списання коштів, як вже було вище встановлено підтверджується банківською випискою.

Відповідно до ч. 3, ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Порядок виявлення нікчемних правочинів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

Матеріали справи не містять правочину, який визнаний відповідачем нікчемним щодо здійснення платежу за кредитним договором №767/01-2013 від 08.10.2013 року.

Згідно ч.1, 2 ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

За змістом ч. 1,2 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття "власність", яке міститься в ч.1 ст.1 Першого протоколу, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі й не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", а відтак - як "власність" для цілей указаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений ст. 1 Першого протоколу ( справа Broniowski v. Poland, заява № 31443/96, пар. 98).

При цьому, не дотримується принцип правової визначеності як елементу конституційного принципу верховенства права. Так, позивач законно очікував на припинення його зобов`язань за Кредитним договором внаслідок повного погашення заборгованості, що не ставилося під сумнів упродовж декілька років.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Cуд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України у п.п.4.1. п.4 Рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) по справі N 1-33/2004 від 2 листопада 2004 року, відмітив наступне:

"Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави."

Принцип верховенства права та справедливості є універсальним, як для кримінального, так і для господарського, адміністративного та цивільного судочинства.

На дане власне рішення Конституційний Суд України посилається і в рішеннях по справах N1-10/2004 від 1 грудня 2004 року та N1-9/2005 від 24 березня 2005 року.

Відповідно до п.п.41, 52 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), "Верховенство права" одним з обов`язкових елементів поняття "верховенство права" є "заборона свавілля", який означає, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб. Їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі №912/555/17 від 09.02.2018.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод. Конституція України закріпила рівність суб`єктів права власності перед законом, гарантії права власності та обов`язки власників, положення про те, що сама власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (статті 13, 41 Конституції України).

Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (підпункт 5.4. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005).

Беручи до уваги викладене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання зобов`язань за кредитним договором №767/01-2013 від 08.10.2013 року припиненими на підставі статті 599 Цивільного кодексу України.

Також, беручи до уваги, що позивачем вчинені всі передбачені чинним законодавством дії, спрямовані на відновлення свого порушеного права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заявлена вимога про визнання припиненим з 11.09.2014 року зобов`язання позивача перед ПАТ "Банк Камбіо" за кредитним договором №767/01-2013 від 09.10.2013 року спрямована на відновлення його порушених прав, а отже обраний спосіб захисту в будь-якому випадку є ефективним у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2019 року прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано відповідачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "БАНК КАМБІО" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2019 року у справі №910/842/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2019 року у справі №910/842/19 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/842/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 31.10.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді І.А. Іоннікова

О.О. Хрипун