ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року

м. Київ

Справа № 905/47/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

О. О. Мамалуй- головуючий, І. Д. Кондратова, О. А. Кролевець

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу малого підприємства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.07.2019

у складі колегії суддів: О. І. Терещенко - головуючий, В. І. Сіверін, М. М. Слободін

та на рішення господарського суду Донецької області від 02.05.2019

суддя: В. І. Матюхін

за позовом малого підприємства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна"

до Управління праці і соціального захисту населення Слов`янської міської ради

про стягнення 396 888, 68 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

Мале підприємство у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" (далі - МП "Фортуна", позивач) звернулося до господарського суду з позовом, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, про стягнення з Управління праці і соціального захисту населення Слов`янської міської ради (далі - Управління, відповідач) 282 295,00грн. - заборгованості за надані протягом 2015 року послуги з перевезення пільгових категорій населення, 23 226,00грн. - 3% річних, 91 367,68грн. - інфляційних втрат.

Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору №08-71/63 від 01.01.2015 фінансування компенсаційних витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян у частині оплати компенсації послуг.

Позивач у позові зазначив, що протягом 2015 року він здійснював перевезення категорій громадян, які мають пільги відповідно до законодавства України. Проте Управління праці і соціального захисту населення Слов`янської міської ради не розрахувалося за здійснене перевезення пільгових категорій громадян і станом на 01.01.2016 заборгованість становила 282 295,00грн.

2. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття

Рішенням господарського суду Донецької області від 02.05.2019 у справі №905/47/19, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 15.07.2019, у задоволенні позову Малого підприємства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не надано доказів надходження коштів з Державного бюджету на розрахунковий рахунок замовника для фінансування витрат від перевезення автомобільним транспортом громадян, які мають право на пільги відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», Бюджетного кодексу України, а сторони в договорі визначили, що настання строку оплати пов`язане з надходженням коштів з Державного бюджету.

Суди посилаючись на норми ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 2.1 договору №08-71/63, відповідно до якого фінансування головним розпорядником коштів наданої послуги перевезення здійснюється по мірі надходження коштів з Державного бюджету та перераховується на розрахунковий рахунок виконавця протягом 5 банківських днів з дня надходження коштів дійшли висновку, що надходження коштів з Державного бюджету на рахунок відповідача є подією, яка обов`язково настане, а зворотного позивачем не доведено і під сумнів не ставилось.

Крім того, суди вказали на те, що будь-яких підстав для підтвердження того факту, що не будуть виділені кошти з бюджету для фінансування видатків на покриття витрат перевізників за перевезення громадян, які мають право на пільги, не має.

Суди попередніх інстанцій зазначають, що термін оплати за укладеним між сторонами договором не настав.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, МП "Фортуна" звернулося з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 02.05.2019, постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.07.2019 у справі №905/47/19 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

Скарга мотивована тим, що чинне законодавство не передбачає обмежень з надання пільгових послуг у разі відсутності відповідного фінансування, так само і право на компенсування витрат за надані послуги з перевезень виникає безпосередньо на підставі закону та не залежить від здійснення такого фінансування.

Також, позивач наголошує на тому, що відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Позивач посилається на правову позицію викладену в постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі №905/2358/16 та в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справах №911/4249/16 та №906/621/17.

Крім того, позивач вказує на порушення судами норм п. 2 ч. 5 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України та не вирішення судом питання розподілу судових витрат.

4. Позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить відмовити позивачеві у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін.

Відповідач наголошує на тому, що термін оплати за укладеним між сторонами договором не настав.

5. Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

01 січня 2015 року між Управлінням соціального захисту населення Слов`янської міської ради, яке у подальшому було перейменоване в Управління праці і соціального захисту населення Слов`янської міської ради (замовник) та Малим підприємством у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" (виконавець) укладено договір №08-71/63 на фінансування компенсаційних витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, відповідно до якого фінансування витрат від перевезення громадян, які мають право на пільги відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», Бюджетного кодексу України, здійснюється в межах затверджених бюджетом асигнувань за надану виконавцем послугу перевезення.

Відповідно до п. 2.1 договору фінансування головним розпорядником коштів наданої послуги перевезення здійснюється по мірі надходження коштів з Державного бюджету та перераховується на розрахунковий рахунок виконавця протягом 5 банківських днів з дня надходження коштів.

Пунктом 3.1 договору передбачено обов`язок виконавця надавати, зокрема, послуги пільгової категорії громадян згідно затверджених законодавством тарифів, надавати послуги пільгової категорії громадян за рахунок власних коштів з подальшим відшкодуванням з Державного бюджету в межах бюджетних асигнувань передбачених кошторисом видатків на відповідні види послуг.

У пункті 3.2 договору встановлено, що головний розпорядник коштів зобов`язаний після отримання актів звіряння , актів звернення та статистичних звітів, не пізніше 12 числа місяця, наступного за звітним, перевіряти надані документи та провести підписання акта звіряння на суму, в межах бюджетних асигнувань передбачених кошторисом видатків на відповідні види послуг.

Згідно з п.п. 4.1 та 4.2 договору він набирає чинності з 01.01.2015 і діє до 31.12.2015. У випадках, якщо жодна з сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за 1 місяць до його закінчення, договір вважається пролонгованим на наступний рік.

Судами встановлено, що ні позивач, ні Управління за 1 місяць до закінчення строку дії договору не заявляли про намір його розірвати в 2015 - 2018 роках, тому договір вважається пролонгованим та на час розгляду справи є чинним.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання вимог чинного законодавства позивачем протягом січня - грудня 2015 року здійснювалося перевезення автомобільним транспортом пільгових категорій населення. Компенсаційні витрати від перевезення протягом цього періоду громадян, які мають право на пільги відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», Бюджетного кодексу України становлять 282 295,00грн, що підтверджується підписаним сторонами звітом.

Оскільки відповідачем протягом 2016 - 2018 років не компенсовано витрати за послуги перевезення, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

6. Норми права та мотиви, з яких виходить Верховний Суд при прийнятті постанови

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Статтею 19 вказаного Закону передбачено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон) надання соціально значущих послуг автомобільного транспорту здійснюється відповідно до законодавства з питань поставки продукції для державних потреб.

Соціально значущими послугами автомобільного транспорту є послуги з перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування за визначеними уповноваженими органами тарифами та на пільгових умовах відповідно до законодавства.

Частиною 2 ст. 29 Закону передбачено, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

У статті 37 Закону зазначено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Відповідно до ст. 102 Бюджетного кодексу України видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини 1 статті 89 цього Кодексу (державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 «Про затвердження » (далі - Порядок №256).

Відповідно до п. 3 Порядку №256 головним розпорядником коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Згідно з п. 5 Порядку №256, головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення).

В абзац 1 п. 6 Порядку №256 зазначено, що фінансові органи районних держадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) на підставі актів звіряння, зазначених у пункті 5 цього Порядку, щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі.

Обслуговуючи категорію громадян України, які мають право на пільговий проїзд автомобільним транспортом, перевізник не має права відмовити їм з підстав відсутності належного фінансування для подальшого відшкодування перевізнику витрат на перевезення визначених категорій громадян.

Забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, держава поклала на себе обов`язок відшкодовувати за рахунок державного або місцевого бюджетів збитки, понесені перевізником.

Тобто, фінансові зобов`язання держави щодо компенсації вартості послуг перевезення автомобільним транспортом, наданих пасажирам - пільговим категоріям громадян виникає із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавством особам.

Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Судами встановлено, що позивачем протягом січня - грудня 2015 року здійснювалося перевезення автомобільним транспортом пільгових категорій населення. Компенсаційні витрати від перевезення громадян, які мають право на пільги відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», Бюджетного кодексу України становлять 282 295,00 грн.

Здійснення відшкодування витрат, понесених позивачем унаслідок надання послуг перевезення автомобільним транспортом пільгових категорій населення, покладається відповідно до укладеного між сторонами договору та вищезазначених приписів законодавства на Управління як розпорядника коштів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення.

Частинами 1 та 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу; цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування (ч.ч. 3, 4 ст. 11 ЦК України).

Згідно з приписами статей 526, 525 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні приписи містить і ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Проте, всупереч згаданим приписам закону відповідач не виконав своїх зобов`язань з відшкодування понесених позивачем витрат унаслідок надання послуг перевезення на пільгових умовах у розмірі 282 295,00 грн.

Право позивача на отримання компенсації вартості послуг, наданих пільговим категоріям населення, підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, чи передбачені були Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на ці потреби, оскільки фінансові зобов`язання держави виникли не із наведеного Закону, а із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним у цьому законодавстві особам.

Водночас, судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що ч. 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності як відсутність у боржника необхідних коштів.

Здійснюючи розгляд справи, місцевий господарський суд, та здійснюючи апеляційний перегляд справи, суд апеляційної інстанції, не прийняли до уваги правову позицію викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справах № 911/4249/16, № 906/621/17 про те, що відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання, рішення Конституційного Суду України, який неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007) та на рішення ЄСПЛ у справі «Кечко проти України», у справі «Бакалов проти України», у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України», в яких зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Суди попередніх інстанцій, посилаючись на приписи ст. 530 ЦК України вказали на те, що надходження коштів з Державного бюджету на рахунок відповідача є подією, яка обов`язково настане (зворотного позивачем не доведено) та відсутні будь-які підстави для твердження, що не будуть виділені кошти з бюджету для фінансування видатків на покриття витрат перевізників від перевезення громадян, які мають право на пільги.

Однак, суди не надали оцінки тому факту, що відповідачем не компенсовано послуги з перевезення пільгової категорії населення надані протягом січня - грудня 2015 року як на момент звернення з позовом (січень 2019 року) так і на момент прийняття рішення судом першої інстанції та не врахували, що фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, тому висновки, що надходження коштів з Державного бюджету на рахунок відповідача обов`язково відбудеться, є помилковими.

Оскільки обов`язок відповідача надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію передбачено законом, договором не встановлено строку (терміну) виконання боржником обов`язку, а судами не досліджувалося питання звернення позивача з вимогою про необхідність погашення заборгованості за надані послуги та судами не встановлювався строк оплати компенсації, висновки судів, що термін оплати не наступив є передчасними.

Враховуючи таки висновки судів попередніх інстанцій, розрахунок суми 3 % річних та інфляційних втрат, заявлених до стягнення позивачем, а також період, за який заявлено стягнення, не були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій.

З огляду на зазначене, висновки судів попередніх інстанцій про необґрунтованість позову слід визнати передчасними, а тому рішення та постанова у даній справі підлягають скасуванню.

Верховний Суд з огляду на повноваження суду касаційної інстанції при перегляді судових рішень в касаційному порядку відповідно до статті 300 ГПК України, позбавлений можливості з`ясувати вказані вище обставини, що перешкоджає ухвалити нове рішення, справу слід передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

7. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання

про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Отже, для повного та об`єктивного розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, надати оцінку спірним правовідносинам у контексті наведених положень законодавства, достеменно дослідити підстави, з яких виникла заборгованість, що є предметом спору у справі; надати належну оцінку та перевірити розрахунок суми, встановити розмір заборгованості, який підлягає стягненню, і в залежності від встановленого та відповідно з чинним законодавством, прийняти відповідне рішення.

8. Судові витрати

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню підлягає частково, а справа направляється на нових розгляд, згідно зі ст. 129 ГПК України, розподіл судових витрат зі справи, має здійснити суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу малого підприємства у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Донецької області від 02.05.2019 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.07.2019 у справі № 905/47/19 скасувати.

Справу № 905/47/19 передати на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Суддя І. Д. Кондратова

Суддя О. А. Кролевець