ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2019 року м.Дніпро Справа № 904/1802/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузнецова В.О.,

суддів Чус О.В., Вечірка І.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.07.2019 (дата підписання рішення 08.07.2019, суддя Загинайко Т.В.) у справі

за позовом комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа", м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області

до фізичної особи-підприємця Мироненка Ігоря Яковича , м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області

про стягнення 122 089 грн. 59 коп.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

Комунальне підприємство теплових мереж "Криворіжтепломережа" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою (вх.№1853/19 від 03.05.2019р.) до відповідача - фізичної особи-підприємця Мироненка Ігоря Яковича, в якій просить суд стягнути 122 089 грн. 59 коп., що складає 104 087 грн. 77 коп. - заборгованості за спожиту з 22.12.2015 по 25.12.2017 теплову енергію, 14 062 грн. 97 коп. - суму збитків від інфляції та 3 938 грн. 85 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що за період з 22.12.2015 по 25.12.2017 КПТМ "Криворіжтепломережа" поставило, а фізична особа-підприємець Мироненко І.Я. прийняв теплову енергію на суму 104 087,77 грн., проте не сплачував вартість отриманої теплової енергії за тарифами, передбаченими для категорії "інші споживачі".

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 08.07.2019 у даній справі позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Мироненка Ігоря Яковича на користь комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" 71 560 грн. 37 коп. - заборгованості, 2 081 грн. 31 коп. - інфляційних нарахувань, 731 грн. 07 коп. - річних та 1 170 грн. 21 коп. - витрат по сплаті судового збору. В решті позову відмовлено.

Зазначене рішення мотивовано посиланням на те, що відповідно до розрахунку заборгованості за теплову енергію за період з 22.12.2015 по 25.12.2017 за адресою АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7, позивачем було поставлено відповідачу теплову енергію на загальну суму 104 087 грн. 77 коп., що не спростовано відповідачем.

Згідно пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005, строк оплати за спожиту відповідачем теплову енергію вважається таким, що настав, і відповідач повинен був оплатити за спожиту теплову енергію.

Строк позовної давності для погашення заборгованості за спожиту відповідачем теплову енергію за грудень 2015 року, січень 2016 року, лютий 2015 року та березень 2016 року закінчився відповідно 20.01.2019, 20.02.2019, 20.03.2019 та 20.04.2019. Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності.

2. Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.

Не погодившись із згаданим рішенням, Комунальне підприємство теплових мереж "Криворіжтепломережа" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати в частині часткової відмови у стягненні інфляційних витрат, 3% річних та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

2.1. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції невірно пораховані розміри інфляційних витрат та 3% річних.

На думку апелянта, інфляційні витрати необхідно застосовувати за період з грудня 2016 року по лютий 2019 року - в розмірі 14 062,97 грн. та 3% річних необхідно застосувати за період з 22.11.2016 по 05.04.2019 - в розмірі 3 938,85 грн.

2.2. Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що ця справа не підсудна господарському суду.

Так, позивач зазначає, що він придбав приміщення як фізична особа - громадянин України та не здійснював у спірний період в цих приміщеннях господарську діяльність.

Договір купівлі-продажу був підписаний 23.10.2015, але ПАТ "Брокбізнесбанк" затягувало передачу майна. Лише 22.12.2015 були передані приміщення у вкрай незадовільному стані, що потребували значного відновлювального ремонту. На протязі всього 2016 року та до липня 2017 року в приміщеннях здійснювалися ремонтні роботи.

Договір на поставку теплової енергії є укладеним між позивачем та фізичною особою-підприємцем Мироненко І.Я. лише 26.12.2017 на підставі рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2019 у справі №904/9485/17.

На думку відповідача, судом першої інстанції не прийнято до уваги факти, встановлені рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.2019 у справі 904/1821/18, а саме: з матеріалів справи вбачається, що відповідач придбав майно як фізична особа, а не як ФОП Мироненко І.Я. ; відповідач у своїх поясненнях наголошує на тому, що приміщення у спірний період не використовувались ним для підприємницької діяльності, тоді як позивачем, у відповідності до ст. ст. 73, 74, 76, 78 Господарського процесуального кодексу України, не спростовано таке твердження, відповідних доказів суду не подано; договір на поставку теплової енергії є укладеним між позивачем та ФОП Мироненко І.Я. з 26.12.2017 на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 у справі №904/9485/17; в матеріалах справи відсутні, а сторонами не надано доказів розірвання договору на постачання теплової енергії №3946 від 10.10.2012, укладеного між КПТМ "Криворіжтепломережа" та ПАТ Брокбізнесбанк.

3. Апеляційне провадження.

3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.08.2019 для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Кузнецова В.О., суддів Вечірка І.О., Чус О.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.08.2019 апеляцій ну скаргу залишено без руху, повідомлено скаржника про можливість усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали, у строк не пізніше 10 днів з дня вручення цієї ухвали.

13.09.2019 до суду апеляційної інстанції надійшла заява комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.09.2019 відкрито апеляційне провадження у справі, без повідомлення (виклику) учасників справи.

3.2. Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Відповідно до Інформації від 23.04.2019 №164543452 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта власником нежитлового приміщення відділення банку, вбудованого в І поверх 5-ти поверхового будинку за адресою: АДРЕСА_6 є фізична особа ОСОБА_3 .

Відповідно до Інформації від 23.04.2019 №164546316 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта власником нежитлового приміщення, вбудованого в перший поверх та підвальну частину чотириповерхного житлового будинку, загально площею 185,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_7 є фізична особа ОСОБА_3 .

Позивач стверджує, що за період з 22.12.2015 по 25.12.2017 Комунальним підприємством теплових мереж "Криворіжтепломережа" поставлено, а Фізичною особою-підприємцем Мироненко Ігорем Яковичем прийнято теплову енергію на загальну суму 104 087 грн. 77 коп., проте останній не сплачував вартість отриманої теплової енергії за тарифами, передбаченими для категорії "інші споживачі"; відповідач проти цього заперечує, що і є причиною виникнення спору.

Відповідно до рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.08.2018р. у справі №904/1821/18 за позовом Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" до Фізичної особи-підприємця Мироненка Ігоря Яковича про повернення вартості безпідставно набутого майна у сумі 104 087 грн. 77 коп. встановлено, що оскільки відповідач отримував надані позивачем послуги з постачання теплової енергії, то в цьому випадку фактично склалися договірні відносини.

Згідно з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 у справі №904/9485/17 за позовом комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа», м. Кривий Ріг Дніпропетровської області до фізичної особи - підприємця Мироненка Ігоря Яковича, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області про визнання договору укладеним, яке набрало законної сили 26.12.2017, позовні вимоги задоволено у повному обсязі, визнано укладеним між комунальним підприємством теплових мереж «Криворіжтепломережа» та фізичною особою - підприємцем Мироненком Ігорем Яковичем з дати набрання цим рішенням законної сили договір на постачання теплової енергії від 04.10.2017 №11570.

Згідно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 06.05.2019 за № відповідач, як Фізична особа-підприємець Мироненко Ігор Якович зареєстрований з 10.04.2001.

Відповідно до розрахунку заборгованості за теплову енергію за період з 22.12.2015 по 25.12.2017 за адресою АДРЕСА_7 позивачем було поставлено відповідачу теплову енергію на загальну суму 104 087 грн. 77 коп., що не спростовано відповідачем.

3.3. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та наданих заперечень, дослідивши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, враховуючи таке.

Положенням статті 269 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Визначення юрисдикції спору має важливе значення для практичної реалізації принципу доступу до правосуддя.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю та за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно із частиною першою статті 128 цього ж Кодексу громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно з частиною восьмою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах як суб`єкт господарювання та чи можна визначити ці правовідносини як господарські.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Виконавець - це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

За приписами статті 13 цього ж Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву відповідає визначений пунктом 5 частини третьої цієї ж статті обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Отже, надання комунальних послуг є підприємницькою діяльністю для особи, яка надає такі послуги, натомість споживач комунальних послуг не здійснює при споживанні таких послуг підприємницької діяльності, оскільки вони спрямовані на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів і не залежать від правового статусу споживача. Тобто такі договори не є господарськими у розумінні Господарського кодексу України.

Юрисдикція таких спорів визначається залежно від суб`єктного складу правовідносин, тобто якщо споживачем послуг є фізична особа, то такі спори повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства, а якщо споживачем послуг є юридична особа чи ФОП, то за суб`єктним складом такі спори мають розглядатися в порядку господарського судочинства.

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 08 травня 2018 року у справі № 757/45133/15-ц (провадження № 14-114цс18) та від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

Комунальне підприємство теплових мереж "Криворіжтепломережа" просило стягнути з фізичної особи-підприємця Мироненко Ігоря Яковича заборгованість за отриману теплову енергію за період з 22.12.2015 по 25.12.2017, посилаючись на те, що між сторонами виникли правовідносини з надання та споживання комунальних послуг і в цих правовідносинах Мироненко І.Я. є власником приміщень, до яких подається теплова енергія.

Як у позовній заяві так і у надісланій на адресу відповідача претензії, позивач посилається на те, що зобов`язання відповідача в умовах неукладеного договору теплопостачання виникає на підставі Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та постанови Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 "Про затвердження Правил надання послуг з центрального оплаення постачання холодної та гарячої води і водовідведення".

В матеріалах справи відсутні докази використання Мироненко І.Я. цих приміщень у підприємницькій діяльності у спірний період і це не впливає на правовий статус його як власника вказаного об`єкта нерухомого майна, набутого ним у власність саме як фізичною особою.

Чинне законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності як ФОП та не містить норм щодо права власності ФОП, а лише встановлює, що остання відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже, суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому правовий статус ФОП не впливає на правовий режим майна, що перебуває у власності фізичної особи.

У цьому випадку власником приміщень і споживачем комунальних послуг у спірний період був ОСОБА_3 як фізична особа.

Суд апеляційної інстанції вважає, що якщо стороною спору про надання комунальних послуг є громадянин як фізична особа - власник об`єкта нерухомого майна, який має статус суб`єкта підприємницької діяльності, і якщо немає доказів використання його майна у господарській діяльності, це зумовлює наслідки у вигляді зміни юрисдикційності такої справи і відповідно закриття провадження у ній, оскільки на час відкриття місцевим господарським судом провадження розгляд цієї справи належав до повноважень суду цивільної юрисдикції, тому що у цьому спорі вказана особа виступає як фізична особа - власник нерухомого майна, а не суб`єкт підприємницької діяльності.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №920/50/19.

Колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 у справі №904/9485/17 за позовом комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до фізичної особи - підприємця Мироненка Ігоря Яковича про визнання договору укладеним, яким визнано укладеним між комунальним підприємством теплових мереж «Криворіжтепломережа» та фізичною особою - підприємцем Мироненко Ігорем Яковичем з дати набрання цим рішенням законної сили договір на постачання теплової енергії від 04.10.2017 №11570.

За приписами частин першої та другої ст.631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Відповідно до частини першої та другої ст.187 Господарського кодексу України передбачено, що спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Рішенням господарського Дніпропетровської області від 14.12.2017 у справі №904/9485/17 визнано укладеним договір з дати набрання цим рішенням законної сили.

Зазначене рішення набрало законної сили 26.12.2017, отже саме з цієї дати діє договір на постачання теплової енергії від 04.10.2017 №11570, укладений між комунальним підприємством теплових мереж «Криворіжтепломережа» та фізичною особою - підприємцем Мироненком Ігорем Яковичем .

Таким чином, правовідносини між комунальним підприємством теплових мереж «Криворіжтепломережа» та фізичною особою - підприємцем Мироненко Ігорем Яковичем на підставі договору на постачання теплової енергії від 04.10.2017 №11570 існують з 26.12.2017.

Водночас, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за отриману теплову енергію за період з 22.12.2015 по 25.12.2017, тобто до виникнення правовідносин між комунальним підприємством теплових мереж «Криворіжтепломережа» та фізичною особою - підприємцем Мироненко Ігорем Яковичем за договором на постачання теплової енергії від 04.10.2017 №11570.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 27.08.2018 у справі №904/1821/18 відмовлено у задоволенні позову комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" до фізичної особи-підприємця Мироненка Ігоря Яковича про повернення вартості безпідставно набутого майна у сумі 104 087 грн. 77 коп.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 27.08.2018 у справі №904/1821/18 залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 19.02.2019.

Зазначеними судовими актами, встановлено, що з матеріалів справи вбачається, що відповідач придбав майно як фізична особа, а не як ФОП Мироненко І.Я. ; відповідач у своїх поясненнях наголошує на тому, що приміщення у період з 22.12.2015 по 25.12.2017 не використовувались ним для підприємницької діяльності, тоді як позивачем, у відповідності до ст. ст. 73, 74, 76, 78 Господарського процесуального кодексу України, не спростовано таке твердження, відповідних доказів суду не подано; договір на поставку теплової енергії є укладеним між позивачем та ФОП Мироненко І.Я. з 26.12.2017 на підставі рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2017 у справі №904/9485/17.

Отже, зазначеними судовими рішеннями встановлено, що приміщення у спірний період не використовувалися відповідачем для підприємницької діяльності.

Суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції помилково враховано, як преюдиціальний факт, встановлений зазначеним судовим рішенням, а саме, оскільки відповідач отримував надані позивачем послуги з постачання теплової енергії, то в цьому випадку фактично склалися договірні відносини.

Так, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але таку, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

У даному випадку відповідач не заперечує факт отримання наданих позивачем послуг з постачання теплової енергії, проте зазначає, що отримував ці послуги саме як фізична особа, а не як фізична особа - підприємець.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що у цій справі позовні вимоги стосуються невиконання відповідачем обов`язку зі сплати вартості спожитої теплової енергії у приміщеннях, власником яких є фізична особа ОСОБА_3 , і докази використання цих приміщень у господарській діяльності відсутні, колегія суддів приходить до висновку про належність вирішення цього спору у порядку цивільного судочинства.

3.4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини другої ст.278 Господарського процесуального кодексу України порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20-23 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За приписами п.1 частини першої ст.231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

3.5. Розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст.269,275,278,281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" відмовити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.07.2019 у справі №904/1802/19 скасувати.

Провадження у справі №904/1802/19 закрити.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

Головуючий суддя В.О.Кузнецов

Судді О.В.Чус

І.О.Вечірко