ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2019 р. м.Київ Справа№ 910/6312/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Коробенка Г.П.

Куксова В.В.

за участю секретаря судового засідання - Короля Д.А.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 30.10.2019 року у справі №910/6312/19 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2019, повний текст якого складено та підписано 05.09.2019

у справі №910/6312/19 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»

до Обслуговуючого кооперативу «Гаражний Кооператив автолюбителів «Дніпровський»

про стягнення 248 203,81 грн.

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" (далі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Обслуговуючого кооперативу "Гаражний Кооператив Автолюбителів "Дніпровський" (далі - відповідач) 248 203,81 грн, з яких: 233 136,60 грн - основного боргу, 12 938,67 грн - пені, 1 327,32 грн - інфляційних втрат та 801,22 грн - 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором ДНП-2017-12/100 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 15.12.2017.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.08.2019 у справі №910/6312/19 позов задоволено частково; стягнуто з Обслуговуючого кооперативу «Гаражний Кооператив Автолюбителів «Дніпровський» на користь Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» пеню в розмірі 901,86 грн, 3% річних в розмірі 75,38 грн та інфляційні втрати в розмірі 51,19 грн, в іншій частині у позові відмовлено; стягнуто з Обслуговуючого кооперативу «Гаражний Кооператив Автолюбителів «Дніпровський» на користь Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 15,43 грн; судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 707,63 грн покладено на Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс».

Приймаючи зазначене судове рішення суд першої інстанції вказав на те, що за своєю юридичною природою укладений між стронами правочин є договором найму майнових прав. Також вказав, що оскільки всі грошові перерахування за укладеним між сторонами Договором за спірний період були здійснені відповідачем позивачу, виходячи з того, що з 1 січня 2019 року ставка збору за місця для паркування транспортних засобів була встановлена на рівні 0,0 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 233 136,60 грн є необґрунтованими та безпідставними. Що стосується позовних вимог в частині штрафних санкцій суд першої інстанції встановивши факт порушення відповідачем строків виконання грошового зобов`язання та здійснивши їх перерахунок задовольнив частково позовні вимоги в цій частині.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2019 у справі №910/6312/19 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оскаржуване судове рішення є необґрунтованим, прийняте з неповним з`ясуванням та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також, скаржник стверджує, що судом першої інстанції невірно визначено правову природу укладеного між сторонами правочину. Додатково вказує на те, що суд першої інстанці при прийнятті оскаржуваного судового рішення дійшов необґрунтованого висновку щодо невідповідності п.3.1 Договору нормам чиного законодавства, а також залишив поза увагою, що відповідач порушив свої зобов`язання та не здійснював їх належним чином в рамках Договору, що призвело до утворення заборгованості перед скаржником. При цьому, укладений між сторонами правочин є чинним, окремі його положення у судовому порядку не оспорювалися та не визнавалися недійсними.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/6312/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді - Куксов В.В., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2019 у справі №910/6312/19; розгляд апеляційної скарги Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2019 у справі №910/6312/19 призначено на 30.10.2019; встановлено строк відповідачу для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

22.10.2019 через відділ документального забезпечення суду до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України.

30.10.2019 у судовому засіданні скаржник підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати.

Представник відповідача у даному судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги та підтримав доводи викладенні у відзиві на апеляційну скаргу.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 15.12.2017 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір №ДНП-2017-12/100 (далі-Договір), відповідно до умов якого позивач надає за плату відповідачу право на організацію та експлуатацію 337 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 38 спеціальних місць для безкоштовно паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: Дніпровський район, вул. Вершигори, 2 (навпроти), в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва (далі - "Фіксовані місця для паркування"), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Під "Фіксованими місцями для паркування" в цьому Договорі визначено експлуатацію 337 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 38 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дніпровський район, Вершигори, 2 (навпроти), в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва (п.1.2 Договору).

"Фіксовані місця для паркування" вважаються переданими в експлуатацію відповідачу з моменту набрання чинності Договору (п.1.3 Договору).

Відповідно до п.2.2.6 Договору відповідач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі здійснювати розрахунки з позивачем згідно з розділом 3 цього Договору.

Пунктом 3.1 Договору сторони погодили, що плата відповідача позивачу згідно умов даного Договору становить 6,50 грн за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу, в тому числі: вартість послуги без ПДВ та збору за місця для паркування транспортних засобів - 0,82 грн; ПДВ - 0,16 грн; збір за місця для паркування транспортних засобів - 5,52 грн.

Згідно із п.3.2 Договору загальна сума щомісячних платежів відповідача позивачу по Договору визначена в Графіку платежів (Додаток №1 до даного Договору).

У відповідності до п.3.3 Договору розрахунок за цим Договором здійснюється шляхом оплати відповідачем позивачу у розмірі 100% щомісячного платежу не пізніше 20 (двадцятого) числа поточного місяця, відповідно до Графіку платежів (Додаток №1 до даного Договору).

Пунктом 3.6 Договору сторони погодили, що плата відповідача позивачу, визначена в п.3.1 Договору, може бути змінена у випадках зміни розміру податків та зборів, з яких формується плата за "Фіксовані місця для паркування". В цьому випадку сторони зобов`язуються переукласти договір виходячи із змінених розмірів податків та зборів.

Відповідно до 3.4 Договору позивач зобов`язаний не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним, підготувати в двох примірниках Акт приймання-передачі наданих послуг. Позивач надсилає два примірника Акту приймання-передачі наданих послуг відповідачу шляхом поштового відправлення (цінним листом з описом вкладення, без повідомлення про вручення) на адресу відповідача, яка вказана в цьому Договорі. Сторони дійшли згоди, що в цьому випадку Акт приймання-передачі наданих послуг вважається належним чином переданим позивачем та прийнятим відповідачем. Відповідач зобов`язаний протягом п`яти робочих днів з дня прийняття Акту приймання-передачі наданих послуг підписати його та повернути позивачу один примірник Акту.

Якщо в установлений строк позивач не одержить підписаний Акт приймання-передачі наданих послуг або мотивовану відмову від його підписання, послуги вважаються прийнятими без зауважень (п.3.5 Договору).

Пунктом 6.1 Договору встановлено, що цей Договір вступає в силу з 01.01.2018 і діє до 31.12.2020.

Спір у справі виник внаслідок неналежного, на думку позивача, виконання відповідачем умов Договору щодо своєчасної та повної оплати коштів за експлуатацію фіксованих місць паркування в період з січня по квітень 2019 року, що стало причиною виникнення у відповідача заборгованості у розмірі 233 136,60 грн та підставою для нарахування пені у розмірі 12 938,67 грн, 3% річних у розмірі 801,22 грн та інфляційних втрат у розмірі 1 327,32 грн.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково вказав на те, що за своєю юридичною природою укладений між стронами правочин є договором найму майнових прав. Також вказав, що оскільки всі грошові перерахування за укладеним між сторонами Договором за спірний період були здійснені відповідачем позивачу, виходячи з того, що з 1 січня 2019 року ставка збору за місця для паркування транспортних засобів була встановлена на рівні 0,0 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 233 136,60 грн є необґрунтованими та безпідставними. Що стосується позовних вимог в частині штрафних санкції суд першої інстанції встановиши факт порушення відповідачем строків виконання грошового зобов`язання та здійснивши їх перерахунок, задовольнив частково позовні вимоги в цій частині.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

У відповідності до положень ст.ст.11, 526 Цивільного кодексу України внаслідок укладання Договору між сторонами у справі виникли цивільні права і обов`язки (зобов`язання), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, а одностороння відмова від виконання зобов`язання в силу ст. 525 Цивільного кодексу України не допускається.

Пунктом 6.4 Договору сторони погодили, що зміни у цей Договір (за винятком випадку, передбаченому пунктом 3.6 Договору) можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, які оформлюються додатковою угодою до цього договору, яка набирає чинності з моменту належного оформлення і підписання сторонами, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді.

Пункти 6.5, 6.6 Договору містять перелік випадків, коли позивач має право достроково розірвати цей Договір в односторонньому порядку, та порядок його розірвання. Пунктом 6.9 Договору визначено право відповідача на розірвання Договору в односторонньому порядку, незалежно від наявності порушення умов цього Договору позивачем, за умови письмового повідомлення позивача про розірвання Договору не пізніше, ніж за 30 календарних днів до запланованої дати розірвання Договору.

Станом на час розгляду справи зазначений Договір є чинним, що не заперечується сторонами.

Водночас, до позовної заяви додано копії Додаткових угод № 1 від 30.01.2018, № 2 від 31.08.2018, № 3 від 27.12.2018 до Договору, які фактично підписані та скріплені печаткою лише позивачем та не містять підпису відповідача.

Враховуючи умови пункту 6.4 Договору, згідно якого додаткова угода до Договору набирає чинності з моменту належного оформлення і підписання сторонами, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, та непідписання вказаних додаткових угод до Договору зі сторони відповідача, у суду відсутні підстави вважати, що такі угоди набрали чинності та являються невід`ємною частиною Договору.

Таким чином, при вирішенні даного спору колегія суддів виходить з умов Договору, який є чинним, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Проаналізувавши умови укладеного між сторонами Договору, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції невірно визначено його правову природу, оскільки заначений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором надання послуг, оскільки передбачає вчинення позивачем як виконавцем певних дій (надання права на організацію та експлуатацію місць паркування транспортних засобів) за плату, відтак, до правовідносин, що виникли між сторонами на підставі такого договору слід застосовувати положення законодавства, що регулюють правовідносини надання послуг.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, яка викладена в постанові від 04.06.2018 у справі №910/20720/16.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлює обов`язок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, встановлених у договорі, якщо останнім передбачено надання такої послуги за плату.

Беручи до уваги умови пунктів 1.1, 1.2, 3.1, 3.3 Договору, відповідач мав сплатити до 20 числа кожного місяця платежі за надане на підставі Договору право на організацію та експлуатацію 337 місць для платного паркування транспортних засобів з визначеною платою 6,50 грн за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу відповідно до кількості днів у місяці, зокрема, за січень 2019 року в сумі 67 905,50 грн, за лютий 2019 року в сумі 61 334,00 грн, за березень 2019 року в сумі 67 905,50 грн та за квітень 2019 року в сумі 65 715,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов Договору відповідачем було перераховано на рахунок позивача грошові кошти за січень 2019 року у розмірі 10 238,06 грн (платіже доручення №585 від 04.03.2019), за лютий 2019 року у розмірі 9 247,28 грн (платіжне доручення №615 від 13.03.2019), за березень 2019 року у розмірі 10 238,06 грн (платіжне доручення №595 від 05.04.2019) та за квітень 2019 року у розмірі 9 907,80 грн (платіжне доручення №640 від 06.05.2019) (а.с.105-108 т.1).

Здійснення вищевказаних щомісячних платежів у наведених сумах відповідачем не заперечується.

При цьому, при здійсненні оплати у наведеному розмірі відповідач, із чим погодився суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частиннні основного боргу, виходив із того, що з 1 січня 2019 року Київською міською радою було змінено ставку збору за місця для паркування транспортних засобів, яку встановлено на рівні 0,0 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Таким чином, вартість послуги без ПДВ та збору за місця для паркування транспортних засобів становить - 0,82 грн; ПДВ - 0,16 грн; збір за місця для паркування транспортних засобів - 0,00 грн. Саме в такому розмірі, як зазначає відповідач, з 01.01.2019 він здійснював платежі на користь позивача за договором.

Крім того, з метою приведення п.3.1 Договору у відповідність до норм чинного законодавства України відповідач, 14.06.2019, звернувся до позивача з офертою про укладення договору про внесення змін до договорів, зокрема, Договору №ДНП-2017-12/100 від 15.12.2017 шляхом викладення вказаного пункту 3.1 у новій редакції.

З цього приводу колегія суддів заначає наступне.

У відповідності п.1.1, 1.2 Статуту Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (позивач), позивача створено згідно з рішенням Київради від 15.03.07 №261/922, а також його засновано на комунальній власності територіальної громади міста Києва.

Згідно із п.4.1 Статуту, позивач у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, постановами та розпорядженнями Кабінету Міністрів України, указами та розпорядженнями Президента України, рішеннями Київради, розпорядженнями Київської міської державної адміністрації, іншими нормативними актами та цим Статутом.

З преамбули Договору вбачається, що при його укладенні сторони керувались рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051 "Про Правила благоустрою міста Києва".

Відповідно до п.17.1.1 Правил благоустрою міста Києва, затверджених наведеним рішенням Київської міської ради, Правилами паркування транспортних засобів у м. Києві, які є розділом XVII Правил благоустрою міста Києва, визначається єдиний порядок організації та функціонування платних місць для паркування транспортних засобів на території міста Києва з метою, зокрема, підвищення дисципліни сплати збору за послуги паркування, збільшення фінансових, надходжень до бюджету м. Києва.

Згідно із до п.17.2 Правил благоустрою міста Києва плата за послуги паркування включає в себе ставку збору за паркування, відшкодування витрат на утримання та обслуговування місць для платного паркування, забезпечення планового прибутку уповноваженої особи (оператора) та може включати інвестиційну складову у разі затвердження Київською міською радою інвестиційної програми, якою передбачена зазначена складова; збір за паркування транспортних засобів - місцевий податок, який згідно із законом запроваджується і зупиняється Київською міською радою на території міста Києва та зараховується до бюджету м. Києва; платники збору за паркування автотранспортних засобів - водії чи відповідні юридичні особи, що паркують транспортні засоби у відведених або спеціально обладнаних для цього місцях.

Відповідно до п.17.3.1 Правил благоустрою міста Києва організація та експлуатація місць платного паркування транспортних засобів здійснюється лише оператором або підприємствами, з якими оператор уклав відповідний договір.

Згідно із п.10.2.1 ст.10 Податкового кодексу України збір за місця для паркування транспортних засобів належить до місцевих податків.

Зарахування місцевих податків та зборів до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України (п. 10.5 ст. 10 Податкового кодексу України).

Згідно із п. 2681.3.1 ст. 2681 Податкового кодексу України ставки збору встановлюються за кожний день провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у гривнях за 1 кв. метр площі земельної ділянки, відведеної для організації та провадження такої діяльності, у розмірі до 0,075 відсотка мінімальної заробітної плати, установленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

20.12.2018 Київською міською радою прийнято рішення № 490/6541 "Про внесення зміни до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві" (далі - Рішення Київської міської ради від 20.12.2018 № 490/6541).

Згідно п.1 Рішення Київської міської ради від 20.12.2018 №490/6541 вирішено внести зміну до пункту 3 Положення про збір за місця для паркування транспортних засобів у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 23 червня 2011 року N 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві" (в редакції рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року № 58/923), виклавши його в такій редакції: "3. Ставка збору. Ставка збору встановлюється за кожний день провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у гривнях за 1 квадратний метр площі земельної ділянки, відведеної для організації та провадження такої діяльності, у розмірі 0,0 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, відповідно до рішення та згідно з переліком паркувальних майданчиків, які закріплені за комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (таблиця 1).".

В той же час, 13.12.2018 Київською міською радою прийнято рішення №416/6467 "Про Бюджет міста Києва", додатком 10 до якого є Положення про формування та використання коштів цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва у 2019 році. Пунктом 2 цього Положення визначено джерела формування коштів цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва, якими є, зокрема, 60 відсотків плати за паркування транспортних засобів на майданчиках для платного паркування, які закріплені за Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс".

Відповідно до п.8.4.8. Статуту, позивач видає у межах своєї компетенції накази, організовує та перевіряє їх виконання.

У зв`язку зі зміною ставок збору за місця для паркування транспортних засобів у м. Києві, встановлених рішенням Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 зі змінами та доповненнями, враховуючи Додаток 10 до рішення Київської міської ради від 13 грудня 2018 року № 416/6467 "Про Бюджет міста Києва", керуючись п. 8.4.5 Статуту, КП "Київтранспарксервіс" видано Наказ від 29.12.2018 №172 "Про введення в дію рахунку структури тарифів на послуги з паркування транспортних засобів" (далі - Наказ №172).

Пунктом 1 наведеного Наказу затверджено та введено в дію з 1 січня 2019 року розрахунки структури тарифів на послуги з паркування транспортних засобів на одну годину, день, ніч, місяць і на квартал та розрахунок вартості надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування (ніч) та денного паркування для всіх територіальних зон у м. Києві в новій редакції.

Згідно з Наказом № 172 вартість надання права на експлуатацію фіксованих місць для паркування (ніч) з 01.01.2019 в межах III територіальної зони паркування становить 6,50 грн.

Разом з цим, пунктом 3.1 Договору передбачено, що плата відповідача позивачу згідно умов даного Договору становить 6,50 грн за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу.

Як встановлено колегією суддів та неспростовано сторонами, Договір є чинним станом на час розгляду справи, в тому числі і в частині умов наведеного пункту 3.1.

При цьому, колегія суддів відзначає, що хоча матеріали справи і містять докази направлення 14.06.2019 відповідачем позивачу оферти про внесення змін до Договору шляхом викладення його пункту 3.1 в новій редакції, проте в матеріалах справи відсутні докази прийняття пропозиції (акцепту) позивачем.

У будь-якому випадку, направлення відповідачем позивачу в червні 2019 року пропозиції (оферти) про зміну умов Договору не впливає на обов`язок відповідача здійснити оплату згідно даного Договору за період січень-квітень 2019 року.

З огляду на що, у відповідача були відсутні жодні підстави для сплати щомісячних платежів за Договором за січень, лютий, березень та квітень 2019 року у меншому розмірі, виходячи з плати за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу, яка не узгоджена умовами укладеного між сторонами Договору.

Таким чином, враховуючи здійснення відповідачем часткових платежів, колегія суддів доходить висновку, що всупереч умовам укладеного між сторонами Договору, який станом на час розгляду справи є чинним в редакції на момент його укладення сторонами, відповідачем була здійснена оплата за надані послуги не у повному обсязі та з прострочкою платежу, що підтверджується вищенаведеними та оціненими доказами.

Беручи до уваги вищевстановлене, заборгованість відповідача з оплати за січень 2019 року становить 57 667,44 грн, за лютий 2019 року 52 086,72 грн, за березень 2019 року 57 667,44 грн, за квітень 2019 року 65 715,00 грн, а всього - 233 136,60 грн.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву про невідповідність актів приймання-передачі наданих послуг за січень-квітень 2019 вимогам чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», а саме про те, що вони не містять належної та достовірної інформації про зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, є безпідставними, оскільки сторонами та, зокрема, відповідачем не заперечується сам факт користування фіксованими місяцями для паркування у спірний період, за які відповідач сплачував кошти. Таким чином, недоліки, на які посилається відповідач у актах приймання-передачі послуг, не можуть слугувати підставою для звільнення відповідача від обов`язку щодо оплати. Крім того, встановлений сторонами у Договорі порядок розрахунків не передбачає обов`язкової умови їх підписання для проведення щомісячних оплат. Непідписання сторонами актів здачі-приймання послуг не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку щодо оплати наданих послуг (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.06.2018 у справі № 910/20720/16).

Відповідно до частин 1, 2 та 7 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Дана норма кореспондується зі ст.525, 526 Цивільного кодексу України.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідачем відповідно до ст.ст.76, 77 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування наявності вказаної вище заборгованості.

Оскільки факт наявності боргу у відповідача перед позивачем в сумі 233 136,60 грн належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, колегією суддів визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача пені, колегія суддів також не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення в цій частині вимог, виходячи з наступного.

Згідно із ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено вище, відповідач в порушення умов Договору, проводив оплату як з порушенням строків так і не у повному обсязі, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п.1 ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст.551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Пунктом 4.2 Договору сторони погодили, що у разі порушення відповідачем строків здійснення оплати, встановлених цим Договором, позивач набуває право вимоги у відповідача сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожен день прострочення від суми несплати.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Враховуючи встановлене вище прострочення відповідачем грошового зобов`язання, приписи вказаних правових норм та перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 12 938,67 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів також не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення в цій частині вимог, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила ст. 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

З огляду на вищезазначені правові норми боржник не звільняється від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Враховуючи встановлене вище прострочення відповідачем грошового зобов`язання, приписи вказаних правових норм та перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимог про стягнення 3% річних у розмірі 801,22 грн та інфляційних втрат у розмірі 1 327,32 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом апеляційної інстанції обставини, учасниками справи не надано.

Доводи, наведені відповідачем у відзиві, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права; позов слід задовольнити у повному обсязі.

Судові витрати (судовий збір) на підставі ст.129 ГПК України покладаються на відповідача.

На підстав викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 277, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2019 у справі №910/6312/19 задовольнити.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2019 у справі №910/6312/19 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

3.Стягнути з Обслуговуючого кооперативу «Гаражний Кооператив Автолюбителів «Дніпровський» (02218, м. Київ, вул. Петра Вершигори, буд. 2; ідентифікаційний код: 22870782) на користь Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (01030, м. Київ, вул. Леонтовича, буд. 6; ідентифікаційний код: 35210739) основний борг у розмірі 233 136,60 грн (двісті тридцять три тисячі сто тридцять шість гривень шістдесят копійок), пеню у розмірі 12 938,67 грн (дванадцять тисяч дев`ятсот тридцять вісім гривень шістдесят сім копійок), інфляційні втрати у розмірі 1 327,32 грн (одна тисяча триста двадцять сім гривень тридцять дві копійки), 3% річних у розмірі 801,22 грн (вісімсот одну гривню двадцять дві копійки), витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3 723,06 грн (три тисячі сімсот двадцять три гривні шість копійок) та витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 5 584,60 грн (п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят чотири гривні шістдесят копійок).

4.Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

5.Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/6312/19.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 31.10.2019.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Г.П. Коробенко

В.В. Куксов