РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.11.2019Справа № 910/12232/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (проведення судового засідання) господарську справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Володар-Роз»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомфорт»

про стягнення 43 315,88 грн

без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Володар-Роз» (далі - ТОВ «Фірма «Володар-Роз», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомфорт» (далі - ТОВ «Житлокомфорт», відповідач) про стягнення 43 315,88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем його обов`язку своєчасно та в повному обсязі оплатити послуги, надані позивачем за договором на вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів (ТВП) № 757-Ж/13 від 01.04.2013.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 43 315,88 грн, з яких: 30 832,25 грн - основний борг, 9 112,59 грн - пеня, 2 597,70 грн - інфляційне збільшення суми боргу, 773,34 грн - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2019 відкрито провадження у справі № 910/12232/19 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено сторонам строк для надання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Згідно з положеннями ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом встановлено факт належного повідомлення сторін про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, ухвала суду від 09.09.2019, згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 011, отримана позивачем 12.09.2019. Ухвала суду від 09.09.2019 була також направлена відповідачу за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань, проте була повернута підприємством поштового зв`язку за відсутністю адресата.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною 3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на позов не скористався, заперечень проти розгляду справи у спрощеному позовному провадженні до суду не надходило.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважав за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до правил ч. 9 ст. 165, ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

01.04.2013 між ТОВ «Фірма «Володар-Роз» (перевізник) та ТОВ «Житлокомфорт» (замовник) був укладений договір на вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів (ТВП) № 757-Ж/13 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору замовник доручає, а перевізник зобов`язується надавати послуги по вивезенню та знешкодженню (захороненню) твердих побутових відходів, в подальшому за текстом ТПВ, накопичених у замовника, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити ці послуги в розмірі і на умовах визначених цим договором.

Згідно з п. 3.1 договору перевізник приступає до надання послуг передбачених умовами цього договору з моменту його укладання та надає їх до 31.12.2013.

При взаємній згоді сторін строк дії цього договору може бути продовжений (пролонгований), про що одна із сторін письмово повідомляє іншу сторону за 1 (один) місяць до закінчення терміну дії договору, і відповідно підписується додаткова угода (п. 3.2 договору).

У подальшому сторонами була укладена додаткова угода від 31.12.2013, згідно з умовами якої сторони дійшли згоди викласти п. 3.1 договору у наступній редакції: «Перевізник приступає до надання послуг передбачених умовами цього договору з моменту його укладання та надає їх до 31.12.2014».

Укладаючи додаткову угоду від 31.12.2014, сторони дійшли згоди викласти п. 3.2 договору в наступній редакції: «Дія даного договору продовжується пролонгується на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення його дії однією зі сторін не буде заявлено про відмову від цього договору».

Пунктом 5.1 договору (в редакції додаткової угоди від 01.08.2018) передбачено, що відповідно до Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21.02.2018 № 267 тариф на послуги з вивезення побутових відходів з урахуванням операцій поводження з твердими побутовими відходами (збирання, перевезення, знешкодження, захоронення), що надаються підприємствами перевізниками, та домовленістю між сторонами встановлюється в розмірі 92,46 грн (з ПДВ) за 1 (один) метр кубічний.

Відповідно до п. 5.5 замовник проводить розрахунок за надані послуги в поточному місяці після підписання акту виконаних робіт. Оплата за виконання послуги сплачується замовником на розрахунковий рахунок перевізника. Оплата здійснюється щомісячно не пізніше 15-го числа наступного за місяцем, що слідує за розрахунковим.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивач надав послуг з вивезення твердих побутових відходів, а відповідач такі послуги прийняв на суму 53 293,94 грн, що підтверджується актом надання послуг № 11274 від 31.12.2018, підписаним представниками обох сторін та скріпленим їх печатками.

Відповідач, у свою чергу, послуги надані позивачем, оплатив частково, а саме в сумі 22 461,69 грн, що підтверджується банківськими виписками 11.03.2019, 15.03.2019, 14.06.2019. При цьому, згідно з поясненнями, наведеними позивачем у позовній заяві, платіж на суму 9 997,00 грн, здійснений відповідачем 11.03.2019, був зарахований позивачем в оплату спірної заборгованості лише частково, а саме в сумі 2 467,69 грн., решту коштів було зараховано в рахунок заборгованості, що виникла раніше. Відповідач ані заперечень, ані доказів неправомірності такого часткового зарахування грошових коштів, сплачених 11.03.2019, в оплату спірної заборгованості суду не надав.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що борг відповідача перед позивачем за послуги, надані останнім за актом № 11274 від 31.12.2018, становить 30 832,25 грн.

Розглядаючи дану справу, оцінюючи правомірність вимог позивача та вирішуючи цей спір по суті, суд керувався наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач доказів, які б підтверджували сплату ним заборгованості перед позивачем в розмірі 30 832,25 грн або спростовували доводи позивача, суду не надав.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача боргу в розмірі 30 832,25 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у вказаному розмірі.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 9 112,59 грн пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач послуги, надані позивачем, оплатив частково та несвоєчасно, відтак допустив порушення зобов`язання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з положеннями п.п. 6.1, 6.3 договору у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором і чинним законодавством України. Замовник в разі несвоєчасного проведення розрахунків за надані послуги несе відповідальність згідно умов цього договору та чинного законодавства України.

Разом з тим, пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013 (далі - постанова Пленуму ВГСУ № 14) роз`яснено, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У свою чергу, договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовані Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», положеннями ст. 1 якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Таким чином, в силу наведених положень норм права, пеня може бути стягнута лише у тому випадку, коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою у договорі, а також встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

З огляду на те, що договір не містить положень, якими сторони визначили б розмір та базу нарахування пені, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення пені в розмірі 9 112,59 грн є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 2 597,70 грн та 3% річних в розмірі 773,34 грн.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши власний розрахунок 3% річних за визначений позивачем період з 16.01.2019 по 05.09.2019 суд встановив, що їх розмір становить 771,50 грн, тобто є меншим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Отже, вимога про стягнення з відповідача 3% річних заявлена позивачем правомірно, проте підлягає задоволенню у розмірі визначеному судом, а саме 771,50 грн.

Здійснивши власний розрахунок інфляційної складової боргу за визначений позивачем період з січня 2019 року по липень 2019 року суд встановив, що її розмір становить 998,93 грн, тобто є меншим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Отже, вимога про стягнення з відповідача інфляційної складової боргу заявлена позивачем правомірно, проте підлягає задоволенню у розмірі визначеному судом, а саме 998,93 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 30 832,25 грн, 3% річних у розмірі 771,50 грн та інфляційної складової боргу у розмірі 998,93 грн. В іншій частині позов пред`явлено необгрунтовано.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомфорт» (04071, м. Київ, вул. Воздвиженська, буд. 14, ідентифікаційний код 32853435) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Володар-Роз» (02099, м. Київ, вул. Зрошувальна, буд. 15, ідентифікаційний код 21701113) основний борг у розмірі 30 832,25 грн (тридцять тисяч вісімсот тридцять дві грн 25 коп.), 3% річних у розмірі 771,50 грн (сімсот сімдесят одна грн 50 коп.), інфляційну складову боргу в розмірі 998,93 грн (дев`ятсот дев`яносто вісім грн 93 коп.), витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 445,88 грн (одна тисяча чотириста сорок п`ять грн 88 коп.).

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 08.11.2019.

Суддя О.Г. Удалова