ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

31.10.19 Справа № 917/1224/18

за скаргою на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вхід. №55 від 25.10.2019р.) щодо виконання наказу від 26.02.2019 р. по справі №917/1224/18

за позовною заявою Обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Лубнитеплоенерго", вул.Чкалова, 17, м.Лубни, Полтавська область,37500

до Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", вул. Народного ополчення, 3, м.Київ, 03151 в особі Полтавської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", вул.Зіньківська, 6-Б, м.Полтава, 36014

про стягнення 28 707,13 грн.

Суддя Паламарчук В.В.

Секретар судового засідання Рожко О.П.

Представники сторін та ВДВС відсутні.

Обставини справи: 25.10.2019 р. до суду надійшла скарга на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вхід. №55 від 25.10.2019р.) щодо виконання наказу від 26.02.2019 р. в якій скаржник просить:

- визнати неправомірними дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області щодо повернення без прийняття до виконання виконавчого документу: наказу Господарського суду Полтавської області від 26.02.2019 р. №917/1224/18;

- скасувати повідомлення державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 03.09.2019 р. про повернення стягувачу виконавчого документу: наказу Господарського суду Полтавської області від 26.02.2019 р. №917/1224/18 без прийняття до виконання;

- зобов`язати Київський відділу державної виконавчої служби м. Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області усунути порушення шляхом вчинення виконавчих дій щодо прийняття до виконання виконавчого документу: наказу Господарського суду Полтавської області від 26.02.2019 р. №917/1224/18.

Ухвалою від 28.10.2019р. суд прийняв вказану скаргу до розгляду та призначив засідання на 31.10.2019р.

В судове засідання 31.10.2019р. представники сторін та ВДВС не з`явилися.

Згідно ч. 2 ст. 342 Господарського процесуального кодексу України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Розглянувши матеріали скарги, суд, встановив:

Господарським судом Полтавської області від 13.12.2018 ухвалено рішення у справі №917/1224/18 про стягнення з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі -Боржник) на користь Обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Лубнитеплоенерго» (далі - Стягувач): 14118,84 гри. - основного боргу, 469,45 грн. - інфляційних втрат, 12706,96 грн. - пені, 1762,00 грн. витрат по сплаті судового збору. Рішення суду набрало законної сили - 11.01.2019.

Виконавчий документ - наказ про примусове виконання рішення - видано 26.02.2019.

Скаржник зазначає, що він керуючись статтями 3, 24, 26 Закону України «Про виконавче провадження», 29.08.2019 звернувся до Київського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавської області (надалі - відділ ДВС) із заявою про примусове виконання рішення суду в частині залишку боргу - 12706,96 грн. пені.

17.10.2019, супровідним рекомендованим листом від 03.09.2019 № 47570, на адресу стягувана надійшло повідомлення державного виконавця відділу ДВС Коцького Юрія Валентиновича (далі-державний виконавець) від 03.09.2019 про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання.

Підставою повернення виконавчого документу державним виконавцем зазначено п. 10 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", згідно якого виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено на виконання не за місцем або підвідомчістю.

В обґрунтування своїх дій, головний державний виконавець посилається на положення

пункту 4 Розділу 1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України N 512/5 від 02.04.2012, а саме, що відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими: боржниками є Апарат Верховної Ради України, Адміністрація Президента України, Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада юстиції, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи.

Скаржник вважає, що повернення виконавчого документу не відповідає приписам чинного законодавства України та звернувся до суду із даною скаргою.

При розгляді скарги суд виходив з наступного:

Конституційним Судом України у п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012 зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20.06.2004 у справі "Півень проти України" зазначив, що право на судовий розгляд, гарантоване ст.6 Конвенції, також захищає виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди однієї із сторін.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (далі - Суд) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", №22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява №59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява №41510/98, п. 27).

Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України", заява №71186/01, п. 84).

Відповідно до п. 4.2 рішення Європейського суду від 27.07.2004 р. у справі "Ромашов проти України" невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Таким чином, основною ідеєю (аксіомою) права на судовий захист (права на суд) є не лише прийняття судом рішення про захист прав та інтересів особи, а й виконання зазначеного судового рішення, яке в країні, що поважає верховенство права, не може залишатися невиконаним та є складовою частиною судового розгляду. При цьому на державу в особі її органів влади, покладається забезпечення реалізації зазначеного права.

Відповідно до ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження". Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій виконавця.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 (далі - ЗУ "Про виконавче провадження"), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом ст. 2 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обовязковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та обєктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно ч.1 ст.5 ЗУ "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЗУ "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Статтею 25 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення (у разі якщо виконавчі провадження про стягнення коштів з одного боржника відкрито у кількох органах державної виконавчої служби, якщо боржник та його майно перебувають на території адміністративно-територіальних одиниць, віднесених до підвідомчості різних органів державної виконавчої служби, тощо), або у разі виконання зведеного виконавчого провадження в органах державної виконавчої служби можуть утворюватися виконавчі групи в порядку, визначеному Міністерством юстиції України. У разі хвороби державного виконавця, його перебування у відрядженні чи відпустці, звільнення чи відсторонення від посади державного виконавця, включення державного виконавця до складу виконавчої групи при іншому органі державної виконавчої служби, відводу (самовідводу) державного виконавця, наявності інших обставин, що ускладнюють виконання рішення, виконавче провадження може бути передане від одного державного виконавця до іншого. У разі відводу (самовідводу) всіх державних виконавців органу державної виконавчої служби, утворення виконавчої групи, якщо виконавчі провадження щодо одного й того самого боржника відкриті в різних органах державної виконавчої служби, наявності інших обставин, що ускладнюють виконання рішення, виконавче провадження може бути передане від одного органу державної виконавчої служби до іншого. Передача виконавчих проваджень від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

Згідно ч. 3 розділу 1 Інструкції з організації примусового виконання рішення, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 N 512/5 (далі - Інструкції)

органами державної виконавчої служби є:

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень;

управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - управління державної виконавчої служби), до складу яких входять відділи примусового виконання рішень;

районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).

Частиною 4 розділу Інструкції встановлено, що відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими:

боржниками є Апарат Верховної Ради України, Адміністрація Президента України, Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада правосуддя, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи;

сума зобов`язання становить п`ятдесят та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Боржником згідно наказу №917/1224/19 є Полтавська регіональна філія Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" (вул. Зіньківська, 6-Б, м. Полтава, 36014, , яка згідно Положення про Полтавську регіональну філію ДП "Центр державного земельного кадастру" є відокремленим структурним підрозділом ДП "Центр державного земельного кадастру " і підпорядкована у своїй діяльності підприємству.

Таким чином, судом встановлено, що боржник Полтавська регіональна філія Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" не є органом державної влади, чи будь яким іншим органом, який зазначений у ч. 1 розділу 1 Інструкції. За вказаного у державного виконавця відсутні підстави для повернення виконавчого документу наказу Господарського суду Полтавської області від 26.02.2019 р. №917/1224/18 без прийняття на підставі п. 4 Розділу 1 Інструкції.

З врахуванням викладеного та встановлених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення скарги стягувача.

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів

Керуючись ст.ст. 234, 340, 343, 344 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. Скаргу на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вхід. №55 від 25.10.2019 р.) щодо виконання наказу від 26.02.2019 р. - задовольнити.

2. Визнати неправомірними дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області щодо повернення без прийняття до виконання виконавчого документу: наказу Господарського суду Полтавської області від 26.02.2019 р. №917/1224/18.

3. Скасувати повідомлення державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 03.09.2019 р. про повернення стягувачу виконавчого документу: наказу Господарського суду Полтавської області від 26.02.2019 р. №917/1224/18 без прийняття до виконання.

4. Зобов`язати Київський відділу державної виконавчої служби м. Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області усунути порушення шляхом вчинення виконавчих дій щодо прийняття до виконання виконавчого документу: наказу Господарського суду Полтавської області від 26.02.2019 р. №917/1224/18.

5. Ухвалу надіслати учасникам справи та Київському відділу державної виконавчої служби м. Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями) та може бути оскаржена протягом 10 днів з моменту підписання (ч.5 ст.231, ст.ст.235,255 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Паламарчук