ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2019 р. Справа№ 910/17317/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Буравльова С.І.

Мартюк А.І.

секретар судового засідання: Пастернак О.С.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 22.10.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 04.03.2019 (повне рішення складено 14.03.2019)

у справі №910/17317/17 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

до Державного агентства резерву України,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1) Міністерство фінансів України,

2) Міністерство аграрної політики та продовольства України

про стягнення 493 578 009, 10 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України (далі - Агентство) про стягнення: 322 264 033 грн. пені; 7 376 005,11 грн. 3 % річних; 157 010 627,98 грн. втрат від інфляції, а всього 486 650 666,09 грн.

Позов мотивовано несплатою Агентством суми заборгованості 102555442,93 грн., у зв`язку з чим й нараховано "втрати від інфляції", річні та пеню.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2017р. по справі №910/17317/17 у задоволенні позовних вимог відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018: апеляційну скаргу Товариства задоволено частково; рішення господарського суду міста Києва від 06.12.2017 скасовано частково та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Агентства на користь Товариства 55 515 206,31 грн. "інфляційних втрат", 7376005,11 грн. - 3% річних, а також відповідні суми судових витрат; у решті зазначене рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11.09.2018 № 910/17317/17 касаційні скарги Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" та Державного агентства резерву України задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 зі справи № 910/17317/17 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Верховним Судом в Постанові від 11.09.2018 № 910/17317/17 зазначено, що 16.11.2017 позивачем було подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій він просив стягнути з відповідача: 159 630 814,17 грн. "втрат від інфляції"; 324 989 655,32 грн. пені; 7672122,10 грн. - 3 % річних (за "новий період"). 06.12.2017 позивач подав до суду чергову заяву про збільшення розміру позовних вимог та просив стягнути з відповідача: 159 630 814,17 грн. "втрат від інфляції"; 326 140 473,66 грн. пені; 7 806 720,73 грн. - 3 % річних (за "новий період"). Так, згідно з ч. 4 статті 22 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог. Під таким збільшенням мається на увазі збільшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Та обставина, що (як випливає з рішення місцевого господарського суду з даної справи) позивачем збільшено розмір позовних вимог за період часу, відмінний від того періоду, за який первісно заявлялися такі ж вимоги (про стягнення пені й річних), не означає "заявлення нових позовних вимог", і отже, суд мав розглянути позовні вимоги з урахуванням збільшення їх розміру. Проте цього обома попередніми судовими інстанціями не здійснено, а в зв`язку з цим так само не встановлено обставин і не оцінено доказів зі справи стосовно позовних вимог Товариства.

З огляду на висновки Верховного Суду, суд першої інстанції розглянув справу з урахуванням поданих позивачем заяв про збільшення суми позовних вимог, з предметом спору у даній справі: стягнення: 159630814,71 грн. збитків від інфляції за період з жовтня 2000 по жовтень 2017; 326140473,66 грн. пені за період з 29.09.2000 по 06.12.2017; 7806720,73 грн. 3% річних за період з 03.10.2014 по 06.12.2017.

Відповідачем в обґрунтування заперечень проти позову подано заяву про застосування позовної давності, в якій відповідач просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог про стягнення 486650666,09 грн, оскільки загальний (трирічний) строк позовної давності був пропущений позивачем та відмовити у позові у повному обсязі. Крім того, відповідач посилався на не поновлення позивачу строку для пред`явлення наказу у справі № 34/3-8/160 до виконання щодо стягнення основного боргу, на який нараховуються штрафні санкції у даній справі.

Міністерство фінансів України у письмових поясненнях зазначало, що відносини між сторонами мають господарсько-правовий характер до якого третя особа-1 не має відношення та зазначало про наявність дебіторської заборгованості по бюджетним коштам у головного розпорядника бюджетних коштів - Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 у справі №910/17317/17 позов Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" - задоволено частково (з урахуванням ухвали Господарського суду міста Києва від 14.03.2019 про виправлення описки).

Вирішено стягнути з Державного агентства резерву України на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 77 602 826, 84 грн. інфляційних втрат, 7 806 720,73 грн. 3% річних, 41 529, 99 грн. судового збору за подання позову, 62 294, 99 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, 100 363, 15 грн. судового збору за подання касаційної скарги. В частині позовних вимог про стягнення з Державного агентства резерву України на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" пені у розмірі 326 140 473, 66 грн. та втрат від інфляції у розмірі 82 027 987, 87 грн. - відмовлено. Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Державного агентства резерву України судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 396 960, 00 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач (Публічне акціонерне товариство "Укрнафта") звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 у справі №910/17317/17 в частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Укрнафта", змінивши резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 у справі №910/17317/17 шляхом викладення її у наступній редакції:

« 1. Позов Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 159 630 814,71 грн. інфляційних втрат, 7806720,73 грн. 3% річних, 326 140 473,66 грн. пені, 240 000,00 грн. судового збору за подання позову, 264 000,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, 480 000,00 грн. судового збору за подання касаційної скарги.».

Також, скаржник просить повернути 100 000, 00 грн. зайво сплаченого судового збору, при поданні касаційної скарги №01/01/07/1787 від 12.06.2018 на постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 у даній справі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Зокрема, скаржник посилався на те, що прийняття судом першої інстанції на стадії нового розгляду справи заяви про застосування строків позовної давності порушує принцип змагальності та ставить позивача в істотно невигідне становище; строк позовної давності не застосовується до вимог позивача щодо компенсації збитків від інфляції, а також пені. Крім того, судом першої інстанції було невірно застосовано ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2019 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Власова Ю.Л., суддів Пашкіної С.А., Буравльова С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2019 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 у справі №910/17317/17 залишено без руху, надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків, а саме, запропоновано подати суду заяву/клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду від 04.03.2019 у даній справі із зазначенням поважності причин пропуску такого строку та наданням відповідних доказів.

06.05.2019 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 у справі №910/17317/17, яка обґрунтована тим, що повний текст оскаржуваного рішення не було вручено скаржнику у день його проголошення чи складання та було отримано останнім засобами поштового зв`язку лише 20.03.2019, що унеможливило своєчасне подання апеляційної скарги в законодавчо встановлений строк.

У зв`язку з призначенням судді Власова Ю.Л., який є головуючим (суддею-доповідачем), на посаду судді Верховного Суду у Касаційний господарський суд (Указ Президента України "Про призначення суддів Верховного Суду" від 07.05.2019 №195/2019), вирішити питання щодо прийняття чи повернення апеляційної скарги у визначеному складі неможливо.

Відповідно до пп. 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, здійснено повторний автоматизований розподіл справи №910/17317/17.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.05.2019 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Зубець Л.П. (судді-доповідача), судді Мартюк А.І., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 поновлено Публічному акціонерному товариству "Укрнафта" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 у справі №910/17317/17, відкрито апеляційне провадження у справі №910/17317/17 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019, призначено справу №910/17317/17 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 до розгляду в судовому засіданні на 26.06.2019.

26.06.2019 розгляд справи №910/17317/17 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 - не відбувся, у зв`язку з перебуванням головуючого судді - Зубець Л.П. (судді-доповідача) на лікарняному.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 27.06.2019, у зв`язку з перебуванням судді Мартюк А.І., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, для розгляду справи №910/17317/17 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Зубець Л.П. (суддя-доповідач), судді Калатай Н.Ф., Пашкіна С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2019 прийнято справу №910/17317/17 до провадження визначеним вище складом колегії суддів та призначено до розгляду на 02.09.2019.

У зв`язку з перебуванням судді Пашкіної С.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2019, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді Мартюк А.І., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2019 прийнято справу до провадження визначеним вище складом колегії суддів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2019 оголошено перерву в судовому засіданні на 03.10.2019.

У зв`язку з перебуванням судді Калатай Н.Ф., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2019, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді Пашкіна С.А., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2019 прийнято справу до провадження визначеним вище складом колегії суддів.

В судовому засіданні 03.10.2019 оголошено перерву в судовому засіданні на 22.10.2019.

У зв`язку з перебуванням судді Пашкіної С.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2019, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді Буравльов С.І., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2019 прийнято справу до провадження визначеним вище складом колегії суддів.

У судове засідання 22.10.2019 з`явилися представники учасників справи.

Представник скаржника у судовому засіданні 22.10.2019 підтримав доводи апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Укрнафта", змінивши резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 у справі №910/17317/17 шляхом викладення її у відповідній редакції.

Представник відповідача у судовому засіданні 22.10.2019 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Представники третіх осіб 1, 2 у судовому засіданні 22.10.2019 підтримали позицію представника позивача.

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Матеріалами справи підтверджується та встановлено судом апеляційної інстанції, 29.12.1998 року між Міністерством фінансів України, Відкритим акціонерним товариством "Укрнафта", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укрнафта", Державним комітетом України по матеріальних резервах (правонаступником якого є Державне агентство резерву України) та Міністерством аграрного комплексу (правонаступником якого є Міністерство аграрної політики та продовольства України) було укладено Генеральну угоду №28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ "Укрнафта" Державному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї (далі - генеральна угода), за умовами якої на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 10.12.1998р. №1953, починаючи з січня 1999 року АТ "Укрнафта" рівномірно щомісяця виділяє до державного резерву 1500 тис. тонн нафти для переробки її на нафтопереробних підприємств для державних потреб по ціні 80 доларів США з ПДВ за тону з перерахуванням у валюту України за курсом Національного банку, що склався на день поставки. Розрахунки за поставлену нафту проводяться з Мін АПК за рахунок коштів передбачених в державному бюджеті на фінансування витрат агропромислового комплексу.

Згідно з п. 2.1. Генеральної угоди Укрнафта укладає договір на поставку нафти з Держкомрезервом згідно з графіком, затвердженим Держнафтогазпромом та Держкомрезервом.

Згідно з п. 3.2. Генеральної угоди Міністерство фінансів України зобов`язалось на підставі актів прийняття-передавання фінансувати Міністерство АПК на вартість отриманої нафти, з подальшим переказом коштів Держкомрезерву для розрахунків з ВАТ "Укрнафта".

Генеральна угода діє до повного завершення розрахунків. (п. 4.3. Генеральної угоди).

15.01.1999 між Відкритим акціонерним товариством "Укрнафта", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укрнафта", та Державним комітетом України по матеріальних резервах було укладено Угоду №28/2 на виконання Генеральної угоди №28/552 від 29.12.1998 року, предметом якої є те, що угода укладена на постачання в 1999 році нафти на нафтопереробні підприємства для державних потреб на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 10.02.1998р. №1953 в обсязі 1500000 тонн.

Згідно з п. 6.1. Угоди оплата за нафту здійснюється Держкомрезервом протягом п`яти днів з моменту поставки нафти на завод на основі телетайпограми і двостороннього акта приймання-передачі на розрахункові рахунки структурних одиниць ВАТ "Укрнафта" по окремому листу.

Пунктом 7.2 Угоди передбачено, що відповідальність сторін, що не передбачена цією угодою, регулюється нормативними актами, встановленими діючим законодавством.

Рішенням Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 по справі №8/160, залишеним без змін постановою Вищого арбітражного суду України від 18.04.2001, було задоволено позов ВАТ "Укрнафта", стягнуто з Держкомрезерву на користь Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" 130614067,93 грн., з яких: 109939460,27 грн. заборгованості, яка виникла на підставі генеральної угоди та угоди, 2638547,04 грн. 3 % річних за період з 01.02.2000р. по 19.11.2000р., 18036060,62 грн. втрат від інфляції за період з лютого по вересень 2000 року.

На виконання постанови по справі №8/160 було видано наказ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі №34/3-8/160, залишеною без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2008 та Вищого господарського суду від 09.04.2009, заяву ВАТ "Укрнафта" про зміну порядку та способу виконання рішення Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 по справі № 8/160 задоволено, порядок та спосіб виконання рішення Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 p. по справі № 8/160 змінено. Стягнуто з Державного комітету України з державного матеріального резерву, з усіх рахунків, відкритих Державному комітету України з державного матеріального резерву відповідно до чинного законодавства на користь Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" 102555442 грн. 93 коп. заборгованості, 1700 грн. витрат по сплаті державного мита.

На виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі №34/3-8/160 видано наказ.

Постановою Верховного Суду від 22.02.2018 по справі №34/3-8/160 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 у справі №34/3-8/160 задоволено повністю, постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 у справі №34/3-8/160 скасовано повністю, ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 у справі №34/3-8/160, якою, зокрема, визнано недійсною постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу, залишено в силі. Дана постанова має наслідком відновлення вищевказаного виконавчого провадження, що усуває факт пропущення стягувачем строку для пред`явлення наказу до виконання, а отже і необхідність його відновлення.

Постановою Верховного Суду від 22.02.2018 по справі №34/3-8/160 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 у справі №34/3-8/160 залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 у справі №34/3-8/160, якою в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про поновлення пропущеного строку для пред`явлення до виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 - відмовлено, залишено без змін, оскільки, судами встановлено, що строк пред`явлення наказу до виконання не сплив, в зв`язку з чим відсутні підстави для його поновлення.

Крім того, Верховним Судом зазначено, що до правовідносин сторін з виконання рішення суду у справі №34/3-8/160 застосовується Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" і рішення у даній справі підлягає обов`язковому виконанню.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначав, що до теперішнього часу рішення суду відповідачем не виконано. Таким чином, в результаті неналежного виконання Відповідачем умов договору та рішення суду, Позивач просить суд стягнути з Державного агентства резерву України 159630814,71 грн. збитків від інфляції за період з жовтня 2000 по жовтень 2017; 326140473,66 грн. пені за період з 29.09.2000 по 06.12.2017; 7806720,73 грн. 3% річних за період з 03.10.2014 по 06.12.2017.

Внаслідок укладення Генеральної угоди №28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ "Укрнафта" Державному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї від 29.12.1998 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до норм статей 598 - 609 Цивільного кодексу України, рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. В той же час, приписи статті 625 Цивільного кодексу України не заперечують звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, суми інфляційних та процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення.

Частою 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 по справі №8/160, залишеним без змін постановою Вищого арбітражного суду України від 18.04.2001, яке набрало законної сили, було встановлено факт наявності заборгованості відповідача перед Позивачем у розмірі 130614067,93 грн.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішення Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 по справі №8/160, яке набрало законної сили, не було виконано відповідачем у повному обсязі. Належних, допустимих та достатніх доказів протилежного в розумнні ст. ст. 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу Ураїни матеріали справи - не містять.

Матеріалами справи підтверджується, що основний борг відповідача перед позивачем за Генеральною угодою №28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ "Укрнафта" Державному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї від 29.12.1998 становив 109939460,27 грн., а з урахуванням здійснення часткової оплати відповідачем 29.09.2000, 24.03.2003, розмір заборгованості становить 81880835,27 грн., що є підставою для нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних втрат у відповідності до ст 625 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Також, розмір основного боргу, який не сплачений за вищезазначеним рішенням суду, сторонами не оспорюється та визнається в заявах по суті справи, що віповідає ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Заперечення відповідача щодо закінчення строку пред`явлення наказу до виконання, вірно відхилені судом першої інстанції, з висновками якого погоджується і суд апеляційої інстанції, з огляду на те, що Верховним Судом в рамках розгляду заяви про поновлення строку на пред`явлення наказу до виконання та скарги на дії державного виконавця по справі № 34/3-8/160 (постанови від 22.02.2018) встановлено, що строк пред`явлення наказу до виконання не пропущений, а рішення підлягає обов`язковому виконанню.

Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує, що стягнення інфляційних нарахувань та відсотків річних визначено законом як відповідальність за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України). Грошове зобов`язання, як і будь-яке інше, що має цивільно-правовий характер, виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України), а припиняється, частково або у повному обсязі, на підставах, визначених у главі 50 ЦК України. До числа таких підстав припинення зобов`язання не віднесено закінчення строку пред`явлення наказу до виконання та вимогами закону не передбачено наведеної підстави щодо припинення грошового зобов`язання, яке виникло з передбачених законом підстав.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі №3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі №3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11.

Звертаючись до суду першої інстанції з позовом, позивач просив стягнути з відповідача 159630814,71 грн збитків від інфляції за період з жовтня 2000 по жовтень 2017; 326140473,66 грн пені за період з 29.09.2000 по 06.12.2017; 7806720,73 грн 3% річних за період з 03.10.2014 по 06.12.2017.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд апеляційної інстанції перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки відповідачем сплати грошових коштів позивачу за Генеральною угодою №28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ "Укрнафта" Державному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї від 29.12.1998 за загальний період прострочки з 03.10.2014 по 06.12.2017 у розмірі 7806720,73 грн., дійшов висновку, що у наведеній частині, з урахуванням вірності арифметичного розрахунку щодо сум, строків та ставок нарахувань, дійшов висновку, що у наведеній частині вимоги позивача є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При новому розгляді справи відповідачем було подано заяву про застосування позовної давності, яка була прийнята судом першої інстанції.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилався на те, що прийняття судом першої інстанції на стадії нового розгляду справи заяви про застосування строків позовної давності порушує принцип змагальності та ставить позивача в істотно невигідне становище.

Проте, оцінивши доводи скаржника, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відхилення доводів скаржника у наведеній частині з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 73, 74, 75, 76 ЦК УРСР зміна строків позовної давності і порядку їх обчислення угодою сторін не допускається. Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Цивільний кодекс України набрав чинності 01.01.2004.

Відповідно до п. 4, 6, 10 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки правопорушення відповідача є триваючим, то до правовідносин сторін застосовуються норми Цивільного кодексу України, а щодо застосування позовної давності за заявою сторони лише в частині вимог, строк позовної давності по яких не сплив до 01.01.2004.

Відповідно до ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно ст. 268 Цивільного кодексу України, позовна давність не поширюється: 1) на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом; 2) на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу; 3) на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; 5) на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування); 6) на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов`язань, що випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв"; 7) на вимогу про визнання недійсним правочину, предметом якого є відчуження гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини, на який поширюється дія Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", про визнання недійсним свідоцтва про право власності на такий гуртожиток як об`єкт нерухомого майна та/або його частини, про визнання недійсним акта передачі такого гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини до статутного капіталу (фонду) товариства (організації), створеного у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств. Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Отже, стосовно зобов`язань щодо сплати втрат від інфляції застосовується загальний трирічний строк позовної давності. Оскільки, правопорушення відповідача є триваючим, а тому трирічний строк позовної давності сплив до частини позовних вимог про стягнення втрат від інфляції.

Суд апеляційної інстанції перевіривши розрахунок втрат від інфляції в межах трирічного строку позовної давності з урахуванням заявлених позивачем періодів, дійшов висновку, що за період з жовтня 2014 по жовтень 2017 сума втрат від інфляції, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 77602826,84 грн.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач не вказував про переривання строку позовної давності чи про його зупинення, не зазначав про поважність причин пропуску, а тому суд не вбачає можливості не задовольнити заяву відповідача про застосування позовної давності. В свою чергу, позивач у заявах по суті спору наполягав на тому, що строк позовної давності по його вимогам не пропущений та не повинен застосовуватись, а тому суд з огляду на позицію позивача не розглядає поважність причин його пропуску, серед яких в тому числі, неможливість виконання рішення суду у справі № 34/3-8/160, до встановлення Верховним Судом, що строк пред`явлення наказу до виконання у даній справі не пропущений.

Листи відповідача адресовані першому Віце-прем`єр-міністру - Міністру економічного розвитку і торгівлі від 19.09.2018 № 2960/0/4-18, Прем`єр-міністру України від 09.07.2018 № 1903/0/4-18, від 11.10.2017 № 3474/0/4-17; Головному управлінню Державної казначейської служби України від 03.08.2018 № 2349/0/4, від 11.07.2018 № 1956/0/4-18, в яких він просить вирішити питання про виконання зобов`язань за генеральною угодою № 28/2 не свідчать про переривання строку позовної давності, оскільки, датовані 2017 та 2018, після звернення позивача з даним позовом.

Крім того, стосовно невиконання рішення суду, суд апеляційної інстанції зазначає, що ст. 5 "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", який набрав чинності з 01.01.2013, передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Позивач у своїх заявах по суті спору посилався на ту обставину, що компенсацією за невиконання судового рішення згідно практики ЄСПЛ є стягнення втрат від інфляції і до компенсації не застосовується позовна давність.

Проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що національним законодавством визначено, що компенсацією за невиконання у визначений законом строк судових рішень згідно Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" є стягнення 3% річних, а не стягнення втрат від інфляції. Позивач не звертався з вимогою про стягнення з відповідача компенсаційних виплат у розмірі 3 % річних в порядку передбаченому Законом України " Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". Не вбачається підстав для визначення втрат від інфляції, які заявлені позивачем до стягнення, як компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення, оскільки, законодавством визначено компенсаційні виплати у іншому вигляді (3% річних).

Також, позивач просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 326140473,66 грн. за період з 29.09.2000 по 06.12.2017.

Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 Угоди передбачено, що відповідальність сторін, що не передбачена цією угодою, регулюється нормативними актами, встановленими діючим законодавством.

У разі несвоєчасної сплати вартості поставленої до державного резерву продукції одержувач сплачує постачальнику (виготовлювачу) пеню із суми простроченого платежу за кожний день прострочення. (ч.14 статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв").

У ч.16 ст.14 Закону зазначено, що розмір пені, передбачений пунктами 7, 8, 9, 10 цієї статті, обчислюється з вартості матеріальних цінностей, а передбачений пунктами 14 і 15, - з суми простроченого платежу, виходячи із подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 1 Закону державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

До складу державного резерву входять: мобілізаційний резерв - запаси матеріально-технічних та сировинних ресурсів, призначених для забезпечення розгортання виробництва військової та іншої промислової продукції, ремонту військової техніки та майна в особливий період, розгортання у воєнний час робіт по відновленню залізничних та автомобільних шляхів, морських та річкових портів, аеродромів, ліній і споруд зв`язку, газо-, нафтопродуктопроводів, систем енерго- і водопостачання для організації безперебійної роботи промисловості, транспорту і зв`язку, подання медичної допомоги; запаси сировинних, матеріально-технічних і продовольчих ресурсів для забезпечення стратегічних потреб держави; запаси матеріально-технічних ресурсів для виконання першочергових робіт під час ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій та для виконання інших заходів, передбачених законодавством.

За змістом абзаців 3, 4 п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову про (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Так, нарахування у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій. У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також й відповідальності, передбаченої частиною другою статтею 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання.

Оскільки Державне агентство резерву є суб`єктом господарювання, яке відноситься до державного сектору економіки, та порушило строки оплати грошового зобов`язання за Генеральною угодою №28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ "Укрнафта" Державному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї від 29.12.1998 року, воно несе відповідальність у вигляді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, що діяла в період, за який сплачується пеня - на підставі п.п. 14, 16 ст. 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Відповідно до ст. 72, 73, 74, 75, 76 ЦК УРСР, скорочені строки позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР для окремих видів вимог, що випливають з відносин, регулювання яких віднесено до відання Союзу РСР, і цим Кодексом - для інших вимог. Скорочені строки давності тривалістю в шість місяців діють, зокрема, за позовами: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені). Зміна строків позовної давності і порядку їх обчислення угодою сторін не допускається. Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

При розгляді справи № 8/160 було визначено, що прострочення відповідача мало місце з 2000 року (01.02.2000), а тому пеня могла бути розрахована і стягнута протягом шести місяців з дня виникнення права на позов, з огляду на застосування позовної давності без заяви сторони, а лише по факту встановленого ЦК УРСР шестимісячного строку нарахування пені.

Цивільний кодекс України набрав чинності 01.01.2004.

Відповідно до п. 4, 6, 10 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення.

Вимоги про стягнення пені в період до набрання чинності Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України не підлягають задоволенню, оскільки, до них застосовуються норми ЦК УРСР, яким було передбачено застосування позовної давності без заяви сторони, по факту пропуску відповідного строку.

Господарський кодекс України набрав чинності з 01.01.2004.

Відповідно до п.4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України встановлено, що Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями відповідно до цього розділу. До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов`язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Оскільки, правопорушення відповідача є триваючим і позивачем заявлено до стягнення пеню, зокрема і за період після набрання чинності як Господарським кодексом України, так і Цивільим кодексом України, а тому до цієї частини позовних вимог підлягають застосуванню норми чинних кодексів, з урахуванням Прикінцевих та перехідних положень.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Даний шестимісячний строк визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції, якщо інший період не встановлено законом або договором.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, рішенням Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 по справі №8/160, залишеним без змін постановою Вищого арбітражного суду України від 18.04.2001, було задоволено позов ВАТ "Укрнафта", стягнуто з Держкомрезерву на користь Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" 130614067,93 грн.

При розгляді справи № 8/160, позивач просив суд стягнути з Держкомрезерву 109939460,27грн. заборгованості, яка виникла на підставі генеральної угоди та угоди, 2638547,04 грн. 3 % річних за період з 01.02.2000 по 19.11.2000, 18036060,62 грн. втрат від інфляції за період з лютого по вересень 2000 року.

За таких підстав, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанці про те, що станом на 01.02.2000 у Державного комітету України по матеріальних резервах (правонаступником якого є Державне агентство резерву України) за Генеральною угодою №28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ "Укрнафта" Державному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї від 29.12.1998 року та Угодою №28/2 від 15.01.1999, обов`язок по оплаті настав.

Оскільки, Господарським кодексом України передбачено нарахування пені протягом 6 місяців з дня, коли зобов`язання мало бути виконано, тобто фактично з 01.02.2000 по 01.08.2000, то пеня за визначений позивачем строк не підлягає стягненню з урахуванням як норм ЦК УРСР про застосування позовної давності без заяви сторони, так і з огляду на порядок нарахування пені з дня коли зобов`язання мало бути виконаним, передбачений Господарським кодексом України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що нарахування пені у зв`язку з неналежним виконанням умов Генеральної угоди №28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ "Укрнафта" Державному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї від 29.12.1998 та Угоди №28/2 від 15.01.1999 в частині здійснення оплати за період з 29.09.2000 по 06.12.2017 - є необгрунтованим в силу вимог частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, так і ЦК УРСР про застосування скороченого строку позовної давності.

Щодо подання відповідачем до матеріалів справи судової практики про стягнення пені за весь період прострочення за позовами Державного агентства резерву України, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що згідно п. 6 ч. 1 ст. 268 ЦК України на вказані вимоги позовна давність не поширюється, в зв`язку з чим у вказаних справах стягується пеня за весь період прострочення.

Проте, суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні матеріали справи дійшов висновку,що оскільки, позивач не є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов`язань, що випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв", а тому на його вимоги поширюється позовна давність, визначена законодавством.

З огляду на вищезазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивча про стягнення з вілповідача пені у заявленому до стягнення розмірі, задоволенню не підлягають.

Таким чином, у зв`язку з тим, що вимоги позивача в частині стягнення пені у розмірі 326140473,66 грн. задоволенню не пілягають, а тому суд апеляційої інстанції дійшов висновку, що клопотання відповідача про зменшення розміру пені відповідно до статті 551 Цивільного кодексу України - задоволнню не підлягає. Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем також не доведено належними та допустимими доказами обгрунтованість його клопотання про зменшення розміру пені, крім того, чинним процесуальним законодавством не передбачено право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 у справі № 910/17317/17 за наведених скаржником підстав - відсутні.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене Північний апеляційний господарський суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 у справі №910/17317/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 у справі №910/17317/17 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Публічним акціонерним товариством "Укрнафта".

4. Матеріали справи №910/17317/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено - 05.11.2019.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.І. Буравльов

А.І. Мартюк