ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/15707/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючого - Пєскова В.Г.,

суддів: Васьковського О.В., Катеринчук Л.Й.,

за участю секретаря судового засідання - Хмельовського В.О.,

за участю представників:

Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Роїк О.О.,

Національного банку України - Ходюк О.Я.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділ Нерухомість»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2019

у складі колегії суддів: Калатай Н.Ф. (головуючий), Буравльова С.І., Пашкіної С.А.

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділ Нерухомість»

до Національного банку України та Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

про визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання вчинити дії.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Хронологія подій та опис обставин, встановлених судами.

1. 03.03.2009 між Національним банком України (далі - НБУ, кредитор) та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк», банк, позичальник) був укладений кредитний договір № 19 (далі - кредитний договір).

За змістом п. 1.1 кредитного договору відповідно до Тимчасового положення про надання Національним банком України кредитів для підтримки ліквідності банків у разі реальної загрози стабільності банківської системи, затвердженого постановою Правління НБУ від 25.12.2008 № 459, постанови Правління НБУ від 25.02.2009 № 92/БТ, кредитор зобов`язується надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (кредит), на умовах, визначених цим договором та додатковими договорами до нього.

Протягом 2009-2016 років сторонами неодноразово укладалися додаткові договори №№ 1-81 до кредитного договору, якими, зокрема, змінювалися загальний розмір кредиту, процентна ставка, графіки погашення кредитної заборгованості тощо.

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору (в редакції додаткового договору від 12.06.2014 № 66) за цим договором кредитор надає позичальнику кредит на загальну суму 7 714 900 000 грн на строк з 03.03.2009 по 23.12.2016.

Пунктом 1.4 кредитного договору в редакції додаткового договору від 26.01.2010 № 42 визначено, що в якості забезпечення позичальником виконання всіх зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів, штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпечення заставою вимоги кредитор укладає з позичальником та/або майновими поручителями іпотечні договори, предметом іпотеки за якими є об`єкти нерухомого майна, що належить на праві власності позичальнику (і/або майновим поручителям), договори застави (іпотеки), предметом застави (іпотеки) за якими є інше, ніж нерухомість, високоліквідне забезпечення, а також договори застави майнових прав, предметом застави за якими є майнові права за наданими позичальником кредитами, у тому числі такі, що забезпечені нерухомістю і земельними ділянками.

2. На виконання умов кредитного договору НБУ надав банку кредитні кошти, а банк частково повернув такі кошти та сплачував за їх користування проценти, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками та меморіальними ордерами.

3. В якості забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, 28.05.2014 між НБУ (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Поділ Нерухомість» (далі - ТОВ «Поділ Нерухомість», товариство, іпотекодавець) був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. (далі - іпотечний договір).

Відповідно до п. 1 вказаного іпотечного договору він забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору, із майбутніми змінами та доповненнями, або новаціями, в тому числі, які збільшують розмір основного зобов`язання за ним та продовжують строк користування кредитом, укладеного між іпотекодержателем та банком.

Пунктом 5 іпотечного договору визначено, що в забезпечення виконання банком зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно (предмет іпотеки) згідно опису, що міститься в додатку № 1, який є невід`ємною частиною цього договору, а саме - нерухоме майно, що знаходиться в м . Києві, на вул. Фрунзе , 23 , яке належить позивачу, договірна вартість якого становить 258 027 976 грн.

За змістом п. 15.8 іпотечного договору з метою задоволення своїх вимог іпотекодержатель має право:

- звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані (п. 15.8.1);

- звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за кредитним договором у випадках: порушення банком зобов`язань, передбачених кредитним договором; порушення іпотекодавцем правил про заміну предмету іпотеки; порушення іпотекодавцем зобов`язань за цим договором; виявлення іпотекодержателем погіршення стану предмету іпотеки, або зменшення вартості предмету іпотеки понад нормального фізичного зносу, або фактичної часткової відсутності предмету іпотеки; встановлення невідповідності дійсності відомостей, що містяться кредитному договорі або в цьому договорі; невиконання вимог п. 17.1 даного договору; порушення господарським судом справи про відновлення платоспроможності або визнання банкрутом іпотекодавця, чи про визнання недійсними його установчих документів, чи про скасування його державної реєстрації; прийняття власником або компетентним органом рішення про ліквідацію іпотекодавця; ліквідація юридичної особи іпотекодавця (п. 15.8.2).

Кінцевим строком повернення грошових коштів на користь НБУ сторонами за погодженням було встановлено 23.12.2016.

4. 17.02.2017 Національним банком України на виконання вимог ухвали суду було надано електронний лист банку № 20.1.0.0.0/7-20535, згідно з яким ПАТ КБ «Приватбанк» повідомляв НБУ про свій намір частково погасити 28.02.2017 заборгованість за кредитними договорами від 04.03.2014 № 7, від 04.04.2014 № 26, від 03.03.2009 № 19, від 20.02.2015 № 10 та додатковим договором від 21.02.2014 № 18 до кредитного договору від 24.10.2008 № 19 у загальному розмірі 2 384 615 385 грн та просив НБУ підтвердити розрахунок та погодити погашення кредитів 28.12.2017 згідно з графіком.

5. ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до позивача з листом від 15.03.2017 вих № 20.1.0.0.0/7-31787 (т. 1, а.с. 25), в якому, на підставі звернення відповідача-1 від 24.02.2017 № 41-0009/14703, а також у зв`язку з потребою у подальшому фінансовому оздоровленні відповідача-2 та реструктуризації заборгованості, просив розглянути пропозицію щодо укладення з ПАТ КБ «Приватбанк» договору (майнової поруки/наступної іпотеки/застави) майна, який буде забезпеченням повернення кредиту корпоративними клієнтами відповідача-2 за зобов`язаннями пов`язаних з колишніми акціонерами банку, зазначивши про те, що у випадку згоди з вказаною пропозицією дія Договорів застави буде припинена за ініціативи Національного банку України у день укладення наступного договору поруки.

6. 19.08.2017 Національний банк України звернувся до позивача з вимогою вих № 41-0009/57964 щодо усунення порушень за кредитним договором, в якій вимагав сплатити заборгованість за кредитним договором в сумі 4 406 807 568, 50 грн у тридцятиденний строк за вказаними у вимозі реквізитами, а у випадку невиконання цієї вимоги Національний банк України буде вимушений звернути стягнення на передане в іпотеку майно (т. 1, а.с. 26-28).

7. Водночас, за твердженнями позивача, в мережі Інтернет він виявив відомості з питань повернення ПАТ КБ «Приватбанк» стабілізаційних кредитів, наданих Національним банком України для підтримки ліквідності, а саме, з аналізу інтерв`ю Голови Національного банку України позивачем виявлена інформація про те, що відповідач-2 готовий погасити заборгованість з повернення стабілізаційних кредитів, проте відповідач-1 не хоче, щоб ця заборгованість була погашена, оскільки таке погашення звільнить гарантії та застави третіх осіб.

8. На думку позивача, зазначені вище обставини свідчать про умисну бездіяльність відповідача-1 щодо небажання прийняти від відповідача-2 належне виконання зобов`язань за кредитним договором, що, у свою чергу, порушує права позивача як майнового поручителя за Договорами застави, оскільки за наявності в боржника грошових коштів для погашення заборгованості він зобов`язаний виконати своє грошове зобов`язання, невиконання якого призводить до прострочення та збільшення загальної суми заборгованості, що унеможливить виконання такого зобов`язання у майбутньому самим боржником і майновим поручителем та фактично призведе до втрати позивачем права власності на предмет застави.

Подання позову.

9. Зважаючи на такі обставини, у вересні 2017 року позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідачів про визнання незаконною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, а саме: зобов`язати Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» погасити заборгованість за кредитним договором від 03.03.2009 № 19 шляхом перерахування на банківський рахунок НБУ грошових коштів у повній сумі заборгованості, а НБУ - прийняти від Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» виконання зобов`язань щодо погашення заборгованості шляхом зарахування грошових коштів у повній сумі боргу на власний рахунок.

10. Позовні вимоги обґрунтовані незаконною бездіяльністю НБУ, яка виразилася у неприйнятті від АТ КБ «Приватбанк» виконання зобов`язань (погашення заборгованості) за кредитним договором, укладеним між відповідачами, за якими позивач є майновим поручителем згідно іпотечного договору від 28.05.2014. Такі дії відповідачів, за твердженням позивача, порушують його право власності на предмет іпотеки. Позивач указує, що на рахунку АТ КБ «Приватбанк» було достатньо грошових коштів для задоволення НБУ своїх вимог за кредитним договором, однак останній, незважаючи на приписи статті 73 Закону України «Про Національний банк України», пункти 43, 44 Технічного порядку проведення операцій з надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України, затвердженого постановою Правління НБУ від 31.03.2016 № 220, не вчинив дій щодо безспірного списання грошових коштів з рахунку АТ КБ «Приватбанк», необхідних для погашення заборгованості за указаним договором.

Розгляд справи судами.

11. Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 позов задоволено частково, зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» виконати зобов`язання (погасити заборгованість) за кредитним договором від 03.03.2009 № 19, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та Національним банком України, шляхом перерахування на банківський рахунок Національного банку України грошових коштів у повній сумі заборгованості. В іншій частині позову відмовлено.

12. При цьому суд першої інстанції виходив з наявності у відповідача-2 грошових коштів, за рахунок яких могло бути здійснене погашення заборгованості за кредитним договором у встановленому таким договором порядку, фактичного ухилення НБУ від прийняття такого виконання та ініціювання останнім звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно позивача.

Така поведінка НБУ була кваліфікована судом першої інстанції як відмова кредитора від прийняття виконання за основним зобов`язанням з метою звернення стягнення на майно, передане в іпотеку майновим поручителем, що може свідчити про його недобросовісність відносно останнього.

Таким чином, внаслідок настання строку виконання банком грошового зобов`язання за кредитним договором, та за наявності грошових коштів банку на рахунках в НБУ, у відповідача-1 були наявні правові підстави для списання у безспірному порядку коштів банку в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором після направлення банку відповідної вимоги.

В обґрунтування прийнятого судового рішення суд першої інстанції послався на частини першу і другу статті 73 Закону України «Про Національний банк України», п. 5.3 Положення про надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України, затвердженого постановою Правління НБУ від 13.07.2010 № 327.

Водночас, судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позову до НБУ, оскільки належним способом для запобігання порушенню в майбутньому прав позивача було б зобов`язання НБУ списати в безспірному порядку грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором з рахунків банку, відкритих в НБУ.

13. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2019 рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 у справі № 910/15707/17 скасовано. У задоволенні позову відмовлено повністю.

14. Суд апеляційної інстанції, приймаючи власне судове рішення, виходив з того, що право іпотекодержателя, за умови доведення певних обставин, отримати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна не може бути кваліфіковано як протиправний вплив іпотекодержателя на права майнового поручителя, що виключає застосування до правовідносин сторін частини другої статті 386 ЦК України, якою унормовано засади захисту права власності саме від порушення. При цьому дії іпотекодержателя, спрямовані на реалізацію ним своїх прав, що виникають внаслідок невиконання зобов`язання, забезпеченого іпотекою, не можуть визначатися як порушення прав майнового поручителя щодо переданого в іпотеку майна.

При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що законом не передбачений такий спосіб захисту цивільних прав або інтересів, як визнання незаконною бездіяльності суб`єкта цивільних правовідносин, адже задоволення відповідної вимоги не здатне призвести до захисту прав, а лише може бути використане для захисту інших прав або інтересів. Тому, встановлення певних обставин не є належним способом захисту права та охоронюваного законом інтересу, оскільки, розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин.

Щодо вимоги позивача до НБУ суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що у цій же справі позивач просить суд зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» вчинити дії з виконання зобов`язання за кредитним договором, крім того, не на свою користь, а на користь іншої особи - НБУ, який також є відповідачем у справі. Тобто заявлені у справі вимоги не спрямовані безпосередньо на відновлення прав позивача, оскільки стосуються зобов`язання, стороною якого позивач не є, а тому такі вимоги спрямовані на захист прав сторін кредитного договору, які одночасно визначені відповідачами у справі, що свідчить про неправильно обраний позивачем спосіб захисту порушеного, на його думку, права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

А. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

15. Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ «Поділ Нерухомість» звернулося з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

16. Посилання зроблені на порушення судом апеляційної інстанції норм статей 386, 526, 527, 530, 1049, 1054 ЦК України, 193 ГК України, оскільки ані з положень ЦК України, ані з будь-яких інших нормативно-правових актів не вбачається, що АТ «КБ «Приватбанк» може не виконувати свої зобов`язання перед НБУ. При цьому у силу статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Додатково скаржник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції п. 5.3 Положення про надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України, затвердженого постановою Правління НБУ від 13.07.2010 № 327, пунктів 43-45, 47 Технічного порядку проведення операцій з надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України, затвердженого постановою правління НБУ від 31.03.2016 № 220, згідно з якими встановлено, що вжиттю заходів щодо звернення стягнення на заставлене майно майнового поручителя мають передувати дії НБУ щодо стягнення (списання) коштів з рахунку банку-боржника.

Процесуальні аспекти розгляду справи в суді касаційної інстанції.

17. 30.10.2019 до Верховного Суду від ТОВ «Поділ Нерухомість» надійшла заява про відмову від позову.

18. Колегія суддів відмовила у задоволенні цієї заяви, оскільки за змістом ордера серія КВ № 14254 на ім`я адвоката Бережного Д.С. та договору про надання правової допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом Бережним Д.С., неможливо встановити обмежений чи не обмежений представник позивача у повноваженнях стосовно вчинення відповідної процесуальної дії, а саме - відмови позивача від позову.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи

і висновків судів першої й апеляційної інстанцій.

А. Щодо суті касаційної скарги.

19. Заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників справи, здійснивши перевірку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

20. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

21. У цій справі судова колегія звертається до практики, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/16744/17 та від 14.05.2019 у справі № 910/16979/17 з розгляду спорів у подібних правовідносинах, та зазначає про таке.

Щодо порушення права власності позивача на предмет іпотеки

невиконанням відповідачами зобов`язань за кредитним договором.

22. Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

23. Згідно з положеннями статті 1 ГПК України у редакції, чинній на час подання позову, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

24. Відповідно до статті 2 цього ж Кодексу господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

25. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

26. Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні способом встановленим для захисту права та інтересу, внаслідок чого право або інтерес будуть імперативно відновлені.

27. Позивач зазначав, що він звернувся із цим позовом з метою захисту права власності на предмет іпотеки превентивним способом (про вчинення відповідачами певних дій, спрямованих на виконання зобов`язань за укладеним ними кредитним договором), встановленим частиною другою статті 386 ЦК України.

28. Частиною першої статті 316 ЦК України унормовано, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

29. Згідно із частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

30. Для захисту права власності особи в порядку частини другої статті 386 ЦК України суд повинен установити наявність реальної можливості порушення вказаного права в майбутньому внаслідок протиправного впливу іншої особи.

31. Загальне правило щодо набуття права звернення стягнення на передане в іпотеку майно законодавчо закріплено як можливість іпотекодержателя у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

32. У статті 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

33. Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку з пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

34. Положеннями статті 33 Закону України «Про іпотеку» врегульовано, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

35. Водночас, статтею 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності визначено звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника.

36. Тобто, в силу зазначеного зобов`язання іпотекодержатель має право ініціювати звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, з посиланням на обставини щодо невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, або у позасудовому порядку, внаслідок чого право власності іпотекодавця на майно може бути припинено в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

37. Тому встановлене законом право іпотекодержателя, за умови доведення певних обставин, отримати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна не може бути кваліфіковано як протиправний вплив іпотекодержателя на права майнового поручителя, що виключає застосування до правовідносин сторін положень частини другої статті 386 ЦК України, якою унормовано засади захисту права власності саме від порушення.

38. Оскільки, укладаючи іпотечний договір, його сторони діяли у порядку та у спосіб, установлені статтями 3, 6, 11 ЦК України, то дії іпотекодержателя, спрямовані на реалізацію ним своїх прав, що виникають внаслідок невиконання зобов`язання, забезпеченого іпотекою, не можуть визначатися як порушення прав майнового поручителя щодо переданого в іпотеку майна.

39. Викладене є підставою для висновку, що у позивача відсутнє право вимоги до відповідачів на підставі норми частини другої статті 386 ЦК України.

Щодо позовних вимог про визнання незаконною бездіяльності НБУ стосовно неприйняття від АТ «КБ «Приватбанк» виконання зобов`язання (погашення заборгованості) за кредитним договором.

40. Згідно з положеннями статей 1, 2 ГПК України, у редакції, чинній на час подання позову, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

41. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

42. Розпорядження своїм правом на захист є засадничим принципом цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

43. Положеннями статті 20 Господарського кодексу України та статті 16 ЦК України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання.

44. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

45. Вимогу про визнання незаконною бездіяльності НБУ позивач обґрунтовував неналежним виконанням НБУ своїх обов`язків за кредитним договором щодо неприйняття, як кредитором, виконання зобов`язання боржника. Отже, у спірних правовідносинах НБУ не діє в якості суб`єкта владних повноважень, а діє в якості суб`єкта цивільних правовідносин.

46. Слід зазначити, що вимога про визнання незаконною бездіяльності суб`єкта договірних відносин по своїй суті є вимогою про встановлення обставин та надання їм правової оцінки як неналежного виконання зобов`язання учасником господарської діяльності. Таким чином, звертаючись до суду з вимогою щодо визнання незаконною бездіяльності НБУ стосовно неприйняття від АТ «КБ «Приватбанк» виконання зобов`язання (погашення заборгованості) за кредитним договором, позивач фактично просить встановити певні обставини, які, за його твердженнями, мали місце у минулому, та надання їм правової оцінки, а саме неналежне виконання НБУ, як кредитором, своїх зобов`язань за договором.

47. Законом не передбачений такий спосіб захисту цивільних прав або інтересів, як визнання незаконною бездіяльності суб`єкта цивільних правовідносин, адже задоволення відповідної вимоги не здатне призвести до захисту прав, а лише може бути використане для захисту інших прав або інтересів. Тому, встановлення певних обставин не є належним способом захисту права та охоронюваного законом інтересу, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин.

48. Доводи позивача про недобросовісність поведінки сторін кредитного договору можуть бути предметом перевірки під час вирішення судом спору про звернення стягнення на майно позивача як іпотекодавця.

49. З урахуванням наведеного судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення зазначених позовних вимог.

Щодо позовних вимог про зобов`язання АТ «КБ «Приватбанк» виконати, а НБУ прийняти виконання зобов`язання за кредитним договором.

50. Як встановлено у статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

51. У цій справі позивач, звертаючись до суду з позовом про захист порушеного, на його думку, права власності, обрав спосіб захисту свого права шляхом зобов`язання ПАТ «КБ «Приватбанк» (нині - АТ «КБ «Приватбанк») виконати, а НБУ прийняти виконання зобов`язання за кредитним договором щодо перерахування/прийняття грошових коштів у повній сумі заборгованості.

52. Тобто, в частині вимоги про зобов`язання ПАТ «КБ «Приватбанк» виконати зобов`язання позивач обрав установлений статтею 16 ЦК України спосіб захисту права у вигляді примусового виконання обов`язку в натурі.

53. Слід зазначити, що цей спосіб захисту застосовується у зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа має виконати зобов`язання на користь позивача, але відмовляється від виконання останнього чи уникає його. Примусове виконання обов`язку в натурі має наслідком імперативне присудження за рішенням суду (стягнення, витребування тощо), і не спрямоване на підсилення існуючого зобов`язання, яке не виконується, способом його відтворення в резолютивній частині рішення суду аналогічно тому, як воно було унормовано сторонами у договорі.

54. Проте, у цій справі позивач просить суд зобов`язати АТ «КБ «Приватбанк» вчинити дії з виконання зобов`язання за кредитним договором, крім того, не на свою користь, а на користь іншої особи - НБУ, який також є відповідачем у справі. Відтак, заявлені у справі вимоги не спрямовані безпосередньо на відновлення прав позивача, оскільки стосуються зобов`язання, стороною якого позивач не є, а тому такі вимоги спрямовані на захист прав сторін кредитного договору, які одночасно визначені відповідачами у справі, що свідчить про неправильно обраний позивачем спосіб захисту порушеного, на його думку, права.

55. Таким чином, у частині вимоги про зобов`язання НБУ прийняти виконання зобов`язання від АТ «КБ «Приватбанк» фактично позивач вимагає зобов`язати НБУ вчинити дії на користь самого ж НБУ. У цій частині вимога позивача не відповідає частині першій статті 12 ЦК України, відповідно до якої особа (у цьому випадку НБУ) здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

56. У зв`язку з викладеним Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновків про те, що наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, а оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Тому касаційна скарга ТОВ «Поділ Нерухомість» підлягає залишенню без задоволення, а постанова Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2019 у справі № 910/15707/17 - залишенню без змін.

В. Судові витрати

57. Понесені ТОВ «Поділ Нерухомість» у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на скаржника, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 315 ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділ Нерухомість» залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2019 у справі № 910/15707/17 залишити без змін.

3. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Г. Пєсков

Судді О.В. Васьковський

Л.Й. Катеринчук