ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2019 р. Справа№ 925/1599/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Хрипуна О.О.

секретар судового засідання Мельничук О.С.

від прокуратури - Такташов О.О.

від позивача - не з`явився.,

від відповідача - Живиця О.О.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Черкаської області від 27.05.2019 року (повний текст рішення складено 03.07.2019 року)

у справі № 925/1599/16 (головуючий суддя Грачов В. М.)

За позовом Заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави

в особі Канівської міської ради Черкаської області

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 566 010 грн. 92 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 році Заступник керівника Золотоніської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Канівської міської ради Черкаської області звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі за текстом - ФОП ОСОБА_1) про стягнення 566 010,92 грн., що складається з 402 459,48 грн. - заборгованості по орендній платі, 14 748,47 грн. - пені, 130 342,03 грн. - інфляційних втрат, 18 460,46 грн. - 3% річних за прострочення виконання зобов`язань із сплати орендної плати з 01.01.2013 по 01.08.2016 року.

Позов обґрунтовано порушенням ФОП ОСОБА_1 зобов`язань за Договором оренди землі від 25.07.2011 року зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою, яка знаходиться в АДРЕСА_1, кадастровий № :03:002:0050, загальною площею 7386,02 кв. м., в тому числі під тимчасовими забудовами і спорудами 907,54 кв. м., під навісами 135,63 кв. м., під проходами, проїздами, площадками 6342,85 кв. м.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 03.02.2017 року у справі № 925/1599/16 позов задоволено повністю, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 402 459,48 грн. - боргу по орендній платі, 14 748,47 - пені, 18 460,46 грн. - 3% річних, 130 342,03 грн. - інфляційних втрат, відшкодовано з відповідача на користь прокуратури Черкаської області 8 490,15 грн. - судових витрат на сплату судового збору (т. 1 а.с. 72-81).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2017 року рішення господарського суду Черкаської області від 03.02.2017 року у справі № 925/1599/16 змінено в частині вимог про стягнення 14 748,47 грн. - пені, 18 460,46 грн. - 3% річних і розподілу судових витрат. В цій частині його викладено в новій редакції, а саме присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 14 421,01 грн. - пені, 18 424,86 грн. - 3% річних, відшкодовано з відповідача на користь прокуратури Черкаської області 8 478,71 грн. - судових витрат на сплату судового збору. В решті вимог про стягнення 402 459,48 грн. - боргу по орендній платі, 130 342,03 грн. - інфляційних втрат рішення господарського суду Черкаської області від 03.02.2017 року у справі № 925/1599/16 залишено без змін (т. 2 а.с. 133-141).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.02.2018 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2017 року і рішення господарського суду Черкаської області від 03.02.2017 року у справі № 925/1599/16 скасовані, справа передана на новий розгляд до господарського суду Черкаської області (т. 2 а.с. 210-215).

Скасовуючи постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2017 року і рішення господарського суду Черкаської області від 03.02.2017 року у справі № 925/1599/16, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду своєю постановою від 16.02.2018 року встановив, що господарський суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив рішення про задоволення позову не маючи доказів належного повідомлення відповідача про час і місце судового засідання та відсутності доказів неповажності причин його неявки у судове засідання. Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, зазначене порушення не виправив.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення місцевого і апеляційного господарських судів у справі № 925/1599/16, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 16.02.2018 року в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевірив правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо предметної юрисдикції та територіальної підсудності спору, що є предметом розгляду у даній справі, саме господарському суду Черкаської області. Своєю постановою суд касаційної інстанції визнав наявними достатні підстави представництва прокурором інтересів держави в особі Канівської міської ради у цій справі.

09.08.2018 року, під час нового розгляду справи господарським судом першої інстанції відповідач в особі свого представника адвоката Матяш Т.В. надав Відзив на позов і Заяву про застосування позовної давності до вимог в частині стягнення основного боргу і пені (т. 3 а.с. 56, 57-61). За їх змістом відповідач просив застосувати позовну давність до вимог про стягнення основного боргу до 26.12.2013 року, по пені - до 26.12.2015 року і в цій частині провадження у справі закрити, в задоволені решти вимог відмовити з мотивів предметної непідвідомчості спору господарським судам, справу належить розглядати за правилами адміністративної юрисдикції, та неправильності проведеного нарахування спірної заборгованості.

Крім того, 09.08.2018 року заперечуючи проти позову, відповідач в особі свого представника звернувся з Клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи з метою підтвердження своїх доводів щодо неправильності проведеного прокурором і позивачем нарахування спірної заборгованості (т. 3 а.с. 71-72).

Ухвалами Господарського суду Черкаської області від 13.09.2018 року задоволено клопотання відповідача, призначено судову почеркознавчу експертизу, на період її проведення зупинено провадження у справі, а від 21.02.2019 року - поновлено провадження у справі після усунення обставин, що зумовили зупинення (т. 3 а.с. 148-152).

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 27.05.2019 року у справі № 925/1599/16 позовні вимоги задоволено частково. Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 на користь Канівської міської ради Черкаської області 263 365,83 грн. - боргу з орендної плати за землю, 540,96 грн. - пені, 87 133,10 грн. - інфляційних втрат, 10 771,70 грн. - 3% річних, 5 427,17 грн. - судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково заявлені вимоги, місцевий господарський суд врахував встановлені обставини справи (зокрема, що відповідач не виконав договірні зобов`язання щодо порядку сплати орендної плати за користування землею), наведені у рішенні норми законодавства і умови договору; за розрахунком місцевого господарського суду їх розмір складає 263 365,83 грн. - боргу з орендної плати за землю, 540,96 грн. - пені, 87 133,10 грн. - інфляційних втрат, 10 771,70 грн. - 3% річних.

Не погодившись із прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Черкаської області від 27.05.2019 року у справі № 925/1599/16 скасувати та закрити провадження у справі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що господарським судом першої інстанції не було прийнято до уваги та не надано належної оцінки заяві про застосування строків позовної давності, що призвело до ухвалення місцевим господарським судом незаконного рішення.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2019 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Хрипун О. О. , Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.08.2019 року розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Черкаської області від 27.05.2019 року у справі № 925/1599/16 призначено на 03.10.2019 року.

02.09.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Золотоніської місцевої прокуратури, надійшов Відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі № 925/1599/16 відкладено розгляд апеляційної скарги ФОП ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Черкаської області від 27.05.2019 року у цій справі на 31.10.2019 року.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 31.10.2019, у зв`язку з відпусткою судді Тарасенко К.В., сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 925/1599/16 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: Чорногуза М.Г., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2019 року у справі № 925/1599/16 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Черкаської області від 27.05.2019 року у цій справі прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі.

Позивач уповноваженого представника в судове засідання апеляційної інстанції 31.10.2019 року не направив, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином. Враховуючи, що явку учасників справи не було визнано обов`язковою, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість проведення судового засідання та розгляду апеляційної скарги за відсутності в судовому засіданні уповноваженого представника позивача, який не з`явилися.

Як свідчать матеріали справи та встановлено місцевим господарським судом, 25.07.2011 року Канівська міська рада (як орендодавець) і ФОП ОСОБА_1 (як орендар) уклали Договір оренди землі № 171/2011 (т. 1 а.с. 19-22, т. 2 а.с. 120-125, т. 3 а.с. 114-119), за умов п.п. 1, 2 якого орендодавець на підставі рішень Канівської міської ради № 5-21 від 07.07.2011 року, № 4-60 від 02.06.2011 року надає, а орендар - приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, яка знаходиться в АДРЕСА_1, кадастровий № :03:002:0050. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 7386,02 кв. м., в тому числі під тимчасовими забудовами і спорудами 907,54 кв. м., під навісами 135,63 кв. м., під проходами, проїздами, площадками 6342,85 кв. м.

Згідно з п. 7 Договору, термін дії Договору визначено до 01.08.2016 року.

Пунктом 8 Договору сторони погодили, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі. Розмір орендної плати встановлюється на один місяць, починаючи з 02.06.2011 року, згідно розрахунку становить 6 133,76 грн.

У відповідності з п.п. 9, 10, 11 Договору, орендна плата вноситься щомісячно, не пізніше 30 числа наступного місяця, обчислення орендної плати здійснюється з урахуванням її цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під час укладення або зміни умов договору чи продовження його дії. Розмір орендної плати переглядається щороку, у разі зміни умов господарювання, передбачених договором, зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, ставок, коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджується документами та в інших випадках, передбачених законодавством.

За умов п. 12 Договору, на будь-яку суму, яка не була сплачена у строки, визначені цим Договором, нараховується пеня на несплачені суми з розрахунку 120% річних облікової ставки НБУ несплаченої суми за кожен день прострочки, включаючи день сплати, згідно чинного законодавства.

Земельна ділянка передається в оренду під ресторанним комплексом "Токарівка" (п. 13 Договору).

Пунктами 32, 33 Договору сторони передбачили, що зміна умов Договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується в судовому порядку. Дія договору припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

За невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору (п. 38 Договору).

Договір зареєстрований у міськрайонному управлінні Держкомзему у м. Каневі і Канівському районі Черкаської області, про що у Державному реєстрі земель зроблено запис від 23.08.2012 року за № 00328.

23.08.2012 року, за Актом приймання-передачі орендодавець передав, а орендар прийняв у користування земельну ділянку, яка є предметом Договору оренди землі від 25.07.2011 року № 171/2011 (т. 1 а.с. 28, т. 3 а.с. 121).

З Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 73239266 від 17.11.2016, № 78205419 від 16.01.2017 року, № 137362315 від 11.09.2018 року вбачається, що у приватній власності відповідача знаходиться нерухоме майно (комплекс) за адресою: АДРЕСА_1, рішення про державну реєстрацію права прийнято 27.03.2008 року (т. 1 а.с. 40, 53-54, т. 3 а. с. 93).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2013 року у справі № 826/1161/13-а задоволено позов Канівської ОДПІ Черкаської області до ФОП ОСОБА_1 ., присуджено до стягнення заборгованість по орендній платі за землю станом на 20.02.2013 року у розмірі 107 513,59 грн.

Повідомлення Канівського відділення Черкаської ОДПІ від 30.09.2016 року свідчить, що ФОП ОСОБА_1 перебуває на обліку в Канівському відділенні Черкаської ОДПІ з 18.07.2008 року, за договором оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011 року ним було подано Декларацію з орендної плати за землю за 2012 рік, задекларовану суму не сплачено. З 2013 року Декларації не подавались, станом на 01.09.2016 року заборгованість з орендної плати за землю становить 113,60 тис. грн. (т. 1 а.с. 34).

10.10.2014 року сторони, відповідно до рішення Канівської міської ради від 19.12.2013 року № 14-53, уклали Додатковий договір № 222 до Договору оренди землі № 171 від 25.07.2011 року, яким внесли зміни до Договору, п. 8 "Орендна плата" виклали в новій редакції і встановили, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі. Розмір орендної плати встановлюється на один місяць, починаючи з 01.01.2014 року, згідно розрахунку становить 10 622,00 грн. (т. 1 а.с. 29-30, 31, т. 2 а.с. 126, 127, т. 3 а.с. 112).

10.08.2016 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до позивача із Заявою, в якій просив поновити Договір оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011 року на новий строк, визнав наявність своєї заборгованості по орендній платі та зобов`язався здійснити оплату частини боргу в розмірі 113 000,00 грн. до 15.08.2016 року, а решту - згідно з графіком реструктуризації (т. 1 а.с. 37, т. 3 а.с. 111).

Проект рішення Канівської міської ради про поновлення Договору оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011 року за заявою ФОП ОСОБА_1 був розглянутий на засіданні постійної комісії міської ради з питань архітектури та будівництва, землекористування і екології. Відповідно до протоколу засідання комісії від 17.08.2016 року, було рекомендовано сесії міської ради відмовити у підтримці вказаного проекту у зв`язку з невиконанням ФОП ОСОБА_1 зобов`язання щодо сплати боргу по орендній платі.

26.08.2016 року відповідним листом повідомлено ФОП ОСОБА_1 про прийняте рішення (т. 1 а.с. 38-39, т. 3 а.с. 101).

Відповідач у письмовому Відзиві на позов і своїх поясненнях в засіданні господарського суду стверджував, що Додатковий договір № 222 від 10.10.2014 року до договору оренди землі № 171 від 25.07.2011 не укладав і його не підписував як і заяву від 10.08.2016 року про поновлення договору і визнання боргу.

Висновком експерта Черкаського відділення КНДІСЕ № 1248, 1519-1523/18-23 від 30.01.2019 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в графі "орендар" Додаткового договору № 222 від 10.10.2014 року до Договору оренди землі № 171 від 25.07.2011 та підпис від імені ОСОБА_1 в графі "орендар" додатку 1 - розрахунок розміру орендної плати за земельні ділянки комунальної власності, грошова оцінка яких проведена на 02.06.2011 року, виконаний кульковою ручкою без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_1 в заяві від 10.08.2016 року виконаний кульковою ручкою без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_1 в графі "орендар" Додаткового договору № 222 від 10.10.2014 року до Договору оренди землі № 171 від 25.07.2011 року та підпис від імені ОСОБА_1 в графі "орендар" додатку 1 до Додаткового договору № 222 від 10.10.2014 року - розрахунок розміру орендної плати за земельні ділянки комунальної власності, грошова оцінка яких проведена на 02.06.2011 року, виконаний не ОСОБА_1 Рукописний текст і підпис від імені ОСОБА_1 в заяві від 10.08.2016 року виконаний не ОСОБА_1 (т. 3 а.с. 202-213, 214).

Укладення сторонами, відповідно до рішення Канівської міської ради від 19.12.2013 № 14-53 (зі змінам ) Додаткового договору № 222 до договору оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011 року, яким внесено зміни до Договору в п. 8 "Орендна плата" щодо встановлення орендної плати орендарем у грошовій формі у розмірі 10 622,00 грн. на один місяць, починаючи з 01.01.2014 року, спростовується поясненнями відповідача і його представника в засіданнях суду, висновком судового експерта.

Інших змін сторони до Договору оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011 року не укладали, відтак цей Договір підлягає виконанню відповідачем на умовах, викладених в Договорі в редакції від 25.07.2011 року.

01.08.2016 року договір припинив свою дію, відповідно до п. 33 абз. 1, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Доказів сплати за користування землею на підставі Договору оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011 року за весь період користування відповідачем не надано.

Таким чином, предметом позову є вимога прокурора в інтересах позивача до відповідача про стягнення з відповідача на користь позивача 402 459,48 грн. - заборгованості по орендній платі за період з 01.01.2013 року по 01.08.2016 року, 14 748,47 грн. - пені за період прострочення основного зобов`язання з 30.11.2015 року по 30.11.2016 року, 130 342,03 грн. -інфляційних втрат, 18 460,46 грн. - 3% річних за прострочення виконання зобов`язань із сплати орендної плати з 01.01.2013 року по 01.09.2016 року, що разом складає 566 010,92 грн. (згідно з розрахунками прокурора і позивача) (т. 1 а.с. 23, 24, 25, т. 2 а.с. 52-57, 83-84, 97-98, т. 3 а.с. 256-260).

Прокурор звернувся з позовом у цій справі в інтересах Канівської міської ради з вимогою про стягнення 566 010,92 грн. - заборгованості за Договором оренди землі № 171/2011 від 25.07.2011 року, укладеного сторонами.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частина 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України передбачають такі способи захисту порушеного права особи як присудження до виконання обов`язку в натурі, застосування штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України та ст. 1 Закону України "Про оренду землі", право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ч. 1 ст. 2 Закону).

За визначенням ст. 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі ст. 21 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Статтею 792 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту (ст.ст. 525, 526 ЦК України).

Статтею 530 ЦК України встановлено, що у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі № 916/5073/15 (п.п. 5.21, 5.22).

Відповідно до ст.ст. 598, 599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи встановлені у справі обставини, умови укладеного сторонами Договору, в т.ч. щодо розміру орендної плати та порядку внесення змін до Договору, заяву відповідача про застосування позовної давності до вимог основному зобов`язанню - за період до листопада 2013 року (сам відповідач визначив дату 26.12.2013 року), до вимог про стягнення пені - за період до 26.12.2015 року, а також норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла наступних висновків.

Сторони встановили термін дії Договору - до 01.08.2016 року; сплата орендних платежів - щомісячно, не пізніше 30 числа наступного місяця.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання, згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інте ресу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника щодо сплати орендних платежів та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право орендодавця вважається порушеним з моменту недотримання орендарем строку сплати кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Перевіряючи доводи відповідача щодо ненадання належної оцінки поданій заяві про застосування позовної давності, колегія суддів апеляційної інстанції відзначає, що місцевим господарським судом у на сторінках 9-10 надано оцінку вимогам позивача з урахуванням позовної давності, про яку заявлено відповідачем.

Як вказано вище, сторони встановили як строк дії Договору (до 01.08.2016 року), так і строки виконання зобов`язань (сплата орендних платежів - щомісячно, не пізніше 30 числа наступного місяця).

Отже, поряд з установленням строку дії Договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (сплата щомісячних орендних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання, згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок (ст. 253 ЦК України).

За визначенням ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інте ресу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, суд установив, що згідно з умовами Договору (п.п. 9, 12) орендар зобов`язаний здійснювати оплату орендної плати (щомісячні платежі) у розмірі та в строки, визначені договором, а також сплатити пеню за порушення строків орендної плати.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника щодо сплати орендних платежів та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право орендодавця вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

За наведених підстав, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 196 280,32 грн. - основної заборгованості за період з 01.12.2013 року (згідно із Заявою відповідача про застосування позовної давності до вимог про сплату орендної плати за період до листопада 2013 року) по 01.08.2016 року (дата закінчення терміну дії Договору).

Щодо вимог про стягнення інфляційних та 3% річних, нарахованих на суму основної заборгованості, то до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 71 861,80 грн. - інфляційних та 8 642,06 грн. - 3% річних, а також 2 995,49 грн. - пені.

Пунктом 2) ч. 1 ст. 275 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Враховуючи наведене, прийняте місцевим господарським судом рішення від 27.05.2019 року має бути змінено, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 196 280,32 грн. - основної заборгованості, 71 861,80 грн. - інфляційних, 8 642,06 грн. - 3% річних, 2 995,49 грн. - пені.

Посилання апеляційної скарги на неможливість розгляду цієї справи у зв`язку зі зміною відповідачем правового статусу (починаючи з 30.08.2018 року відповідач припинив підприємницьку діяльність) не приймаються до уваги колегією суддів апеляційної інстанції, оскільки місцевим господарським судом дана належна оцінка цим обставинам і зміна статусу відповідача відбулася після порушення провадження у справі, вона не тягне за собою наслідків у виді зміни підвідомчості такої справи та, відповідно, - закриття провадження у ній, оскільки на час порушення господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду.

Поряд з цим, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне відзначити, що оскільки правовідносини, що склались між сторонами, мають господарський характер, а використання земельної ділянки ОСОБА_1 здійснювалось як фізичною особою - підприємцем, цей спір має вирішуватись у порядку господарського судочинства, з наступних підстав.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України. Так, за ч. 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених ч. 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень ч. 2 цієї ж статті, право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в ст. 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями ст. 20 ГПК України (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення ч. 1 ст. 20 ГПК України, а також ст. ст. 4, 45 цього Кодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відповідно до ст. 3 ГК України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно з ч. 1 ст. 128 ГК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст.. 58 цього Кодексу.

За ч. 1 ст. 173 ГК України, зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до ст. 52 ЦК України, ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, ст. ст. 202-208 ГК України, ч. 8 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.

Зазначеної позиції дотримується Велика палата Верховного Суд у постанові від 13.02.2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18).

Щодо усних тверджень ОСОБА_1 у судових засіданнях апеляційного господарського суду щодо відсутності у прокурора права на звернення з позовом у цій справі, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу відповідача на наступне.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону).

Відповідно до п. 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції", прийнятої 19.09.2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15.01.2009 року у справі "Менчинська проти Росії" (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, п. 35).

Згідно зі ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Відтак, незалежно від того, чи мала Канівська міська рада можливість самостійно звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості орендній платі за укладеним з відповідачем договором оренди, сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження у цій частині, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади м. Канів та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Зазначеної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 15.10.2019 року у справі № 903/129/18.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги Лист Канівської міської ради (т. 1, а.с. 18) щодо неможливості самостійно звернутись до суду з відповідним позовом.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Згідно з п. 2) ч. 1, ч. 14 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 253, 254, 269, 275, 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Черкаської області від 27.05.2019 року у справі № 925/1599/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 27.05.2019 року у справі № 925/1599/16 змінити, виклавши його в наступній редакції:

" 1. Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_7 ) на користь Канівської міської ради Черкаської області (ідентифікаційний код юридичної особи 33362991, місцезнаходження: 19000, Черкаська область, м. Канів, вул. Олега Кошового, буд. 3) 196 280,32 грн. - основної заборгованості, 71 861,80 грн. - інфляційних, 8 642,06 грн. - 3% річних, 2 995,49 грн. - пені, 4 196,69 грн. - судових витрат.

У задоволенні решти позову - відмовити.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 925/1599/16.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст. ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.11.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

О.О. Хрипун