ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2019 р. м. Київ

Справа № 911/2154/19

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ТСК ГРУПП Україна до Товариства з обмеженою відповідальністю Інструментальний завод про стягнення 100 000грн, без виклику представників сторін,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю ТСК ГРУПП Україна (далі ТОВ ТСК ГРУПП Україна) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Інструментальний завод (далі ТОВ Інструментальний завод) про стягнення 100 000,00грн в рахунок повернення сплаченого авансу.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на не виконання відповідачем зобов`язань щодо поставки товару, перелік якого визначений у рахунку фактурі №СФ 0000012 від 13.11.2018, в рахунок оплати якого позивачем 14.11.2018 перераховано 100000грн. Як вказує позивач, у зв`язку з простроченням поставки, виконання відповідного зобов`язання відповідачем втратило для позивача інтерес, у зв`язку з чим він звернувся з вимогою про повернення грошових коштів, яка відповідачем не виконана (а.с.3-5).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.09.2019 судом відкрито провадження у справі за поданим позовом, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання; встановлено сторонам строки для вчинення процесуальних дій (а.с.1-2).

Копія відповідної ухвали суду, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень №№578, 586, отримана: представником позивача - 11.09.2019; відповідачем - 06.09.2019 (а.с.36-37).

Як визначено ч.7 ст.242 ГПК України, якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

При цьому, ухвала суду є видом судового рішення відповідно до п.1 ч.1 ст.232 ГПК України.

Отже, оскільки представник позивача отримав ухвалу суду від 11.09.2019, вважається, що вона вручена позивачу.

У строк, встановлений ч.1 ст.251 ГПК України, відповідачем подано відзив на позовну заяву (здано для відправлення до суду відділенню зв`язку №31 м. Києва 21.09.2019), який надійшов до суду 23.09.2019 (а.с.38-40).

Відповідач у відзиві проти позову заперечує, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог.

Відповідач вказує, що свої зобов`язання перед позивачем - ТОВ Інструментальний завод виконував і виконує у повному обсязі належним чином. Також, відповідач стверджує, що позивач самовільно встановив інший строк для виконання зобов`язань з метою ухилення від виконання зобов`язань та спричинення збитків відповідачу, адже, через специфіку замовлення, відповідач не зможе використати майно, яке він виготовляє на замовлення позивача, та зазнає збитків.

Крім того, відповідач заявив клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та клопотання про виклик в судове засідання в якості свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.58,53).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.09.2019 у задоволенні клопотань відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та про виклик свідків відмовлено (а.с.65-66).

01.10.2019 позивачем подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, з якими представник позивача ознайомився того ж дня, що підтверджується його розпискою на відповідному клопотанні (а.с.68, зворот).

08.10.2019 від позивача, з пропущенням строку, встановленого ухвалою суду від 02.09.2019, надійшла відповідь на відзив (здана для відправлення до суду відділенню зв`язку №14 м. Васильків 04.10.2019).

В обґрунтування пропущення строку для подання такої відповіді позивач посилається на те, що з поданим відповідачем відзивом позивач мав можливість ознайомитись лише 01.10.2019 в суді, а копія відзиву від відповідача не надходила.

У відповідності до ч. 2 ст. 251 ГПК України, яка регулює питання розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, позивач має право подати до суду відповідь на відзив, протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі. При цьому, посилання позивача на ч.8 ст.165 ГПК України, яка визначає строк для подання відзиву, помилкові. Так, до відповіді на відзив, як визначено ч.3 ст.166 ГПК України, застосовуються правила, встановлені чч.3-6 ст.165 ГПК України, однак не ч.8 ст.165 ГПК України, що визначає строк для подання відзиву.

Так, як визначено ч.4 ст.166 ГПК України, відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом; суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.

В силу ч.2 ст.252 ГПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Отже, зважаючи на відкриття провадження у справі 02.09.2019, розгляд справи по суті мав розпочатись через 30 днів від вказаної дати, а саме 03.10.2019, з урахуванням чого судом встановлені відповідні строки для подання відповіді на відзив та заперечення - до 24.09.2019 та 02.10.2019 відповідно (а.с.1-2).

Як визначено ч.1 ст.118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку; заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.119 ГПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Між тим, клопотань про продовження встановленого строку для подання відповіді на відзив позивач не подав.

Як свідчить інформація з сайту Укрпошти, поштове відправлення №330 (а.с.61-63), у якому відповідачем направлено копію відзиву з додатками за адресою, яка відповідає зазначеній у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.29-31), надійшло у відділення зв`язку м.Миколаєва ще 23.09.2019, однак, не отримане позивачем станом на 21.10.2019 з причин, які позивач суду не повідомив.

Разом з тим, з урахуванням того, що відповідне поштове відправлення надійшло до відділення зв`язку, що обслуговує позивача, лише 23.09.2019 за день до закінчення встановленого судом строк для подання відповіді на відзив, суд вважає, що позивач дійсно був позбавлений можливості скористатись правом на подання відповіді на відзив у встановлений судом строк, тому вважає за можливе її прийняти, продовживши строк за власною ініціативою.

У відповіді на відзив позивач вказує, що:

- показання свідків є недопустими доказами;

- не доведено досягнення домовленості щодо здійснення проектування та виготовлення технічної документації та погодження таких документів позивачем;

- не доведення факту повідомлення про готовність продукції та можливість її забрати;

- позивачем проігноровано можливість досудового врегулювання даного спору;

- відносини сторін врегульовані договором від 20.03.2019, у якому невірно зазначено дату укладення.

Як свідчить інформація з сайту Укрпошти, поштове відправлення, у якому позивачем направлено відповідачу копію відзиву на позов, №289 отримано відповідачем 15.10.2019.

До прийняття рішення у даній справі заперечень від відповідача не надходило.

Дослідивши зібрані у справі документи і матеріали, суд встановив наступні обставини.

13.11.2018 відповідачем виставлено позивачу рахунок-фактуру №СФ-0000012 на загальну суму 185 520,00грн (а.с.13). Відповідно до вказаного рахунку, оплата мала здійснюватися за наступний товар: штамп суміщений на деталь каркас монтажний; штамп формувальний на панель лицьову решітки вент.; штамп суміщений 1 на деталь рамки внутрішньої; штамп суміщений 2 на деталь рамки внутрішньої; штамп суміщений на деталь ламель; штамп гібочний на сітку; штапм гібочний на засувку; комплект додаткового оснащення. У відповідному рахунку зазначено: «без замовлення».

Відповідно до платіжного доручення №428 від 14.11.2019 позивачем перераховано 100 000,00грн, що підтверджується випискою з рахунку позивача та відповідний факт не оспорює відповідач у відзиві (а.с.14-15).

Як вказується позивач у позовній заяві та підтверджує у відзиві на позов відповідач у даній справі, така попередня оплата здійснена за домовленістю сторін, а залишок суми позивач мав оплатити після отримання товару.

Як визначено ч.1 ст.75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання; обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже, суд вважає встановленою ту обставину, що повна оплата товару мала відбутись після його передачі.

При цьому, позивач посилається на те, що строк поставки такого товару був визначений сторонами до 30.04.2019, проте, відповідач це у відзиві на позов заперечує та вказує, що строк поставки узгоджений сторонами - до 31.10.2019.

14.06.2019 позивач надіслав відповідачу претензію №11206 від 12.06.2019 (а.с.16), у якій вимагав, посилаючись на прострочення поставки товару, повернути попередню оплату у розмірі 100 000,00грн протягом 5 календарних днів з моменту отримання претензії.

Вказана претензія отримано відповідачем 21.06.2019, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №1174, а також описом вкладення у відповідне поштове відправлення (а.с.17).

Проте, як вказує позивач, відповідачем сума попередньої оплати не повернута, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов`язку повернути попередню оплату у розмірі 100 000грн.

Згідно з чч.1,2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) визначено, що однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

В силу ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За змістом ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір, як визначено ч.2 цієї норми, є двостороннім правочином.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом; правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Як визначено п.1 ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Отже, сторони у даній справі мали вчинити правочин, на факт укладення якого вони вказують, у письмовій формі.

Разом з тим, в силу ч.1 ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом; заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами; рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Враховуючи вказане, судом не можуть братись до уваги заяви свідків, надані відповідачем, щодо обставин укладення договору між сторонами, у т.ч., в частині узгодження строку поставки до кінця жовтня 2019 року, замовлення робіт з проектування та виготовлення технічної документації тощо.

Так, у даному випадку такий доказ як показання свідків є недопустим в силу положень ч.1 ст.218 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, яка кореспондується з ч. 2 ст. 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Проаналізувавши надані сторонами письмові докази та вчинені ними дії, суд приходить до висновку про укладення між ними саме договору поставки товару, асортимент якого вказаний у рахунку-фактурі №СФ-0000012 від 13.11.2012, що у подальшому оплачений частково позивачем з посиланням у призначенні платежу на такий рахунок-фактуру. Письмові докази не свідчать про виникнення між сторонами підрядних відносин з виготовлення штампів з проектуванням таких деталей та виготовленням технічної документації на них.

Відповідно до ст. 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, згідно ч. 2 вказаної норми, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Однак, письмовими доказами не доведено того, що сторони досягли певної домовленості щодо строку поставки.

Таким чином, до відносин сторін має застосовуватись вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України.

При цьому, позивачем не надано доказів звернення до відповідача з вимогою про поставку йому товару, зважаючи на те, що строк поставки такого товару не узгоджений сторонами (такий факт в установленому порядку не доведений шляхом подання допустимих доказів), відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України. Отже, строк виконання зобов`язання з поставки такого товару не можна вважати простроченим, оскільки, зважаючи на відсутність вимоги про передачу товару, яку відповідач мав би виконати у строк, встановлений ч.2 ст.530 ЦК України, строк виконання зобов`язання з поставки не настав.

Однак, лише не виконання зобов`язання з передачі товару у встановлений строк надає позивачу право вимагати повернення суми попередньої оплати.

Так, ч.2 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

У претензії від 12.06.2019 позивач повідомляв про втрату інтересу до товару та відмовляється від прийняття виконання, однак, доказів того, що позивач у встановленому порядку направив вимогу про виконання зобов`язання з поставки, строк виконання якого не встановлений, до повідомлення про втрату інтересу до поставки, не надано. Таким чином, на момент направлення претензії з вимогою повернути попередню оплату, позивач ще не набув такого права.

Вирішуючи спір у даній справі суд не взяв до уваги наданий позивачем разом з відповіддю на відзив договір від 20.03.2019 №20/03, укладений сторонами з наступних підстав.

У поданій позовній заяві позивач не посилався на факт укладення відповідного договору як на підставу вимог у даній справі. Відповідний договір, як свідчить його дата, укладено 20.03.2019 і він не містить положень щодо розповсюдження його дії на відносини сторін, які виникли до його укладення, наявність яких встановлена при розгляді спору у даній справі. При цьому, у рахунку-фактурі та у платіжному дорученні, яким здійснювалась попередня оплата, не вказано такий договір як підставу виставлення рахунку або здійснення оплати. Посилання позивача на те, що у договорі зазначено неправильну дату не підтверджені позивачем доказами в порушення вимог ч.1 ст.74 ГПК України. Також, до відповідного договору складена специфікація №1, у якій вказано найменування товару, щовиготовляється, який відрізняється від найменування, зазначеного у рахунку-фактурі №СФ-0000012 від 13.11.2018.

Враховуючи вищевикладене, суд у задоволенні заявленого позову відмовляє

Крім того, позивачем заявлено вимогу про покладення на відповідача у даній справі судових витрат на правову допомогу в розмірі 11 880,00грн та оплату позову судовим збором у розмірі 1921грн.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається:у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні даного позову судові витрати, понесені позивачем, у даній справі підлягають покладенню на позивача.

Відповідач у першій заяві по суті відзиві на позов не вказував про те, що поніс або очікує понести судові витрати у зв`язку з розглядом відповідної справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю ТСК ГРУПП Україна (54036, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Веселинівська, буд. 19; ідентифікаційний код 40196219) до Товариства з обмеженою відповідальністю Інструментальний завод (09100, Київська обл., м. Біла Церква, бульвар 1-го Травня, буд. 13; ідентифікаційний код 32394011) про стягнення 100 000,00грн - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів у порядку, встановленому ст.257 ГПК України..

Суддя А.Р. Ейвазова