РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.10.2019Справа № 910/20154/16
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Боедем»

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача 1. Компанії «Монторо Менеджмент ГмбХ»

2. Компанії «Вайлд Роуз Трі Ко. ЛТД.»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Ферта Холдінг ЛТД (Ferta Holding Ltd).

про визнання договору поновленим та визнання права користування

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Боедем»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Ферта Холдінг ЛТД (Ferta Holding Ltd).

про визнання договору припиненим та визнання відсутнім права

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача (відповідача за зустрічним позовом): Білека Ю.І.

від відповідача (позивача за зустрічним позовом): Шаповалова В.І.

від третьої особи 1: не з`явився

від третьої особи 2: не з`явився

від третьої особи 3: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

03.11.2016р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо» подало позовну заяву про визнання договору № 01/10-13 оренди нежитлового приміщення, укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Боедем», поновленим на той самий строк, а саме з 01.09.2016р. по 31.08.2019р., і на тих самих умовах, та визнання за позивачем права користування нежитловим приміщенням площею 4 589. 90 кв. м, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ. 1А) за адресою: місто Київ, вул. Кільцева дорога (Велика окружна), 4, на підставі договору.

Позовна заява мотивована незаконністю вчинених відповідачем дій з відключення від електропостачання орендованих позивачем за укладеним між сторонами 01.10.2013р. договором № 01/10-13 оренди приміщень з огляду на припинення з 31.08.2016р. дії договору, оскільки після закінчення з вказаної дати строку оренди за договором відповідач, незважаючи на неодноразові повідомлення позивача про готовність повернути орендовані приміщення та вимогою направити відповідачем уповноваженої особи для прийняття з оренди приміщення, протягом місяця з дня закінчення строку оренди не вчинив жодних дій з прийняття приміщень з оренди, у зв`язку із чим позивач продовжив користуватись орендованим приміщенням, здійснивши при цьому на вимогу відповідача за виставленими ним рахунками і орендні, і комунальні платежі за три місяці - вересень-листопад 2016 у зв`язку із користуванням приміщенням, що в сукупності свідчить про визнання відповідачем пролонгації договору відповідно до його умов. Вказані дії (бездіяльність) відповідача з неприйняття з оренди приміщень призвели до пролонгації договору, через що позивач також пролонгував з суборендарями договори суборенди приміщення, а наступне відключення приміщення від електропостачання та наполягання на цьому етапі на припиненні договору призводить до перешкоджання в користуванні позивачем на законних підставах приміщенням.

Відповідач подав зустрічну позовну заяву про виселення позивача з приміщення та зобов`язання позивача негайно звільнити приміщення.

Зустрічна позовна заява мотивована порушенням прав відповідача як власника приміщення, оскільки після припинення 31.08.2016р. дії договору позивач не виконав свого обов`язку з повернення об`єкта оренди, незважаючи на звернення відповідача листом від 20.09.2016р. Також відповідач вказав про неодноразові порушення позивачем умов договору, а саме систематичну несплату ним та затримку орендних платежів, про заборгованість позивача з орендної плати за договором та зі сплати комунальних послуг, про що позивачу неодноразово направлялись претензії, які були залишені ним без реагування. У зв`язку із цим у відповідача відсутні підстави для продовження дії договору на новий строк, а навпаки є заперечення щодо пролонгації договору, які висловлені у вказаному листі від 20.09.2016р., та відповідно, які в сукупності є підставою для припинення договору оренди у зв`язку із закінченням строку його дії. Вимоги відповідача в листі від 13.10.2016р. про сплату заборгованості з орендної плати та негайне звільнення приміщення з підписанням акта приймання-передачі були залишені позивачем без реагування. Відповідач наголосив, що після припинення електропостачання до приміщення позивачем вчинені дії з проникнення в приміщення першого поверху будівлі, де розташоване приміщення, шляхом зламу дверей та втручання в роботу електропідстанції з несанкціонованим підключенням до електропостачання другого поверху приміщення та необлікованим та безоплатним використанням електроенергії для власних потреб позивача. При цьом, за допомогою працівників охоронної фірми фахівців відповідача не було допущено до приміщення електропідстанції для проведення регламентних та ремонтних робіт, а працівники охоронної фірми продовжують перебувати на першому поверсі будівлі, де розташоване приміщення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.10.2017р. у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічні позові вимоги - задоволено частково: виселено позивача з приміщення; в задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2018р. задоволено апеляційну скаргу позивача, скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2018, первісний позов задоволено; визнано договір поновленим на той самий строк - з 01.09.2016 по 31.08.2019 і на тих самих умовах та визнано за позивачем право користування приміщенням на підставі договору; в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у справі 910/21054/16 від 23.10.2018р. касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Боедем» задоволено частково; постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2018р. та рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2017р. у справі № 910/20154/16 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Скасовуючи рішення попередніх судових інстанцій Верховним Судом вказано, що судами не надано оцінки належності позивача та відповідача у справі, оскільки не досліджено докази, на які послалась третя особа 1 у клопотанні про залучення до участі у цій справі, зокрема інформаційній довідці від 21.11.2016р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідно відомостей в якій 11.07.2014 проведена державна реєстрація права власності третьої особи 1 та третьої особи 2 на приміщення із внесенням відомостей щодо вказаних власників Приміщення з розміром частки кожного - по ?.

Згідно розпорядження керівника апарату Господарського суду м. Києва №05-23/2013 від 22.11.2018р. призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 910/20154/16, за результатами якого дану справу передано на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою від 27.11.2018р. справа прийнята до свого провадження суддею Спичаком О.М. Вказаною ухвалою постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 26.12.2018р.

26.12.2018р. позивачем за первісним позовом було подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій останній просив визнати договір №01/10-13 оренди нежитлового приміщення, укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Боедем», поновленим на той самий строк, а саме з 01.09.2016 по 31.07.2019р., решту позовних вимог залишити без змін. Вказана заява була прийнята судом.

26.12.2018р. представником позивача за первісним позовом було подано клопотання про призначення колегіального розгляду справи, яке було розглянуто та відхилено судом як необґрунтоване та безпідставне.

26.12.2018р. підготовче засідання було відкладено на 09.01.2019р.

09.01.2019р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Боедем» було подано заяву про зміну предмету зустрічного позову, в якій останній просив визнати договір оренди нежитлового приміщення №01/10-13 від 01.10.2013р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Боедем» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо», припиненим з 31.08.2016р.; визнати Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо» таким, що втратило право користування нежитловим приміщенням площею 4589,90 кв.м, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі в (літ.А) загальною площею 10 134,40 кв.м за адресою: м.Київ, вул.Кільцева дорога (Велика Окружна), 4. Вказана заява була прийнята судом.

09.01.2019р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо» було подано клопотання про залучення в якості співвідповідачів за первісним позовом Компанії «Монторо Менеджмент ГмбХ» та Компанії «Вайлд Роуз Трі Ко. ЛТД.».

Враховуючи вказівки Верховного Суду, які було наведено у постанові від 23.10.2018р., судом було розглянуто питання щодо наявності підстав для залучення у справі співвідповідачів за первісним позовом, за наслідками чого у судовому засіданні 09.01.2019р. відхилено відповідне клопотання позивача за первісним позовом При цьому, суд виходив з наступного.

У статті 45 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Отже, позивачем у господарській справі є особа, яка вважає, що у спірних правовідносинах її право або охоронюваний законом інтерес порушується, оспорюється чи не визнається.

Відповідачем є особа, яку позивач вважає такою що порушила, оспорює чи не визнає право або охоронюваний законом інтерес позивача.

Наразі, суд зазначає, що спір у справі виник за договором оренди нежитлових приміщень: вимоги за первісним позовом заявлені про визнання договору поновленим, а вимоги за зустрічним позовом - про визнання договору оренди припиненим.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною 1 статті 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Вказаній нормі кореспондують норми статей 317 та 319 Цивільного кодексу України , якими визначені права власника: власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 Цивільного кодексу України); власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (стаття 319 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 2 статті 761 Цивільного кодексу України наймодавцем за договором оренди може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Відповідно до частини 1 статті 774 Цивільного кодексу України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд зазначає, що у спорі, який виник з орендних правовідносин (за договором оренди), сторонами у справі за цим спором (позивачем та належним відповідачем) можуть бути лише власник орендованого майна (особа, якій належать майнові права) та орендар, а у випадках, передбачених частиною 1 статті 774 Цивільного кодексу України - також інша особа, якій наймач передав орендовану річ у піднайм.

З представлених до матеріалів справи документів полягає, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/18397/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Боедем» до Ферта Холдінг (Ferta Holding Ltd), Квест Трейд Лімітед (Quest Trade Limited), Класік Пауер Холдінгс інк. (Classic Power Holdings Inc.),Монторо Менеджмент Гмбх (Montoro Management GmbH), Вайлд Роуз-Трі Ко., Лтд (Wild Rose-tree Co., Ltd) про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09.07.2014, укладеного між Ферта Холдінг ЛТД (Ferta Holding Ltd) та Квест Трейд Лімитед (Quest Trade Limited), посвідченого приватним нотаріусом Падалкою Р.О. Київського міського нотаріального округу за номером 4076; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10.07.2014, укладеного між Квест Трейд Лімитед (Quest Trade Limited) та Класік Пауер Холдінгс інк. (Classic Power Holdings Inc.), посвідченого приватним нотаріусом Куксовою М.С. Київського міського нотаріального округу за номером 1330; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.07.2014, укладеного між Класік Пауер Холдінгс інк. (Classic Power Holdings Inc.) та Монторо Менеджмент Гмбх (Montoro Management GmbH), посвідченого приватним нотаріусом Куксовою М.С. Київського міського нотаріального округу за реєстраційними номерами 1360,1361; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.07.2014, укладеного між Класік Пауер Холдінгс інк. (Classic Power Holdings Inc.) та Вайлд Роуз-Трі Ко Лтд. (Wild Rose-Tree Co., Ltd) посвідченого приватним нотаріусом Куксовою М.С. Київського міського нотаріального округу за реєстраційними номерами 1362,1363; визнання за ТОВ «Боедем» права власності на нежитлові будівлі (літ. 1А) загальною площею 10134,40 кв. м., що розташовані за адресою: м. Київ, Кільцева дорога (Солом., Голос., Святош. р-ни) (вул. Велика Окружна), будинок 4; витребування з чужого незаконного володіння Монторо Менеджмент Гмбх (Montoro Management GmbH) 1/2 нежитлової будівлі (літ. 1А) загальною площею 10134,40 кв. м, розташованої за адресою: м. Київ, Кільцева дорога (Солом., Голос., Святош. р-ни) (вул. Велика Окружна), будинок 4; витребування з чужого незаконного володіння Вайлд Роуз-Трі Ко Лтд. (Wild Rose-Tree Co., Ltd) 1/2 нежитлової будівлі (літ. 1А) загальною площею 10134,40 кв. м., розташованої за адресою: м. Київ, Кільцева дорога (Солом., Голос., Святош. р-ни) (вул. Велика Окружна), будинок 4.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2015р. позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 09.07.2014р., укладений між Ферта Холдінг ЛТД (Ferta Holding Ltd) та Квест Трейд Лімитед. (Quest Trade Limited), посвідчений приватним нотаріусом Падалкою Р.О. Київського міського нотаріального округу за номером 4076; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 10.07.2014, укладений між Квест Трейд Лімитед (Quest Trade Limited) та Класік Пауер Холдінгс інк. (Classic Power Holdings Inc.), посвідчений приватним нотаріусом Куксовою М.С. Київського міського нотаріального округу за номером 1330; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 11.07.2014, укладений між Класік Пауер Холдінгс інк. (Classic Power Holdings Inc.) та Монторо Менеджмент Гмбх (Montoro Management GmbH), посвідчений приватним нотаріусом Куксовою М.С. Київського міського нотаріального округу за реєстраційними номерами 1360,1361; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 11.07.2014, укладений між Класік Пауер Холдінгс інк. (Classic Power Holdings Inc.) та Вайлд Роуз-Трі Ко Лтд. (Wild Rose-Tree Co., Ltd) посвідченим приватним нотаріусом Куксовою М.С. Київського міського нотаріального округу за реєстраційними номерами 1362,1363; визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Боедем» право власності на нежитлову будівлю (нежитлове приміщення) (літ. 1А) загальною площею 10134,40 кв. м., що розташовані за адресою: м. Київ, Кільцева дорога (Солом., Голос., Святош. р-ни) (вул. Велика Окружна), будинок 4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00; витребувано з чужого незаконного володіння Монторо Менеджмент Гмбх (Montoro Management GmbH) 1/2 нежитлової будівлі (нежитлового приміщення) (літ. 1А) загальною площею 10134,40 кв. м, розташованої за адресою: м. Київ, Кільцева дорога (Солом., Голос., Святош. р-ни) (вул. Велика Окружна), будинок 4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00; витребувано з чужого незаконного володіння Вайлд Роуз-Трі Ко Лтд. (Wild Rose-Tree Co., Ltd) 1/2 нежитлової будівлі (нежитлового приміщення) (літ. 1А) загальною площею 10134,40 кв. м., розташованої за адресою: м. Київ, Кільцева дорога (Солом., Голос., Святош. р-ни) (вул. Велика Окружна), будинок 4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2016р. та постановою від 12.04.2017р. Вищого господарського суду України рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2015р. залишено без змін.

Наразі, суд зазначає, що частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19.02.2009р., «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03.04.2008р.).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили

Отже, виходячи з вищевикладеного, судове рішення по справі №910/18397/14, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним обставини повторного доведення не потребують.

У вказаному судовому рішенні також встановлено, що 08.07.2014р. Державною реєстраційною службою України зареєстровано право власності за юридичною особою "Ферта Холдінг ЛТД" на об`єкт нерухомого майна- нежитлова будівля; адреса: - м. Києві, вул. Кільцева дорога (Солом., Голос., Святош. р-ни), будинок 4, опис об`єкту - літ. " 1А" , загальна площа: 10 134,4 кв.м. на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12.08.2011 та постанови Якимівського районного суду Запорізької області.

Проте, як свідчать матеріали справи, ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12.08.2011 року по справі № 2-1400/2011 затверджено мирову угоду, укладену 12.08.2011 року компанією Ферта Холдінг Голдінг ЛТД (Ferta Holding Ltd), Українсько-німецьким спільним підприємством "Боедем" та ОСОБА_1 . Наведеною ухвалою визнано за Ферта Голдінг ЛТД (Ferta Holding Ltd) право власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: приміщення основною площею - 10134,4 кв.м. під літерою "Г"

Проте, ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.10.2011 року по справі № 8-1/11 скасовано за нововиявленими обставинами ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12.08.2011 року по справі № 2-1400/2011 про затвердження мирової угоди, укладеної 12.08.2011 року компанією Ферта Холдінг Голдінг ЛТД (Ferta Holding Ltd), Українсько-німецьким спільним підприємством "Боедем" та ОСОБА_1 щодо врегулювання боргових зобов`язань між ними у цивільній справі № 2-1400/11. Доказів скасування вказаного судового рішення матеріали справи не містять.

Одночасно, як вбачається з наявних в матеріалів справи документів, а саме витягу №102437282 від 02.11.2017р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та інформаційної довідки від 05.09.2019р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідне речове право на нежитлове приміщення площею 10134, 4 кв.м під літ.А, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Боедем». Підставою для внесення запису про право власності визначено рішення від 10.06.2015р. Господарського суду міста Києва по справі №910/18397/14.

Таким чином, враховуючи предмет та підстави первісного позову у справі, суд дійшов висновку, що останній заявлено до належного відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Боедем», а отже, відсутні підстави для залучення у якості співвідповідачів Компанії «Монторо Менеджмент ГмбХ» та Компанії «Вайлд Роуз Трі Ко. ЛТД.».

09.01.2019р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів, підготовче засідання відкладено на 01.02.2019р.

01.02.2019р. підготовче засідання було відкладено на 11.02.2019р.

Ухвалою від 11.02.2019р. залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача за первісним позовом та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача за зустрічним позовом Ферта Холдінг ЛТД (Ferta Holding Ltd).

Ухвалою від 13.02.2019р. повідомлено учасників судового процесу, що підготовче засідання по справі відбудеться 06.09.2019р. Одночасно, постановлено звернутись до компетентного органу Белізу - The Registrar of the Supreme Court of Belize at the Ministry of Justice через Головне управління юстиції у місті Києві із проханнями про вручення Компанії «Монторо Менеджмент ГмбХ» та Компанії «Вайлд Роуз Трі Ко. ЛТД.» перекладу на англійську мову, з нотаріальним засвідченням його вірності позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо», зустрічної позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Боедем» та ухвали від 01.02.2019р. Господарського суду міста Києва по справі №910/20154/16; звернутись до компетентного органу Республіки Сейшельські острови - The Registrar of the Supreme Court Supreme Court PO Box 157 Victoria Republic of Seychelles через Головне управління юстиції у місті Києві із проханнями про вручення Ферта Холдінг ЛТД (Ferta Holding Ltd) перекладу на англійську мову, з нотаріальним засвідченням його вірності позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо», зустрічної позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Боедем» та ухвали від 01.02.2019р. Господарського суду міста Києва по справі №910/20154/16. Вказаною ухвалою зупинено провадження у справі №910/20154/16 до надходження відповідей від іноземного суду або іншого компетентного органу Белізу та іноземного суду або іншого компетентного органу Республіки Сейшельські острови на прохання Господарського суду міста Києва про вручення третім особам нотаріально засвідчених перекладів на англійську мову, з нотаріальним засвідченням його вірності, позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо», зустрічної позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Боедем» та ухвали від 01.02.2019р. Господарського суду міста Києва по справі №910/20154/16.

24.06.2019р. до суду надійшла відповідь компетентного органу Республіки Сейшельські острови щодо неможливості виконання судового доручення, з огляду на відсутність Ферта Холдінг ЛТД (Ferta Holding Ltd) за визначеною адресою.

Приймаючи до уваги, що судом було вчинено всі дії, які передбачено господарським процесуальним законодавством України з метою належного повідомлення учасників справи - нерезидентів України про судове засідання у справі № 910/20154/16, з огляду на те, що сплив термін, який судом визначено як достатній для повідомлення учасників справи, ухвалою від 06.09.2019р. провадження по справі поновлено.

06.09.2019р. судом було відкладено підготовче засідання на 25.09.2019р.

06.09.2019р. представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо» було подано заяву про зміну позовних вимог, в якій викладено позовні вимоги у наступній редакції: визнати договір оренди нежитлового приміщення №01/10-13 від 01.10.2013р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «БОЕДЕМ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо», поновленим на той самий строк, а саме з 01.09.2016р. по 31.07.2019р., і на тих самих умовах; визнати договір оренди нежитлового приміщення №01/10-13 від 01.10.2013р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «БОЕДЕМ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо», поновленим з 01.08.2019р. по 30.06.2022р. на тих самих умовах; визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо» право користування нежитловим приміщенням, площею 4589,90 кв.м, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ. 1А), яка знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Кільцева дорога (Велика Окружна), 4, на підставі договору оренди нежитлового приміщення №01/10-13 від 01.10.2013р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «БОЕДЕМ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо».

В якості підстави позовних вимог у вказані редакції позивачем за первісним позовом визначено відсутність заперечень відповідача стосовно поновлення договору оренди нежитлового приміщення №01/10-13 від 01.10.2013р. з 01.09.2016р. по 31.07.2019р. та після спливу вказаного строку, що, на думку вказаного учасника судового процесу, вказує на наявність підстав вважати вказаний правочин поновленим і у подальшому з 01.08.2019р. по 30.06.2022р.

Ухвалою від 25.09.2019р. відмовлено в прийнятті заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо» про зміну позовних вимог.

У судовому засіданні 25.09.2019р. судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання відповідача за первісним позовом про закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмету спору. При цьому, суд виходив з наступного.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Наразі, суд зазначає, що обставини того, що строк щодо якого заявлено вимоги про визнання договору поновленим, фактично сплив ніяким чином не вказують на припинення існування предмету спору.

До того ж, судом враховано, що позивачем за первісним позовом свої вимоги підтримано в повному обсязі.

З урахуванням наведеного, клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «БОЕДЕМ» про закриття провадження було залишено судом без задоволення.

25.09.2019р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.10.2019р.

16.10.2019р. представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо» було заявлено клопотання поновлення строку на подання клопотання про витребування доказів та клопотання про витребування у відповідача за первісним позовом доказів.

Клопотання позивача про поновлення строку на подачу клопотання було поновлено судом у відповідності до ст.119 Господарського процесуального кодексу України.

У задоволенні клопотання про витребування доказів судом було задоволено, з урахуванням того, що згідно ч.ч.1, 2 ст.81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання. Норма статті 81 Господарського процесуального кодексу України передбачає саме витребування тих доказів, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Наразі, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів для вставлення обставин, що входять до предмету доказування за первісним та зустрічним позовами, внаслідок чого клопотання позивача було залишено без задоволення.

У судовому засіданні 16.10.2019р. представником позивача було підтримано первісні позовні вимоги, проти задоволення зустрічного позову надано заперечення.

Представником відповідача проти задоволення первісного позову заперечено, зустрічний позов підтримано в повному обсязі.

Треті особи у судове засідання 16.10.2019р. не з`явились, проте, за висновками суду, треті особи були належним чином повідомлені про розгляд справи. При цьому, суд зазначає наступне.

Як вказувалось вище, ухвалою від 13.02.2019р. повідомлено учасників судового процесу, що підготовче засідання по справі відбудеться 06.09.2019р. Одночасно, постановлено звернутись до компетентного органу Белізу із проханнями про вручення Компанії «Монторо Менеджмент ГмбХ» та Компанії «Вайлд Роуз Трі Ко. ЛТД.» та до компетентного органу Республіки Сейшельські острови із проханнями про вручення Ферта Холдінг ЛТД (Ferta Holding Ltd) перекладу на англійську мову, з нотаріальним засвідченням його вірності позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо», зустрічної позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Боедем» та ухвали від 01.02.2019р. Господарського суду міста Києва по справі №910/20154/16.

24.06.2019р. до суду надійшла відповідь компетентного органу Республіки Сейшельські острови щодо неможливості виконання судового доручення, з огляду на відсутність Ферта Холдінг ЛТД (Ferta Holding Ltd) за визначеною адресою.

Від інших запитуваних органів відповіді так і не надійшло.

Законом України №2052-III від 19.10.2000р. було ратифіковано Конвенцію про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, укладену 15.11.1965р.

За змістом ст.1 вказаного нормативного акту Конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.

Відповідно до ст.2 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах кожна Договірна Держава призначає Центральний Орган, обов`язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших Договірних Держав.

Статтями 2, 3 вказаної Конвенції передбачено, що кожна Договірна Держава призначає Центральний Орган, обов`язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших Договірних Держав, і здійснення процесуальних дій відповідно до положень статей 3 - 6. Кожна Держава організовує Центральний Орган згідно із своїм правом.

Орган влади чи судовий працівник, компетентний відповідно до права запитуючої Держави, направляють Центральному Органу запитуваної Держави прохання згідно з формуляром, що додається до цієї Конвенції, без потреби легалізації або виконання інших аналогічних формальностей.

Відповідно до ч.2 ст.15 зазначеної Конвенції кожна Договірна Держава може заявити, що суддя незалежно від положень частини першої цієї статті може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, в разі коли виконані всі нижчеперелічені умови:

a) документ передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією,

б) з дати направлення документа сплинув строк, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців,

в) не отримано будь-якого підтвердження незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави.

Суд зазначає, що процесуальний документ було передано третім особам у спосіб, передбачений Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах.

Наразі, однією з вимог, при виконанні якої суддя може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, є закінчення строку з дати направлення документа, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців.

Як вбачається з матеріалів справи, з дати направлення Господарським судом м.Києва судових доручень минуло понад шість місяців, а тому, за висновками суду, можливо прийняти рішення у розглядуваній справі третіх осіб в порядку ст.15 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах.

До того ж, судом враховано, що під час первісного розгляду справи третя особа 1 надавала письмові пояснення по справі, а отже, була обізнана про розгляд спору.

Наразі, з огляду на неявку вказаних учасників судового процесу, суд зазначає наступне.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка третіх осіб не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 16.10.2019р.

В судовому засіданні 16.10.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01.10.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо» та Товариством з обмеженою відповідальністю «БОЕДЕМ» укладено договір №01/10-13 оренди нежитлового приміщення, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в оперативне орендне платне користування нежитлове приміщення, площею 4589,90 кв.м., що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ. 1А) загальною площею 10 134,40 кв.м, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кільцева дорога (Велика Окружна), 4..

Відповідно до п. 1.2 договору №01/10-13 від 01.10.2013р. орендар орендує у орендодавця нежиле приміщення для організації та здійснення в цьому приміщенні оптової та/або роздрібної торгівлі товарами народного споживання, іншими товарами та складування цих товарів, а також розміщення офісу.

Згідно п.2.1 та 2.3 договору №01/10-13 від 01.10.2013р. орендар вступає у оперативне орендне платне-користування приміщеннями з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі приміщень та майна орендарю. Передача приміщеня в оперативне орендне платне користування здійснюється за актом приймання-передачі, в якому зазначається стан приміщення та інші відомості за узгодженням сторін. Зазначений акт підписується уповноваженими представниками сторін та є невід`ємною частиною цього договору.

Приміщення повинно бути повернено орендарем та прийнято орендодавцем протягом десяти календарних днів з моменту припинення цього договору. До цього часу орендар зобов`язаний вчинити всі необхідні дії, пов`язані з вивільненням приміщень (в тому числі, але не виключно, здійснити за власний рахунок демонтаж усіх здійснених у приміщеннях поліпшень, які можна відокремити без завдання шкоди приміщенням) і підготувати ці приміщення до передачі орендодавцю. Встановлені за рахунок орендаря прилади, пристрої, обладнання, що не зачіпають конструкції приміщень або установлені не стаціонарно, можуть бути зняті орендарем за умови відновлення останнім за свій рахунок попереднього вигляду приміщень (п. 2.4. договору №01/10-13 від 01.10.2013р.).

За умовами п. 2.5 договору №01/10-13 від 01.10.2013р. передача приміщення орендодавцю у випадку припинення дії цього договору здійснюється за актом приймання-передачі, в якому зазначається стан приміщень та інші відомості за узгодженням сторін. Зазначений акт підписується уповноваженими представниками сторін та є невід`ємною частиною цього договору. Приміщення вважаються поверненими орендодавцю з моменту підписання сторонами вказаного акта приймання-передачі. В разі затримання орендарем повернення приміщень орендодавцю, орендар несе ризик їх випадкового знищення або випадкового пошкодження.

У п.7.1 договору №01/10-13 від 01.10.2013р. вказано, що договір вступає в силу з моменту підписання та діє до 31.08.2016 року.

Пунктом 7.2. договору №01/10-13 від 01.10.2013р. передбачено, що умови цього договору зберігають чинність до повного виконання сторонами своїх обов`язків.

Згідно з п. 7.6. договору №01/10-13 від 01.10.2013р. всі зміни до цього договору вносяться виключно за згодою сторін шляхом укладання додаткових угод.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018р. по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018р. по справі №5023/3905/12.

Слід зауважити, що на теперішній час договір №01/10-13 від 01.10.2013р. у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №01/10-13 від 01.10.2013р. як підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з оренди нерухомого майна.

Наразі, за твердженнями позивача за первісним позовом, договір №01/10-13 від 01.10.2013р. є пролонгованим в силу норми ст.764 Цивільного кодексу України, а отже, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо» наявне право користування нежитловим приміщенням площею 4 589. 90 кв. м, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ. 1А) за адресою: місто Київ, вул. Кільцева дорога (Велика окружна), 4.

Одночасно, заперечуючи проти задоволення первісного позову та обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, відповідачем наголошено на неодноразовому висловлені орендодавцем претензій щодо наявності у орендаря заборгованості та направленні Товариством з обмеженою відповідальністю «Боедем» у місячний строк після закінчення строку дії договору вимоги про повернення приміщення, що свідчить про відсутність волі орендодавця на подальше продовження орендних відносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо».

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, господарський суд вважає що первісний позов не підлягає задоволенню. При цьому, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору поновленим та визнання права користування нерухомим майном, повинно бути доведено наявність обставин, з якими норми чинного законодавства пов`язують поновлення договору оренди, як підстави для здійснення користування нерухомим майном.

За приписом ст.180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст.631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором..

Згідно зі статтею 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

У ст. 764 Цивільного кодексу України вказано, що у разі, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Статтею 291 Господарського кодексу України унормовано, що одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання-орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Тобто законом передбачено, що письмові заперечення мають бути висловлені орендодавцем протягом одного місяця після закінчення строку договору.

З системного аналізу статей 764 Цивільного кодексу України, частини другої статті 291 Господарського кодексу України, полягає, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк на тих самих умовах, то такий договір припиняється. Аналогічний висновок міститься у постанові від 15.07.2019 Верховного Суду по справі №911/2439/18.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк на тих самих умовах, то такий договір припиняється (постанова Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 910/15387/17).

Як свідчать матеріали справи, 09.08.2016р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Боедем» було направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо» лист №060 від 09.08.2016р., в якому повідомлено орендаря про наявність заборгованості з орендної плати, відмову від підписання додаткової угоди до договору оренди №01/10-13 від 01.10.2013р. та наявність наміру для використання приміщення для власних потреб. На підтвердження направлення вказаного листа представлено до матеріалів справи опис вкладення у цінний лист зі штампом відділення поштового зв`язку.

20.09.2019р. відповідачем за первісним позовом було направлено на адресу позивача лист №087 від 20.09.2016р., в якому вказано про те, що договір №01/10-13 від 01.10.2013р. діяв до 31.08.2016р., наголошено на тому, що у листі №060 від 09.08.2016р. орендодавцем повідомлялось про намір використання приміщення для власних потреб, а також висунуто вимогу про негайне повернення об`єкта нерухомого майна. На підтвердження направлення вказаного листа №01/10-13 від 01.10.2013р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Боедем» було надано до матеріалів справи опис вкладення у цінний лист, який скріплено печаткою відділення поштового зв`язку та витяг з офіційного сайту Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» щодо вручення відповідного поштового відправлення адресату 29.09.2016р.

Тобто, з системного аналізу змісту наведених вище листів полягає, що орендодавцем було чітко висловлено орендарю відсутність волі для продовження орендних відносин, тобто, висловлено заперечення щодо поновлення договору на новий строк на тих самих умовах у розумінні ст.764 Цивільного кодексу України, що виключає можливість поновлення договору №01/10-13 від 01.10.2013р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо» та Товариством з обмеженою відповідальністю «БОЕДЕМ» після 31.08.2016р.

За таких обставин, виходячи з вищенаведеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо» до Товариства з обмеженою відповідальністю «БОЕДЕМ» в частині визнання договору №01/10-13 від 01.10.2013р. поновленим.

Щодо первісного позову в частині визнання права користування нежитловим приміщенням площею 4 589. 90 кв. м, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ. 1А) за адресою: місто Київ, вул. Кільцева дорога (Велика окружна), 4, на підставі договору №01/10-13 від 01.10.2013р., суд зазначає таке.

Частиною 2 ст.16 Цивільного кодексу України визначено, що способам захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання права.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Крім того, наслідком визнання права може бути визнання наявності або відсутності обов`язків у особи або їх припинення, визнання особи такою, що втратила право, визнання наявності правовідносин тощо, про що також можуть заявлятися позовні вимоги.

Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Оспорювання суб`єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб`єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі.

За таких обставин, при зверненні до суду з вимогами про визнання права користування, позивачем повинно бути доведено належними та допустимими доказами наявність відповідного права, а також невизнання такого права з боку відповідача.

Як вказувалось вище, у п.7.1 договору №01/10-13 від 01.10.2013р. вказано, що договір вступає в силу з моменту підписання та діє до 31.08.2016 року.

Отже, з огляду на висновки суду стосовно відсутності підстав вважати вказаний правочин поновленим на новий строк, позовні вимоги в частині визнання за позивачем права користування нежитловим приміщенням площею 4 589, 90 кв. м, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ. 1А) за адресою: місто Київ, вул. Кільцева дорога (Велика окружна), 4, також підлягають залишенню без задоволення.

Виходячи з принципу повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Боедем» в частині визнання договору оренди нежитлового приміщення №01/10-13 від 01.10.2013р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Боедем» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо», припиненим з 31.08.2016р. При цьому, суд виходить з наступного.

Статтею 20 Господарського кодексу України та статтею 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Відповідно до статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Зазначеними правовими нормами не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 27.11.2018р. Великої Палати Верховного Суду по справі №905/2260/17.

Звертаючись до суду з вимогою щодо визнання договору припиненим, позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав відповідача на користування об`єктом оренди.

Суд зауважує, що фактично відмовляючи в задоволенні первісного позову судом вже було надано оцінку правовідносинам сторін, що виникли на підставі договору №01/10-13 від 01.10.2013р., в контексті поновлення чи не поновлення договору та наявності чи відсутності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо» права користування нежитловим приміщенням площею 4 589. 90 кв. м, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ. 1А) за адресою: місто Київ, вул. Кільцева дорога (Велика окружна), 4, на підставі договору.

За таких обставин, виходячи з вищенаведеного у сукупності, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку, що обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту прав, як то визнання договору припиненим не відповідає визначеним чинним законодавством способам захисту прав та законних інтересів, внаслідок чого вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Боедем» в частині визнання договору оренди нежитлового приміщення №01/10-13 від 01.10.2013р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Боедем» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо», припиненим з 31.08.2016р., підлягають залишенню без задоволення.

Стосовно позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Боедем» про визнання Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо» таким, що втратило право користування нежитловим приміщенням площею 4589,90 кв.м, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі в (літ.А) загальною площею 10 134,40 кв.м за адресою: м.Київ, вул.Кільцева дорога (Велика Окружна), 4, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 27.02.2019р. Верховного Суду по справі №926/1059/18.

Проте, за висновками суду, обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захист права, а саме визнання відповідача таким, що втратив право користування об`єктом нерухомого майна, не є ефективним у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Останній фактично є вимогою про встановлення факту відсутності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо» права користування нежитловим приміщенням площею 4 589, 90 кв. м, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі (літ. 1А) за адресою: місто Київ, вул. Кільцева дорога (Велика окружна), 4, на підставі договору, оцінку чого судом було надано під час розгляду первісних позовних вимог, а отже, у даному випадку не може бути самостійним предметом спору.

Таким чином, зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Боедем» про визнання Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ельдорадо» таким, що втратило право користування нежитловим приміщенням площею 4589,90 кв.м, що розташоване на другому поверсі нежитлової будівлі в (літ.А) загальною площею 10 134,40 кв.м за адресою: м.Київ, вул.Кільцева дорога (Велика Окружна), 4 за договором №01/10-13 від 01.10.2013р. також підлягають залишенню без задоволення.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати залишаються за особами, які їх понесли.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні первісних позовних вимог.

2. Відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 18.10.2019р.

Суддя Спичак О.М.