РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.10.2019Справа № 910/7126/19

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Мазура В.М., розглянувши

справу № 910/7126/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Експлуатаційна компанія

"Комфорт-Майстер"

до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про зобов`язання вчинити певні дії

За участю представників сторін:

від позивача: Костирко Є.С., ордер ЧН № 074589 від 23.07.2019;

від відповідача: Петрук Я.Ю., довіреність № 14-167 від 26.04.2019.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Експлуатаційна компанія "Комфорт-Майстер" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про спонукання до виконання умов договору.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов Договору № 1429/16-ТЕ-41 постачання природного газу від 21 грудня 2015 року в частині безпідставної відмови від підписання актів приймання-передачі природного газу за травень і червень 2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/7126/19 від 04.06.2019 позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Комфорт-Майстер" залишено без руху.

24.06.2019 на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків на виконання вимог ухвали суду від 04.06.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/7126/19. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 25.07.2019.

22.07.2019 на адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив суд: поновити встановлений судом процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву; прийняти до розгляду та долучити до матеріалів справи поданий відзив на позовну заяву; прийняти до уваги та здійснювати розгляд справи з урахуванням поданого відзиву; відмовити в задоволенні позовних вимог; встановити додатковий строк для подання банківських виписок, сальдо та довідки по операціям.

Заперечення відповідача проти позову мотивовані тим, що відмова з його боку підписати спірні акти є правомірною, оскільки НАК «Нафтогаз України» не подавало номінації для ТОВ «ЕК Комфорт-Майстер» у травні та червні 2016 року та не постачало вказаному підприємству природний газ у вказаний період. Також, відповідач зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним.

Крім того, у тексті відзиву на позовну заяву відповідач зазначив про зміну свого найменування, у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 226.

25.07.2019 до початку судового засідання через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Присутній у підготовчому засіданні 25.07.2019р. представник позивача заперечив щодо поновлення відповідачу строку на подання відзиву, оскільки причини пропуску строку, встановленого судом, не є поважними, а також заперечив щодо встановлення додаткового строку для подання доказів по справі.

Представник відповідача просив поновити встановлений судом процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву; прийняти до розгляду та долучити до матеріалів справи № 910/7126/19 поданий відзив на позовну заяву, а також встановити додатковий строк для подання банківських виписок, сальдо та довідки по операціям, у зв`язку з чим відкласти підготовче засідання у справі.

Розглянувши подану відповідачем заяву про поновлення пропущеного процесуального строку на подачу відзиву, суд, керуючись визначеними ст. 2 ГПК України завданнями господарського судочинства та враховуючи, що пропуск строку на подання відзиву на позов не призводить до затягування розгляду справи, не перешкоджає реалізації процесуальних прав іншим учасниками судового процесу, а його поновлення сприятиме всебічному, повному, об`єктивному вирішенню спору, дійшов висновку про можливість поновлення строку на подання відзиву та прийняття його до розгляду.

Також, суд задовольнив клопотання відповідача та встановив додатковий строк для подання доказів по справі до 08.08.2019.

Окрім цього, судом було прийнято до уваги зміни в найменуванні відповідача.

Відповідно до ст. 183 ГПК України, суд оголосив перерву в підготовчому засіданні до 08.08.2019.

25.07.2019 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив та клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

08.08.2019 до початку судового засідання через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу; від відповідача - клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Присутній у підготовчому засіданні 08.08.2019 представник позивача підтримав позовні вимоги та не заперечував щодо призначення справи до судового розгляду.

Представник відповідача позов не визнав та не заперечував щодо призначення справи до судового розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2019 закрито підготовче провадження у справі. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 12.09.2019.

В судовому засіданні 12.09.2019 розгляд справи відкладено на 03.10.2019, у зв`язку з неявкою в засідання суду представника позивача.

03.10.2019 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про стягнення додаткових витрат на професійну правничу допомогу.

Присутній у судовому засіданні 03.10.2019 представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 03.10.2019, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані позивачем і відповідачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

21.12.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», як Постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Експлуатаційна компанія «Комфорт - майстер», як Споживачем, було укладено Договір № 1429/16-ТЕ-41 постачання природного газу (надалі - Договір).

Згідно з п. 1.2 Договору газ, що постачається за цим Договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню. При цьому, обсяги газу, що планується поставити за цим Договором (планований обсяг) повністю забезпечують Споживача природним газом для потреб, зазначених у п. 1.2 Договору (пп. 2.1.1. Договору постачання).

Пунктом 2.1 Договору визначено, що Постачальник передає Споживачу з 01 січня 2015 по 31 березня 2016 року (включно) природний газ обсягом до 420 тис. куб. метрів.

Додатковою угодою №4 від 30.04.2016р. до Договору сторони погодили передачу Постачальником газу Споживачу з 01 травня 2016 по 31 вересня 2016 (включно) обсягом до 125 тис. куб. метрів у тому числі по місяцях, зокрема, у травні 2016 - 25 тис. куб. метрів, червні 2016 - 25 тис. куб. метрів.

Пунктом 3.1. договору встановлено, що Постачальник передає Споживачу газ у пунктах приймання-передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України, та в пунктах приймання-передачі газу з ПСГ в газотранспортну систему.

Право власності на газ переходить від Постачальника до Споживача в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ Споживач несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов`язану з правом власності на газ.

Відповідно до п. 3.2. Договору, Споживач до 15 числа місяця, що передує місяцю поставки газу, надає Постачальнику належним чином оформлену заявку на планові обсяги використання газу на наступний місяць, підписану уповноваженою особою. Обсяг поставки підтверджується Постачальником Споживачу на відповідний місяць поставки (розрахунковий період) в установленому порядку.

Відповідно до положень пункту 3.4. Договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником у відповідному місяці постачання оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показників Комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Згідно п. 3.5. договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, Споживач зобов`язується надати Постачальнику:

- завірену копію акта про фактичний обсяг розподіленого/протранспортованого за цим договором природного газу за розрахунковий місяць, складеного між Споживачем та оператором ГРМ/ГТС; у разі надання технічного акту на загальний обсяг розподіленого/протранспортованого природного газу, Споживач надає детальну розбивку газу за категоріями (в т.ч. за цим договором) за власним підписом;

- підписані та скріплені печатками Споживача два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу в розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Постачальник не пізніше 8-го числа повертає Споживачу один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надає в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між Сторонами.

У випадку ненадання або несвоєчасного надання Споживачем акту приймання-передачі природного газу обсяги використання встановлюються відповідно до даних оператора ГРМ/ГТС.

У випадку відмови Споживача від підписання акта приймання-передачі природного газу розбіжності підлягають врегулюванню відповідно до умов договору або в порядку, передбаченому чинним законодавством України. До врегулювання сторонами розбіжностей, обсяги використання встановлюються відповідно до даних оператора ГРМ/ГТС.

У п. 6.1. договору встановлено, що оплата за газ здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно п. 6.2. договору, при невиконанні Споживачем вимог, передбачених у п. 6.1 цього договору, Постачальник має право обмежити або припинити постачання газу Споживачу до повного погашення заборгованості за переданий газ по цьому договору.

Відповідно до п. 7.2. договору, споживач зобов`язаний, зокрема, самостійно припиняти (обмежувати) використання природного газу у випадках порушення строків оплати за договором на постачання природного газу у випадках порушення строків оплати за договором на постачання природного газу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін і діє в частині реалізації газу з 01 січня 2016 року до 31 березня 2016 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Позивач зазначає, що для забезпечення безперебійного та належного забезпечення населення послугами з теплопостачання, водопостачання та водовідведення у травні 2016 року ним було відібрано природний газ у обсязі 25,010 тис. м куб. на суму 148 319,30 грн. (з ПДВ), у червні 2016 року - 21,570 тис. м куб. на суму 127 918,73 грн. (з ПДВ).

У зв`язку із викладеним, на адресу відповідача позивачем направлено складені акти приймання - передачі природного газу за травень 2016 року (від 31.05.2016р.) та червень 2016 року (від 30.06.2016р.), які були повернути відповідачем без підписання.

Повертаючи на адресу позивача без підписання акти приймання передачі газу за травень та червень 2016 року, відповідач у листах №26-4142/1.2-16 від 15.06.2016 та №26-4722/1.8-16 від 18.07.2016 зазначив, що він не підтверджував номінації щодо обсягів природного газу на травень та червень 2016 року, а відтак, не має підстав для передачі природного газу ТОВ «Експлуатаційна компанія «Комфорт-Майстер» у травні і червні 2016 року й документального оформлення актів приймання-передачі природного газу.

Позивач зазначає, що у зв`язку з відмовою відповідача від підписання актів приймання передачі природного газу, розрахунки за природний газ, отриманий ним у травні-червні 2016 року згідно Договору на даний час не здійснені.

Враховуючи наявність укладеного між позивачем та відповідачем Договору постачання природного газу, та те, що відповідач був наділений спеціальними обов`язками щодо постачання природного газу виробникам теплової енергії та видачі номінацій, у тому числі і позивачеві, на переконання останнього, відсутні підстави вважати, що відповідач не був постачальником газу для позивача, зокрема, у травні та червні 2016 року.

На думку позивача, уклавши Договір та додаткову угодою №4 від 30.04.2016р. до нього, відповідач, як Постачальник, визнав та прийняв на себе зобов`язання здійснювати поставку природного газу по місяцях з встановленими обсягами, що позбавляє відповідача права стверджувати про необізнаність щодо взятого на себе обов`язку щодо здійснення постачання позивачу у погоджених місяцях визначених обсягів природного газу.

На виконання Договору про розподіл природного газу (для споживачів, що не є побутовими) №222212 від 31.12.2015, укладеного між позивачем (споживачем) та ПАТ «Київгаз» (Оператор ГРМ), між позивачем та ПАТ «Київгаз» 31.05.2016р. підписано двосторонній акт приймання - передачі послуг з розподілу природного газу газорозподільною системою, згідно якого ПАТ «Київгаз» у травні 2016 року здійснено розподіл природного газу у кількості 25,010 тис. м куб., а 30.06.2016 між позивачем та ПАТ «Київгаз» підписано двосторонній акт приймання-передачі послуг з розподілу природного газу газорозподільною системою, згідно якого ПАТ «Київгаз» у червні 2016 року здійснено розподіл природного газу у кількості 21,570 тис. м. куб., що підтверджує споживання позивачем газу, поставленого відповідачем на виконання умов Договору у вказаних періодах.

Також, 01.04.2016 між позивачем (замовником) та ПАТ «Укртрансгаз» (Газотранспортне підприємство) в особі заступника директора Філії «УМГ «Київтрансгаз», укладений Договір № на транспортування природного газу магістральними трубопроводами, й згідно актів приймання-передачі послуг з розподілу природного газу газорозподільною системою від 31.05.2016 та 30.06.2016 позивачу надано послуг з транспортування природного газу розподільними газопроводами у кількості 25,010 тис. м куб. та 21,570 тис. м куб. відповідно.

Викладене, на думку позивача, також підтверджує факт поставки відповідачем у травні та червені 2016 року природного газу позивачу в обсягах, визначених Договором.

Позивач вважає недобросовісними дії відповідача, які у відмові від підписання актів приймання-передачі природного газу за травень та червень 2016 року, та такими, що порушують його права на здійснення бухгалтерського обліку господарських операцій, створюють перешкоди у здійсненні розрахунків податкових зобов`язань перед державним бюджетом, порушуються майнові інтереси позивача, які є істотними і такими, що зачіпають майнові права у правовідносинах з іншими суб`єктами господарського обороту, фіскальними органами, впливають на його репутацію, як платника податків та господарюючого суб`єкта, та відкривають можливості для фінансових санкцій за неналежне ведення бухгалтерського обліку чи повної сплати податків.

У зв`язку із викладеним позивач просить суд, зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» вчинити дії, що полягають в дотриманні та виконанні останнім умов договору № 1429/16-ТЕ-41 постачання природного газу від 21.12.2015 року, шляхом належного оформлення актів приймання-передачі природного газу за травень 2016 року та червень 2016 року Товариству з обмеженою відповідальністю «Експлуатаційна компанія «Комфорт майстер».

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Суд зазначає, що частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України закріплює за кожною особою право на захист свого цивільного права. Підставою для їх захисту є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у недодержанні сторонами при вчиненні правочину вимог закону; поширенні про особу недостовірної інформації; протиправному позбавленні права власності чи його обмеженні; безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника; вчиненні власнику перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїх майном; неправомірному використанні товару без згоди автора; невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов`язання; безпідставній односторонній відмові від договору.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. У цьому висновку Суд спирається на подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17).

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 74 ГПК України).

Відповідно до ст. 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи викладене, з матеріалів справи не вбачається жодного порушення відповідачем прав позивача, у зв`язку з не підписанням спірних актів.

Крім того, не підписання спірних актів відповідачем жодним чином не чинить перешкоди позивачу здійснити оплату відібраного ним газу, а також у веденні ним бухгалтерського обліку господарських операцій, здійсненні розрахунків податкових зобов`язань перед державним бюджетом, не порушуються майнові інтереси позивача та не зачіпають майнові права у правовідносинах з іншими суб`єктами господарського обороту, фіскальними органами, не впливають на його репутацію, як платника податків та господарюючого суб`єкта.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Також, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

На підставі вищевикладеного суд доходить висновку, що із змісту статті 16 ЦК України та завдання господарського судочинства, викладеного у частині першій статті 2 ГПК України, випливає, що, вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

У справі позивач звернувся з вимогою про зобов`язання Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» вчинити дії, що полягають в дотриманні та виконанні останнім умов договору № 1429/16-ТЕ-41 постачання природного газу від 21.12.2015 року, шляхом належного оформлення актів приймання-передачі природного газу за травень 2016 року та червень 2016 року Товариству з обмеженою відповідальністю «Експлуатаційна компанія «Комфорт-Майстер».

Слід зазначити, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів приймання-передачі, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення. Заявлена позивачем вимога про зобов`язання відповідача підписати акти приймання-передачі природного газу за договором поставки (які за своєю природою є лише товарносупровідними документами) не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Таким чином заявлені позовні вимоги не можуть бути предметом позову, оскільки акти приймання-передачі є доказами підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, не є матеріально-правовою чи немайновою вимогою Позивача, на підставі якої суд приймає рішення.

Вказана правова позиція викладена в постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 02.09.2009 у справі № 33/87-08.

Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення. Заявлена позивачем вимога не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року №005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В статтях 6, 13 цієї Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Аналогічна правова позиція міститься в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, згідно з яким верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Відповідно до пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким, лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Отже, із приписів вищенаведених правових норм випливає, що захист прав особи та законних інтересів здійснюється способом, що визначений законом або договором.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним, та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Разом з тим, обраний позивачем спосіб захисту його прав не буде «ефективним» у контексті ст. 13 Конвенції через відсутність механізму відновлення, поновлення порушеного, на думку позивача, права, оскільки заявлена ним вимога не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Відповідно до п. 4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», господарський суд, дійшовши до висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Аналогічна правова позиція зайшла своє відображення й в постанові Верховного Суду з аналогічних правовідносин від 30.01.2018 у справі № 910/4278/17.

Враховуючи викладене вище дійшов висновку стосовно неналежності обраного позивачем способу захисту та відсутності у нього порушеного відповідачем права, а тому відмовляє у позові з цих підстав.

Інші доводи та аргументи сторін суд відхиляє як неналежні.

Враховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, згідно п. 1 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 16.10.2019р.

Суддя А.І. Привалов