ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2019 р. Справа№ 910/20092/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

секретар судового засідання: Вайнер Є.І.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 23.10.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2019 (повне рішення складено 23.07.2019)

у справі № 910/20092/17 (суддя - Усатенко І.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 305 481,00 грн.,-

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення 305 481,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором доручення №03/11 на продаж ювелірних виробів від 03.11.2014 стосовно збереження майна позивача, тому позивач просив стягнути з відповідача вартість викраденого майна.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.07.2019 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 305 481 грн. 00 коп, судовий збір у розмірі 4 582 грн. 22 коп.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що договором №03/11 від 03.11.2014 передбачено повну матеріальну відповідальність відповідача за передані позивачем ювелірні вироби, натомість, відповідачем не надано належних та допустимих доказів вчинення дій для збереження майна. Тому відповідач, як матеріально відповідальна особа, має відшкодувати позивачу вартість викрадених речей, однак не позбавлена права регресної вимоги до безпосередніх заподіювачів шкоди.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2019 у справі №910/20092/17 виключивши у мотивувальній частині слова: «Проте суд відзначає, що позивачем до матеріалів справи долучено зокрема накладну № 1 від 24.09.2012 на передачу ОСОБА_2 ювелірних виробів, на якій також відсутній його підпис, натомість міститься позначка б/п (без підпису) та напис ОСОБА_1 . Вказаний доказ, поданий саме позивачем, підтверджує, що ОСОБА_1 при оформленні первинних документів ставив позначку б/п та писав своє прізвище, не проставляючи свого підпису.

З огляду на вищезазначене, з урахуванням результатів експертизи, суд вбачає, що відповідач передав, а позивач прийняв товар за накладною № 1 від 26.12.2014, не зважаючи на ту обставину, що підпис позивача відсутній на накладній, проте міститься рукописний напис ОСОБА_1 , виконаний особисто ОСОБА_1 і позначка б/п.».

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що визнання факту передачі товару за накладною № 1 від 24.09.2012, на якій відсутній підпис ОСОБА_1 , не підтверджує, що при оформленні інших первинних юкументів позивач ставив позначку б/п та писав своє прізвище, не проставляючи свого підпису, та не підтверджує факту отримання товару за накладною № 1 від 26.12.2014.

Скаржник стверджує, що суд першої інстанції помилково зазначив, що позначка «б/п» означає «без підпису», оскільки вказана позначка означає «без печатки», що відповідає звичаям ділового обороту.

Апелянт вказує, що встановивши, що відповідач передав, а позивач прийняв товар за накладною № 1 від 26.12.2014, суд вийшов за межі предмета спору та питань, які ним вирішуються під час ухвалення рішення відповідно до статті 237 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник наголошує, що напис "ОСОБА_1" на накладній № 1 від 26.12.2014, навіть якщо він виконаний самим позивачем, без наявності його особистого підпису, не підтверджує отримання товару.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2019 справу № 910/20092/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2019 у справі № 910/20092/17 та справу призначено до розгляду на 30.09.2019.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.09.2019, у зв`язку з перебуванням судді Ткаченко Б.О. на лікарняному, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2019 прийнято справу №910/20092/17 до провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2019 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2019 оголошено перерву у розгляді справи №910/20092/17 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2019 до 23.10.2019.

Позиції учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні апеляційної інстанції 23.10.2019 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення змінити у мотивувальній частині.

Відповідач у судовому засіданні апеляційної інстанції 23.10.2019 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

03.11.2014 між Приватним підприємцем ОСОБА_1 (довіритель) та Приватним підприємцем ОСОБА_2 (повірений) укладено договір доручення № 03/11 (далі - договір) (т. 1; а.с. 9-10).

Відповідно до пункту 1.1 договору довіритель доручає, а повірений приймає на себе повноваження і обов`язки від імені та за рахунок довірителя продавати його товари, перелік і вартість яких визначається відповідно до товарно-транспортних накладних (рахунків-фактур) і становить суму до 500000,00 грн.

Згідно з пунктами 1.1-1.3 договору повірений діє без довіреності і в підтвердження своїх повноважень пред`являє покупцям цей договір і опирається на нього. Доручення по цьому договору повірений виконує особисто.

Повірений зобов`язується проводити оплату за продані вироби по мірі їх реалізації на протязі 3 банківських днів з моменту реалізації. Забезпечувати схоронність товарів довірителя, а також їх упаковку. Нести повну матеріальну відповідальність за них (пункти 2.1.3, 2.1.5 договору).

Пунктами 2.2.1-2.2.2 договору передбачено, що довіритель зобов`язується передавати повіреному призначені для продажу товари. Забезпечувати повіреного документами, необхідними для продажу товару.

Винагорода повіреного визначається як різниця між ціною товару, вказаною в ТТН, та ціною продажу. Винагорода повіреного сплачується шляхом утримання сум, що належать останньому із коштів, що отримані від покупців повіреним за продаж продукції довірителя. Повірений проводить розрахунок з довірителем згідно з пунктом 2.1.3 цього договору шляхом перерахування коштів на рахунок довірителя або готівкою (п. 3.2-3.4 договору).

На виконання умов договору Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 передав Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 ювелірні вироби на загальну суму 305481,00 грн., що підтверджується накладними № 1 від 03.11.2014 на суму 175 978,00 грн. та № 2 від 03.11.2014 на суму 129 503,00 грн. Накладні підписані обома контрагентами (т. 1; а.с. 11-13).

Звертаючись з позовними вимогами, позивач вказав, що відповідач неналежно виконав зобов`язання за договором доручення №03/11 на продаж ювелірних виробів від 03.11.2014 стосовно збереження майна позивача, тому позивач просив стягнути з відповідача вартість викраденого майна.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 2 статті 628 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Так, укладений між Приватним підприємцем ОСОБА_1 (довіритель) та Приватним підприємцем ОСОБА_2 договір має ознаки змішаного договору та містить елементи договору доручення та договору зберігання.

Відповідно до статті 1000 Цивільного кодексу України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Згідно зі статтею 1001 Цивільного кодексу України договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя.

Повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (стаття 1006 Цивільного кодексу України).

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому (частини 1, 2 статті 936 Цивільного кодексу України).

Статтею 938 Цивільного кодексу України передбачено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

З матеріалів справи вбачається, що 03.11.2014 Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 передав Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 ювелірні вироби на загальну суму 305 481,00 грн., що підтверджується накладними № 1 від 03.11.2014 на суму 175 978,00 грн. та № 2 від 03.11.2014 на суму 129 503,00 грн. Накладні підписані обома контрагентами.

З довідки Бориспільського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 05.12.2015 № 07/3348, адресованої ОСОБА_2 , вбачається, що громадянка ОСОБА_2 звернулась до поліції з заявою про вчинення розбійного нападу на ювелірний кіоск у магазині "ІНФОРМАЦІЯ_1" приблизно об 13 годині 17.11.2014. За даним фактом 17.12.2014 розпочато досудове розслідування відомості про яке внесено до ЄДРДР за № 0002460. В ході досудового розслідування було встановлено, що згідно з накладною №2 від 03.11.2014 та №1 від 03.11.2014 було викрадено ювелірні вироби, належні постачальнику ОСОБА_1 на загальну суму 305 481,00 грн. Довідкою від 05.01.2018 № 297 підтверджено, що матеріали кримінального провадження №0002460 перебувають в провадженні СВ Бориспільського відділу поліції (витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань долучений) (т. 1; а.с. 14).

12.10.2017 позивач звернувся до відповідача з листом, в якому вказав про порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань за договором №03/11 від 03.11.2014 по забезпеченню схоронності майна ОСОБА_1 . У зв`язку з викраденням ювелірних виробів на загальну суму 305481,00 грн, позивачу завдано збитки у відповідному розмірі. З огляду на вказане, позивач пропонував розірвати договір доручення з продажу ювелірних виробів №03/11 від 03.11.2014 достроково з 22.10.2017 (т. 1; а.с. 15).

Також, 12.10.2017 позивач звернувся до відповідача з претензією, в якій вказував про передачу відповідачу за договором №03/11 від 03.11.2014 ювелірних виробів на загальну суму 305 481,00 грн, які згідно повідомлення ФОП ОСОБА_2 були викрадені в результаті розбійного нападу. Оскільки повірений несе повну матеріальну відповідальність за схоронністю отриманих від довірителя ювелірних виробів, то позивач просив протягом 10 днів сплатити 305481,00 грн. вартості незбереженого майна (т. 1; а.с. 58).

24.10.2017 відповідач надала лист-відповідь позивачу, в якому вказала, що, оскільки, вона не була власником викраденого майна, то відшкодовувати вартість вказаного майна має винна особа, яка викрала ювелірні вироби. Щодо розірвання договору, відповідач зазначила, що договір припиняється його належним виконанням, а, оскільки на підставі накладних від 26.12.2014 № 1 та від 11.12.2015 № 2 вона повернула позивачу товар, тому договірні відносини між сторонами відсутні (т. 1; а.с. 16).

На підтвердження обставин повернення отриманого за договором №03/11 від 03.11.2014 товару за видатковими накладними №1 та №2 від 03.11.2014 на загальну суму 305481,00 грн., відповідач долучила до матеріалів справи накладну №б/н від 01.12.2015 на суму 80 884,00 грн. за загальною вагою виробів 104,12 г та накладну №1 від 26.12.2014 на 89 виробів за загальною вагою 570,17 г. (т. 1; 68-70).

Позивач заперечував проти отримання від відповідача товару за накладними № 1 від 26.12.2014, № б/н від 01.12.2015, з підстав відсутності його підпису на них.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.03.2019 у справі №910/20092/17 призначено судово-почеркознавчу експертизу для встановлення справжності підпису на накладній №б/н від 01.12.2015 та накладній №1 від 26.12.2014.

За результатами проведеної експертизи надано висновок від 22.04.2019 № 25037/25038/18-32, яким встановлено, що наданий за твердженням відповідача оригінал накладної №б/н від 01.12.2015 є копією, а тому не можливо встановити автентичність напису прізвища ОСОБА_1 на вказаному документі. Проте експертом встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 відсутній на обох накладних. Експерт вказав, що напис ОСОБА_1 на накладній №1 від 26.12.2014 вчинений особисто ОСОБА_1 .

Отже, експертизою дійсно встановлено, що підпис позивача на накладних № 1 від 26.12.2014, № б/н від 01.12.2015 відсутній.

Проте суд відзначає, що позивачем до матеріалів справи долучено зокрема накладну № 1 від 24.09.2012 на передачу ОСОБА_2 ювелірних виробів, на якій також відсутній його підпис, натомість міститься позначка б/п та напис ОСОБА_1. Вказаний доказ, поданий саме позивачем, підтверджує, що ОСОБА_1 при оформленні первинних документів ставив позначку б/п та писав своє прізвище, не проставляючи свого підпису.

З огляду на вищезазначене, з урахуванням результатів експертизи, суд вбачає, що відповідач передав, а позивач прийняв товар за накладною № 1 від 26.12.2014, не зважаючи на ту обставину, що підпис позивача відсутній на накладній, проте міститься рукописний напис ОСОБА_1 , виконаний особисто ОСОБА_1 і позначка б/п. Передача товару відповідачем позивачу за накладною № б/н від 01.12.2015 не підтверджена належними та допустимим доказами.

Відповідач у суді першої інстанції вказувала, що у погашення заборгованості за викрадений товар на суму 305 481,00 грн. (отриманий за накладними №1 та №2 від 03.11.2014) вона передала позивачу ювелірні вироби за накладними №1 від 26.12.2014, №б/н від 01.12.2015, а тому заборгованість за договором № 03/11 від 03.11.2014 відсутня.

Місцевий господарський суд вказав, що умовами договору №03/11 від 03.11.2014 не передбачено можливість погашення заборгованості за незбережений товар шляхом передання довірителю іншого товару (обмін, бартер), оскільки договором та законодавством визначено, що розрахунки за договором провадяться у грошовій формі, або шляхом повернення товару, який був отриманий повіреним у рамках договору №03/11 від 03.11.2014.

Суд першої інстанції зазначив, що, оскільки позивач заперечує обставини, що за рахунок товару, переданого згідно накладної від 26.12.2014 №1 була погашена заборгованість за незбережений товар, отриманий згідно накладних від 03.11.2014 № 1, № 2 та судом встановлено неможливість такого зарахування, відповідач не позбавлена права звернутись до суду з окремим позовом щодо повернення їй переданого за накладною від 26.12.2014 № 1 майна (чи його вартості).

Згідно зі статтею 1008 Цивільного кодексу України договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: 1) відмови довірителя або повіреного від договору; 2) визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; 3) смерті довірителя або повіреного. Довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною. Якщо повірений діє як підприємець, сторона, яка відмовляється від договору, має повідомити другу сторону про відмову від договору не пізніш як за один місяць до його припинення, якщо триваліший строк не встановлений договором. У разі припинення юридичної особи, яка є комерційним представником, довіритель має право відмовитися від договору доручення без попереднього повідомлення про це повіреному.

Отже, Цивільним кодексом України передбачено право довірителя односторонньої відмови від договору.

Як вказувалось вище, позивач направив відповідачу повідомлення про припинення договору з 22.07.2017, яке отримано відповідачем 17.10.2017. Позивачем не дотримано передбачений кодексом місячний строк, проте з відповіді відповідача вбачається, що вона не заперечувала, що договір № 03/11 від 03.11.2014 припинений.

Статтею 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Відповідно до статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, оскільки договір №03/11 від 03.11.2014 припинений з 22.10.2017, то відповідач зобов`язаний був повернути позивачу все отримане за договором.

Зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну (стаття 942 Цивільного кодексу України).

Статтею 949 Цивільного кодексу України визначено, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Зберігач зобов`язаний передати плоди та доходи, які були ним одержані від речі. Тотожність речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута поклажодавцеві, може підтверджуватися свідченням свідків.

Збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості (стаття 951 Цивільного кодексу України).

Отже, оскільки сторонами не заперечується відсутність у відповідача переданих за накладними № 1 та № 2 від 03.11.2014 речей і неможливості їх повернення, то суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення вартості переданих речей у розмірі 305481,00 грн. є обґрунтованою.

Сторонами не заперечувалась обставина, що вказані ювелірні вироби були передані позивачем відповідачу, однак, відповідач у суді першої інстанції вказувала, що товар був отриманий нею на підставі договору доручення від 20.02.2012, укладеного між ПП ОСОБА_1 (довіритель) та ОСОБА_2 (повірений), а не на підставі договору №03/11 від 03.11.2014.

Згідно п. 1.1, 2.1.2, 5.1 договору від 20.02.2012 довіритель доручає, а повірений бере на себе повноваження і обов`язки проводити від імені довірителя прийняття та оформлення замовлень від населення на виготовлення ювелірних виробів із золота, срібла за зразками, з обліком витрат, які оприділено даним договором (п. 6) та продаж зразків. Перелік і вартість ювелірних виробів, а також вартість виконання замовлень на виготовлення ювелірних виробів визначаються відповідно поданої відомості відгрузки. Повірений зобов`язаний забезпечити зберігання ювелірних виробів переданих для зразків, а також зберігання лому дорогоцінного металу, прийнятого від населення для виконання замовлень. Нести повну матеріальну відповідальність за них. Повірений несе повну матеріальну відповідальність за зберігання переданих ювелірних виробів у розмірі 100%.

Господарський суд міста Києва відзначив, що відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що ювелірні вироби на суму 305481,00 грн. були отримані саме за договором від 20.02.2012, оскільки, накладні не містять посилання на договір за яким вони передаються. Однак, суд вказав, що дані обставини не впливають на суть спору, оскільки обидва договори передбачають повну матеріальну відповідальність повіреного за незбереження матеріальних цінностей. Крім того, сторонами не передбачено строки виконання договору, а тому позовна давність, заявлена відповідачем, не може бути застосована до правовідносин, що виникли у зв`язку з викраденням ювелірних виробів, що мало місце 17.11.2014, оскільки, трирічний строк позовної давності не сплив за даною вимогою (позивач звернувся з позовом до суду 14.11.2014).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 256, 257 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Отже, позивачем не пропущено строк позовної давності на звернення з даним позовом, а тому відсутні підстави відмовляти в позові, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що у судових засіданнях відповідач вже не заперечувала, що товар на суму 305481,00 грн був отриманий нею саме на підставі договору № 03/11 від 03.11.2014.

Стосовно посилань відповідача на відсутність її вини у втраті власності позивача, оскільки ювелірні вироби були викрадені невстановленими особами шляхом розбійного нападу, місцевий господарський суд правомірно вказав, що договором № 03/11 від 03.11.2014 передбачено повну матеріальну відповідальність відповідача за передані позивачем ювелірні вироби, натомість, відповідачем не надано належних та допустимих доказів вчинення дії для збереження майна.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, як матеріально відповідальна особа, має відшкодувати позивачу вартість викрадених речей, проте не позбавлена права регресної вимоги до безпосередніх заподіювачів шкоди.

Щодо апеляційної скарги скаржника про зміну рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2019 у справі №910/20092/17 у мотивувальній частині, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Водночас, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про виключення з абзацу 10 сторінки 4 слова «без підпису», оскільки відповідно до звичаїв ділового обороту позначка «б/п» скорочено означає «без печатки» і сторонами не заперечується.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2019 у справі № 910/20092/17 підлягає задоволенню частково. Мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2019 у справі № 910/20092/17 слід змінити, виключивши з абзацу 10 сторінки 4 мотивувальної частини рішення слова «без підпису».

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених обставин, мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2019 у справі № 910/20092/17 слід змінити, виключивши з абзацу 10 сторінки 4 мотивувальної частини рішення слова «без підпису». В іншій частині рішення залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України .

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2019 у справі № 910/20092/17 задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2019 у справі № 910/20092/17 змінити, виключивши з абзацу 10 сторінки 4 мотивувальної частини рішення слова «без підпису».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1.

Матеріали справи №910/20092/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25.10.2019.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун