РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.10.2019Справа № 910/11175/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви Комунального підприємства "Харківське ремонтно-будівельне підприємство"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХОЙЛ НК"

про стягнення 473 200 грн.,

за участю представників: не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Харківське ремонтно-будівельне підприємство" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХОЙЛ НК" про стягнення 473 200 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору № 22-18/Т від 19.02.2018 у позивача залишились неотоварені талони на дизельне паливо в кількості 845 шт. на суму 473 200 грн., у зв`язку з тим, що починаючи з грудня 2018 року відповідачем без пояснення причин повністю припинена видача палива за вказаними талонами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання у справі призначено на 25.09.2019. Крім того, ухвалою було встановлено строк відповідачу, який становить 15 днів з дня вручення вказаної ухвали, для подачі до суду обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву, а також усіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову.

Представник відповідача у судове засідання 25.09.2019 не з`явився.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2019 розгляд справи відкладено на 23.10.2019.

Представники сторін у судове засідання 23.10.2019 не з`явилися, жодних заяв та клопотань до суду не направили. Про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, направленням на адреси місцезнаходження учасників справи копій ухвали суду від 25.09.2019. Представник позивача повідомлявся про дату та час розгляду справи під розписку у судовому засіданні 25.09.2019.

Ухвала Господарського суду міста Києва від 25.09.2019 була надіслана рекомендованим листом з повідомленнями про вручення поштового відправлення за № 500 на адресу місцезнаходження відповідача, яка зазначена в позовній заяві та відповідає відомостям, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01030, м. Київ, вул. Ярославів Вал, буд. 5-В.

Разом з цим, 16.10.2019 конверт з відправленням за № 500 повернувся до суду без вручення з відміткою: «не вручене під час доставки, інші причини».

За приписами п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки вважається днем вручення відповідачу ухвали суду про призначення справи до судового розгляду по суті в силу положень п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень", для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд зазначає, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з цим, згідно з ч. 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у визначений судом строк не подав відзив на позов, не заявив жодних заяв, клопотань та заперечень, не направив повноважного представника у судові засідання, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору може бути розглянута за наявними у ній документами.

При цьому судом враховані пояснення, які були надані представником позивача у попередньому судовому засіданні.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

19.02.2018 між Комунальним підприємством "Харківське ремонтно-будівельне підприємство" (замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕХОЙЛ НК" (відповідач) було укладено договір № 22-18/Т про закупівлю товарів за бюджетні кошти (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору відповідач зобов`язується у 2018 році поставити замовникові товари: ДК 021:2015-09130000-9 Нафта дистиляти (дизельне паливо), а замовник - прийняти і здійснити оплату за поставлений товар на умовах даного Договору.

У Специфікації, яка є додатком № 1 до Договору сторонами визначено асортимент, кількість та вартість товару.

У відповідності до специфікації та пункту 1.2. Договору відповідач зобов`язався поставити позивачу дизельне паливо у кількості 146371 л. по ціні 23,50 грн./л на загальну суму 3 439 718,50 грн.

Згідно з п. 3.1. ціна Договору так само складає 3 439 718,50 грн.

Згідно п. 5.4. Договору поставка товару оформлюється у вигляді накладних на товар та актів приймання-передачі.

Так, матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов Договору відповідачем були передані позивачу паливні талони для отримання дизельного палива у кількості 1304 (номіналом 20 л. кожний) на 26 080 літрів дизельного палива на загальну суму 730 240 грн. згідно видаткової накладної від 19.11.2018 за № НКТ-003608.

Позивач, в свою чергу, отримав та оплатив талони в повному обсязі згідно платіжного доручення від 26.11.2018 № 364 на суму 730 240 грн.

Пунктом 5.7. Договору встановлено, що товар залишається на відповідальне зберігання у постачальника за актом приймання-передачі до повного погашення (отоварювання) замовником одноразових бланків (талонів). Вартість зберігання включена до ціни товару.

Спір виник в зв`язку з тим, що за період листопада-грудня 2018 року позивачем було отоварено 459 талонів на 9180 літрів палива на загальну суму 257 040 грн., тоді як починаючи з грудня 2018 року, за твердженням позивача, він не міг використовувати вказані талони у зв`язку з тим, що автозаправними станціями не приймалися такі талони, з посиланням на факт закінчення залишків палива, належного відповідачу. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача 473 200 грн. у вигляді матеріальних збитків.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір є змішаним, оскільки в частині відносин з передачі товару у власність за плату містить положення договору купівлі-продажу і відносини в цій частині врегульовані гл.54 ЦК України, а в частині передачі товару на зберігання - договору зберігання, врегульовані гл.66 ЦК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частинами 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник, зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексу України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні (ч. 1 ст. 669 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Матеріалами справи, а саме платіжним дорученням від 26.11.2018 № 364 підтверджується перерахування позивачем на рахунок відповідача суми вартості товару у розмірі 730 240 грн. на підставі договору №22-18/Т від 19.02.2018.

В свою чергу, судом встановлено, що відповідачем було передано позивачу бланки дозволу (талони), які підтверджують право покупця на отримання палива на загальну суму 730 240 грн., про що свідчить видаткова накладна №НКТ-003608 від 19.11.2018.

Із змісту вказаних видаткових накладних вбачається, що право власності на пальне переходить в момент оплати або фактичного отримання на АЗС.

Отже, передавши талони на 26080 л дизельного палива відповідач відповідно до вимог ч.2 ст.334 ЦК України передав позивачу товар за договором вартістю 730 240 грн. Зобов`язання сторін, що виникли з договору купівлі-продажу, таким чином, припинилися належним виконанням, оскільки позивач обумовлену договором плату відповідачу сплатив, а той, у свою чергу, передбачений товар у власність позивача передав.

В свою чергу, з моменту передачі товару між сторонами виникли відносини з договору зберігання придбаних позивачем у відповідача обсягів нафтопродуктів.

У позовній заяві позивач зазначає, що останнім було використано передані відповідачем талони на загальну суму 257 040 грн. Проте, починаючи з грудня 2018 року ТОВ "Техойл НК" у порушення укладеного між сторонами договору припинило надавати на автозаправних станціях відповідача паливо-мастильні матеріали за наданими талонами у в`язку з чим невикористаними залишились 845 талонів на суму 473 200 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження ненадання пального за отриманими від відповідача талонами позивачем надано акти, службові записки, листи про відмову у заправці, а також листи-відповіді АЗС, в яких зазначено про факт необслуговування талонів із логотипом «Техойл», зважаючи на закінчення обсягів придбаного палива з 20.12.2018.

Матеріалами справи підтверджуються факти неодноразового звернення позивача з листами на адресу відповідача, в яких позивач наголошував на неналежному виконанні умов договору в частині відпуску пального на обумовлених сторонами АЗС та вимагав від відповідача належного виконання взятих на себе зобов`язань.

В подальшому, позивачем було направлено відповідачу лист №699 від 28.12.2018 в якому позивач запропонував відповідачу направити уповноваженого представника для проведення переговорів та досудового врегулювання спору, який залишився без реагування з боку відповідача.

Вказані обставини підтверджуються наявним в матеріалах справи копіями зазначених документів, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором.

Доказів повернення позивачу придбаних за спірним договором нафтопродуктів, які згідно умов договору, знаходилися на зберіганні відповідача, суду не надано.

Відповідно до присів ч.1 ст.936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Обсяг відповідальності зберігача встановлений ст.951 Цивільного кодексу України, зокрема, згідно з частиною 1 указаної статті збитки, завдані поклажодавцеві втратою речі, відшкодовуються зберігачем у розмірі вартості цієї речі.

Разом з цим, судом встановлено, що матеріали справи не містять, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі оплаченого на підставі договору пального на загальну суму 473 200 грн.

Враховуючи викладене, у відповідача виникло зобов`язання по відшкодуванню позивачу суми збитків, передбачених ч. 1 ст. 951 Цивільного кодексу України, що полягає у вартості не переданого (недоотриманого позивачем) пального у розмірі 473 200 грн.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи, що відповідач не скористався правом на подання відзиву у визначений судом строк, не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку виконати грошове зобов`язання з відшкодування суми неотоварених з вини відповідача талонів на дизельне паливо, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги нормативно та документально доведені, через що підлягають задоволенню в повному обсязі.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техойл НК" (01030, м. Київ, вул. Ярославів Вал, буд. 5-В; ідентифікаційний код 41486736) на користь Комунального підприємства "Харківське ремонтно-будівельне підприємство" (61001, м. Харків, вул. Металіста, буд. 10, ідентифікаційний код 37763844) 473 200 грн. збитків та витрати зі сплати судового збору в розмірі 7 098 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 28.10.2019.

Суддя І.В. Приходько