РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.10.2019Справа № 910/11007/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРПРОММЕТТОРГ»

до Терещенко Дар`ї Ігорівни

про стягнення 82 191, 95 грн.,

Без виклику (повідомлення) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРПРОММЕТТОРГ» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця Терещенко Дар`ї Ігорівни (далі - відповідач) про стягнення 82 191, 95 грн., з яких 28 766, 04 грн. заборгованість по орендній платі, 53 089, 03 грн. неустойки на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, 336, 88 грн. пені за несвоєчасну сплату орендної плати. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору в сумі 1 921, 00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди № 5 від 24.05.2017, на виконання умов якого позивач передав відповідачу у платне строкове користування приміщення. Проте, відповідач всупереч взятих на себе зобов`язань після закінчення строку дії Договору приміщення не повернув, встановлену договором орендну плату у повному обсязі не сплатив, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість та виникли підстави для нарахування штрафних санкцій. У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.08.2019 відкрито провадження у справі № 910/11007/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін.

18.09.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва відповідачем подано відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач посилається на те, що в суботу 09.03.2019 року він разом із знайомим водієм вантажного автомобілю та запрошеними вантажниками звільнили орендоване приміщення. Після цього відповідач зачинив замки до приміщення та при виїзді з території залишив ключі разом з підписаним з його боком актом приймання-передачі приміщення на охороні, оскільки це був вихідний день та крім охорони на території нікого не було. Оскільки з перших днів оренди таким чином передавались на підпис договір оренди, рахунки, акти про надання послуг, додаткові угоди і все інше, у відповідача не було жодних сумнівів стосовно такого способу передачі ключів. Таким чином, фактично з вечора 09.03.2019 року відповідач не мав фізичної можливості доступу та користування цим приміщенням і вважав свої обов`язки щодо повернення приміщення виконаними. Проте, позивач навмисно затягував підписання зі свого боку акту приймання-передачі об`єкта оренди.

При цьому, судом встановлено, що на момент відкриття провадження у даній справі (19.08.2019 року) відповідач значився в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань як фізична особа - підприємець.

Проте, на момент прийняття рішення у даній справі, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань міститься інформація про те, що 03.09.2019 року було внесено запис номер 2015992 про припинення фізичної особи - підприємця Терещенко Дар`ї Ігорівни .

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що під час розгляду справи у суді відповідач у справі Терещенко Дар`я Ігорівна втратила статус фізичної особи-підприємця.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

При цьому, підстави для закриття провадження у даній справі відсутні, враховуючи наступне.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі суд пересвідчився, що відповідач є суб`єктом підприємницької діяльності та належним чином зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, у зв`язку з чим відкрив провадження у справі за позовом, поданим на захист порушеного права.

Відповідно до статті 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною восьмою статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" визначено, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності Терещенко Дар`ї Ігорівни здійснено 03.09.2019, тобто після відкриття судом провадження у справі.

Таким чином, оскільки зміна статусу особи відбулася після відкриття провадження у справі, вона не спричиняє наслідків у виді зміни підвідомчості такої справи і відповідно - закриття провадження у ній, оскільки на час відкриття господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції господарського суду.

Відповідно до статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, статей 202-208 Господарського кодексу України, частини восьмої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Реєстру запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за зобов`язаною особою, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже, провадження у даній справі було відкрито господарським судом відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, і станом на час прийняття рішення господарське зобов`язання за спірним договором оренди не припинилося з установлених законодавством підстав.

Таким чином, якщо стороною господарського спору є громадянин, який мав статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату прийняття судового рішення втратив цей статус, то зміна статусу, що відбулася після відкриття провадження у справі, не зумовлює наслідків у вигляді зміни підвідомчості такої справи і відповідно - закриття провадження у ній, оскільки на час порушення господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 916/559/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.03.2019 у справі № 924/1287/16.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для закриття провадження у даній справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки на момент відкриття провадження у даній справі вона підлягала розгляду в порядку господарського судочинства, а подальша зміна статусу відповідача, що відбулася після відкриття провадження у справі, не зумовила наслідків у вигляді зміни підвідомчості такої справи.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.05.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРПРОММЕТТОРГ» (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Терещенко Дар`єю Ігорівною (Орендар) було укладено Договір оренди № 5 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого відповідачу передається у строкове платне користування нежитлове приміщення, яке знаходиться на першому поверсі будівлі, тепле сховище (літ. Е) за адресою: м. Київ, вул. Максима Максимовича (колишня вулиця Онуфрія Трутенка), 6, складське приміщення № 1 площею 74, 0 кв.м.

Згідно з пунктом 2.1. Договору об`єкт оренди за цим Договором передається Орендареві для користування виключно за цільовим призначенням - як складське приміщення.

Сторони домовились, що строк оренди становить один рік. Фактичний строк початку оренди визначається датою підписання сторонами відповідного Акту приймання - передачі об`єкта оренди (пункт 3.1. Договору).

Відповідно до пункту 4.1. Договору, в редакції Додаткової угоди № 1 від 02.10.2017, за користування об`єктом оренди з відповідача справляється орендна плата, розмір якої встановлюється цим Договором.

Згідно з пунктом 4.2. Договору, в редакції укладеної між сторонами Додаткової угоди № 1 від 02.10.2017, орендна плата протягом строку оренди визначається із розрахунку 80,00 грн. в т.ч. ПДВ на місяць за один квадратний метр приміщення та загалом становить 5 920,00 грн. з ПДВ. Орендна плата включає земельний податок. В орендну плату не входять та сплачуються відповідачем окремо, на підставі виставлених Орендодавцем рахунків комунальні платежі, платежі з відшкодування експлуатаційних витрат та спожита електроенергія. Вартість комунальних платежів, експлуатаційних витрат та електроенергії відшкодовуються Орендарем додатково до орендної плати згідно з рахунками, які виставляються відповідно з показниками індивідуальних лічильників та /або відповідними рахунками обслуговуючих підприємств та/або пропорційно площі приміщення Орендаря до загальної площі приміщень, які орендуються в будівлі.

Відповідно до пункту 4.3. Договору, в редакції укладеної між сторонами Додаткової угоди № 1 від 02.10.2017, Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату наступним чином:

4.3.1. Орендна плата за поточний місяць оренди сплачується в термін до 10 числа поточного (розрахункового) місяця.

Відшкодування вартості комунальних платежів, експлуатаційних витрат та спожитої електроенергії Орендар здійснює шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок Орендодавця або відповідних обслуговуючих підприємств за кожний місяць на підставі наданих рахунків протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати надання рахунку, але не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем фактичного використання об`єкта оренди.

4.3.2. Орендна плата за перший та останній місяці розраховується пропорційно кількості днів, протягом яких об`єкт оренди перебував в оренді у Орендаря, та сплачується з дати фактичного початку/до дати фактичного закінчення строку оренди на підставі виставленого Орендодавцем рахунку.

4.3.3. Протягом одного тижня від дати укладання Договору Орендар на підставі наданого Орендодавцем рахунка-фактури зобов`язаний оплатити Орендодавцю авансом орендну плату за останній місяць оренди (надалі - авансовий платіж).

Орендодавець може час від часу, не застосовуючи інших засобів правового захисту, використовувати авансовий платіж для покриття будь-яких витрат, понесених Орендодавцем через неналежне виконання Орендарем своїх зобов`язань за цим Договором, включаючи невнесення орендної плати або інших платежів, зазначених у цьому Договорі. Для уникнення непорозумінь встановлюється, що сума авансового платежу жодним чином не обмежує відповідальності Орендаря у випадку неналежного виконання ним своїх зобов`язань за цим Договором.

В кінці строку оренди Орендодавець повинен зарахувати авансовий платіж в рахунок оплати Орендарем орендної плати за останній місяць оренди приміщення, але тільки в тому випадку, якщо Орендар не має заборгованості перед Орендодавцем.

Різницю між сумою орендної плати за останній місяць строку оренди на день виставлення рахунку та авансовим платежем Орендар доплачує орендодавцю в строк 5 календарних днів з дня виставлення рахунку.

Згідно з пунктом 4.4. Договору розмір орендної плати, визначений в п. 4.2. Договору, за кожний наступний місяць визначається Орендодавцем з урахуванням щомісячного індексу інфляції і доводиться до відома Орендаря. У разі показника індексу інфляції за місяць нижче 100%, розмір орендної плати за такий місяць буде дорівнювати розміру орендної плати за попередній місяць, в якому індексація проводилася. У зв`язку з тим, що Державний комітет статистики України здійснює оприлюднення індексів інфляції за попередній місяць після 20-го числа наступного місяця, сторони домовились застосовувати для обрахунку щомісячного індексу інфляції показники, які встановлювались для місяця, що передував попередньому (наприклад, для обрахунку орендної плати з врахуванням індексу інфляції за серпень буде використовуватись показник інфляції за червень).

До експлуатаційних витрат належать обслуговування та поточний ремонт структурних елементів будівлі, забезпечення будівлі опаленням, забезпечення водопостачання та каналізації будівлі в місцях загального користування, щоденне прибирання місць загального користування у будівлі в неробочий час, регулярне вивезення сміття з будівлі, цілодобовий контроль доступу до будівлі та забезпечення безпеки приміщень у будівлі. Інші послуги, необхідні для підтримання будівлі в придатному стані. В орендну плату, експлуатаційні витрати не включаються витрати Орендаря за користування радіо, телефонним зв`язком, інтернетом. Орендар самостійно визначає постачальника таких послуг та у разі потреби укладає з такими постачальниками відповідні договори.

Додатковою угодою № 2 від 10.05.2018 до Договору сторони внесли зміни до пункту 3.1. Договору, визначивши, що строк оренди розпочинається з 01.06.2017 року і закінчується 31.12.2018 року.

Додатковою угодою № 3 від 17.12.2018 до Договору сторони внесли зміни до пункту 3.1. Договору, визначивши, що строк оренди розпочинається з 01.06.2017 року і закінчується 28.02.2019 року.

Відповідно до пункту 8.3. Договору, у випадку припинення дії цього Договору, Орендар зобов`язаний, протягом 10 календарних днів з дати фактичного закінчення строку оренди, яка вказана у пункті 3.1.цього Договору або у письмовому повідомленні про дострокове розірвання Договору, повернути Орендодавцю Об`єкт оренди в належному стані (без пошкоджень), з урахуванням нормального фізичного зносу. У випадку пошкодження Об`єкта оренди в результаті винних дій Орендаря, Орендар зобов`язаний здійснити ремонтні роботи для приведення Об`єкта оренди в належний стан, а Орендодавець, в свою чергу, після проведення Орендарем ремонтних робіт для приведення Об`єкта оренди в належний стан повинен прийняти вказаний Об`єкт оренди по Акту приймання-передачі Об`єкта оренди. Об`єкт оренди вважається поверненим з моменту підписання Акту приймання-передачі Об`єкта оренди.

Обов`язок по складанню Актів приймання-передачі об`єкта оренди покладається на сторону, яка здійснює передачу об`єкта оренди (пункт 8.4. Договору).

Пунктом 13.5. Договору передбачено, що в разі звільнення Орендарем об`єкту оренди без письмового попередження, а також без складання Акту приймання-передачі об`єкта оренди Орендар несе повну відповідальність за завдані цим збитки. При цьому Орендар не звільняється від сплати орендної плати та інших платежів за цим Договором до моменту передачі Об`єкта оренди за Актом приймання -передачі об`єкта оренди.

На виконання пункту 3.1. Договору, 01.06.2017 року об`єкт оренди було передано позивачем відповідачу, про що складено відповідний Акт приймання-передачі нежитлових приміщень. Згідно Акту приймання-передачі передані нежитлові приміщення знаходились в належному технічному стані, придатному для використання за цільовим призначенням.

Обґрунтовуючи позові вимоги, позивач вказує, що відповідач взяті на себе зобов`язання за Договором не виконав, після закінчення строку оренди приміщення не повернув, встановлену договором орендну плату у повному обсязі не сплатив, внаслідок чого за ним виникла заборгованість у сумі 91 393, 77 грн., з яких 2 221, 53 грн. заборгованість з орендної плати за лютий місяць 2019 року, 29 600, 00 грн. заборгованість з орендної плати у зв`язку з не переданням приміщення за актом приймання-передачі Орендодавцю за період 01.03.2019 року по 01.08.2019 року, неустойка у зв`язку з неповерненням орендованого приміщення згідно частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України у вигляді стягнення подвійної орендної плати за весь час прострочення у період з 01.03.2019 року по 01.08.2019 року в розмірі 59 200, 00 грн., а також пеня згідно з пунктом 13.2 Договору в розмірі 372, 24 грн.

Проте, у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд стягнути з відповідача 28 766, 04 грн. заборгованості по орендній платі, 53 089, 03 грн. неустойку згідно з частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України та 336, 88 грн. пені за несвоєчасну оплату, тобто в меншому розмірі, що є його правом.

Таким чином, суд розглядає позовні вимоги в редакції, яка викладена у прохальній частині позову, враховуючи приписи статті 14 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до змісту якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором найму.

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічні положення визначені частиною 1 статті 283 Господарського кодексу України, якою встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з частиною 6 статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями частин 1 та 2 статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частина 5 статті 762 Цивільного кодексу України).

Відповідно до наявних у матеріалах справи Актів надання послуг за період з червня 2017 року по лютий 2019 року, які було підписано обома сторонами без зауважень, Орендарю було надано послуг на загальну суму 134 083, 32 грн., у тому числі з послуг з оренди нежитлового приміщення на суму 129 422, 80 грн.

Як зазначалось вище, за умовами пункту 4.3.1. Договору, в редакції Додаткової угоди № 1 від 02.10.2017, орендна плата за поточний місяць сплачується щомісячно в термін до 10 числа поточного (розрахункового) місяця.

Згідно з доводами позивача, відповідачем за Договором було сплачено орендну плату в сумі 127 201,27 грн., внаслідок чого за ним утворилась заборгованість у розмірі 2 221,53 грн. за лютий 2019 року.

Відповідач, у свою чергу, не надав суду жодних доказів на підтвердження оплати вищевказаної заборгованості.

Відповідно до пункту 8.3. Договору у випадку припинення дії цього Договору, Орендар зобов`язаний, протягом 10 календарних днів з дати фактичного закінчення строку оренди, яка вказана у пункті 3.1. цього Договору або у письмовому повідомленні про дострокове розірвання Договору, повернути Орендодавцю Об`єкт оренди в належному стані (без пошкоджень), з урахуванням нормального фізичного зносу. У випадку пошкодження Об`єкта оренди в результаті винних дій Орендаря, Орендар зобов`язаний здійснити ремонтні роботи для приведення Об`єкта оренди в належний стан, а Орендодавець, в свою чергу, після проведення Орендарем ремонтних робіт для приведення Об`єкта оренди в належний стан повинен прийняти вказаний Об`єкт оренди по Акту приймання-передачі Об`єкта оренди. Об`єкт оренди вважається поверненим з моменту підписання Акту приймання-передачі Об`єкта оренди.

Обов`язок по складанню Актів приймання-передачі об`єкта оренди покладається на сторону, яка здійснює передачу Об`єкта оренди (пункт 8.4. Договору).

Пунктом 13.5. Договору передбачено, що в разі звільнення Орендарем об`єкту оренди без письмового попередження, а також без складання Акту приймання-передачі об`єкта оренди Орендар несе повну відповідальність за завдані цим збитки. При цьому Орендар не звільняється від сплати орендної плати та інших платежів за цим Договором до моменту передачі об`єкта оренди за Актом приймання -передачі об`єкта оренди.

Враховуючи вищевикладені умови Договору суд вважає, що оскільки строк оренди згідно з Договором закінчився 28.02.2019 року, то відповідач, як орендар, зобов`язаний був не пізніше 10.03.2019 року скласти Акт приймання-передачі орендованого майна та повернути приміщення позивачу. Проте, доказів виконання означеного обов`язку відповідачем матеріали справи не містять.

Згідно з частиною 6 статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Однак відповідачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності у даній справі обставин, з якими частина 6 статті 762 Цивільного кодексу України пов`язує можливість звільнення його від сплати орендних платежів за Договором.

Будь-яких належних та допустимих доказів повернення відповідачем орендованого приміщення згідно з актом приймання-передачі позивачу у встановлений Договором строк матеріали справи не містять.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Проте, відповідачем всупереч вимог частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності боргу по орендній платі та своєчасного повернення орендованого майна позивачу.

Надані відповідачем пояснення ОСОБА_4 не є належним доказом на підтвердження повернення орендованого майна позивачу та судом до уваги не приймаються, оскільки вони не відповідають вимогам 73, 76-79, 87-88 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з цим, аргументи відповідача, викладені у відзиві на позов про те, що він звільнив приміщення 09.03.2019 року та в подальшому не мав фізичної можливості доступу та користування цим приміщенням судом до уваги не приймаються, оскільки не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Таким чином, у період з 01.03.2019 року по 01.08.2019 року спірне нерухоме майно перебувало в оренді у відповідача та позивачу повернуто не було.

У зв`язку з цим позивач вважає, що у нього виникло право на нарахування орендної плати за час фактичного користування майном за період з 01.03.2019 року по 01.08.2019 року, та неустойки відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України за період з 01.03.2019 року по 01.08.2019 у розмірі 59 200, 00 грн. (із розрахунку розміру орендної плати за місяць 5 920, 00 грн.), з яких до стягнення заявлено лише 53 083, 83 грн.

Згідно з положеннями статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Таким чином неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що неповернення об`єкту оренди за Договором у період після закінчення строку дії договору по серпень 2019 року відбулося виключно з вини самого орендаря (відповідача), який не повернув об`єкт оренди орендодавцю у визначений договором строк. Доказів на підтвердження протилежного матеріали справи не містять.

Таким чином, неповернення майна з орендного користування у визначений договором оренди строк є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що неустойка, яка передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України є спеціальною мірою відповідальності наймача орендованого майна, яка застосовується виключно після припинення договірних відносин з оренди майна.

Таким чином, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України неустойка є подвійною платою за користування річчю за час прострочення, а не штрафною санкцією в розумінні 230 Господарського кодексу України. Одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за один і той же період користування наймачем орендованим майном (за період з дня припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом) є неможливим, оскільки є притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З огляду на викладене, позивач помилково вважає, що з відповідача, як орендаря, який не повернув майно з орендного користування у визначний договором строк, одночасно підлягає стягненню орендна плата та неустойка, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Оскільки договір оренди припинений з 01.03.2019 року, до спірних правовідносин підлягає застосовуванню положення частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України в частині нарахування неустойки у вигляді подвійного розміру орендної плати, а не умови договору щодо сплати суми орендної плати.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.02.2018 у справі № 910/12949/16.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення 26 544, 51 грн. орендних платежів на підставі договору оренди, який припинив свою дію, задоволенню не підлягають. В той же час, позовні вимоги в частині стягнення 53 089, 03 грн. неустойки у вигляді подвійного розміру плати за користування річчю на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позивачем вимог в частині стягнення пені в сумі 336, 88 грн., суд зазначає наступне.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до пункту 13.1. Договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань по Договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та умовами Договору оренди.

Пунктом 13.2. Договору визначено, що у випадку неналежної або несвоєчасної оплати орендної плати або інших платежів, встановлених цим Договором, Орендар зобов`язується сплатити Орендодавцю пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожен день такого прострочення.

Таким чином для застосування у даній справі такого заходу забезпечення господарського зобов`язання як пеня, необхідним є встановлення судом порушення відповідачем зобов`язання та перевірка правильності арифметичного обчислення позивачем розміру нарахованої пені за певний період, коли відповідачем було допущено прострочення виконання.

Як вже встановлено судом вище, відповідач порушив взяті на себе за Договором зобов`язання зі сплати орендної плати за лютий 2019 року, внаслідок чого за ним виникла заборгованість в сумі 2 221, 53 грн.

В описовій частині позовної заяви позивач вказує, що розмір нарахованої пені за період з 10.02.2019 року по 01.08.2019 року складає 372, 24 грн., проте до стягнення позивач заявляє пеню в сумі 336, 88 грн.

У постанові Верховного Суду від 28.01.2019 у справі № 922/3782/17 викладений наступний правовий висновок:

«З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).».

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 у справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 у справі № 905/305/18, від 21.05.2018 у справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 у справі № 927/467/17.

Суд вважає здійснений позивачем розрахунок пені з 10.02.2019 року по 01.08.2019 року в сумі 372, 24 грн. таким, що не повністю відповідає положенням чинного законодавства з огляду на невірне визначення дня виникнення права на нарахування пені.

Здійснивши перерахунок пені за період з 12.02.2019 року по 01.08.2019 року (не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості) судом встановлено, що її розмір складає 367, 86 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині з огляду на відсутність клопотання про вихід за межі позовних вимог підлягають задоволенню в розмірі, визначеному позивачем - 336, 88 грн.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позову.

При цьому, що стосується вимог позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п.80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 також зауважено, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 ГПК України.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 922/3787/17 від 18.06.2019 року.

У постановах Верховного Суду у справі № 924/632/18 від 13.06.2019, у справі № 910/9604/18 від 18.06.2019 також наголошено, що необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.07.2019 року між позивачем (Клієнт) та Адвокатським бюро «Поліни Дайнеко» (Бюро) укладено Договір про надання правової допомоги № 2, предметом якого є надання Клієнту юридичної допомоги у вирішенні правових питань, які виникають у процесі господарської діяльності Клієнта, а Клієнт взяв на себе зобов`язання з оплати роботи бюро на умовах розділу 4 цього Договору.

У пункті 4.1. Договору № 2 визначено, що за надання юридичних послуг за цим Договором Клієнт сплачує Бюро гонорар, який складається з абонентської плати, що виплачується Бюро щомісяця у фіксованій сумі, погодженої сторонами в додатках до цього Договору; вартості наданих протягом дії Договору юридичних послуг, погодженої Сторонами в додатках до цього Договору.

Відповідно до пункту 5.1. Договору № 2 сторони протягом 3 банківських днів з моменту виставлення чергового рахунку на оплату юридичних послуг складають акт приймання-передачі наданих послуг у якому відображають коротко перелік наданих послуг, претензії клієнта щодо надання послуг.

Згідно з Додатком № 1 від 23.07.2019 до Договору № 2, цей Додаток визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорару) Бюро за надання правової допомоги у спорі про стягнення з Фізичної особи - підприємця Терещенко Дар`ї Ігорівни на користь ТОВ «УКРПРОММЕТТОРГ» заборгованості по сплаті орендної плати за договором оренди № 5 від 24.05.2017.

Пунктами 2, 3 Додатку № 1 від 23.07.2019 до Договору № 2 визначено, що послуги складаються з вивчення господарських документів Клієнта відносно питання, визначеного в п. 1 Додатку, підготовки й подачі до суду позовної заяви та здійснення представництва інтересів Клієнта у господарському суді міста Києва. Вартість послуг: 5 000, 00 грн. без ПДВ.

Виконуючи умови вищевказаного Договору адвокат Дейнеко Поліна Віталіївна підготувала та подала до господарського суду міста Києва дану позовну заяву.

Надані адвокатом Дейнеко П.В . послуги з надання професійної правничої допомоги були оплачені позивачем в сумі 5 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3547 від 26.07.2019.

За таких обставин, з урахуванням вимог пункту 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000, 00 грн. слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРПРОММЕТТОРГ» до Терещенко Дар`ї Ігорівни про стягнення 82 191, 95 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Терещенко Дар`ї Ігорівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРПРОММЕТТОРГ» (04112, місто Київ, вулиця Авіаконструктора Ігоря Сікорського, будинок 8; ) 2 221 (дві тисячі двісті двадцять одну) грн. 53 коп. заборгованості по орендній платі, 53 089 (п`ятдесят три тисячі вісімдесят дев`ять) грн. 03 коп. неустойки, 336 (триста тридцять шість) грн. 88 коп. пені, 1 300 (одну тисячу триста) грн. 60 коп. витрат по сплаті судового збору, 3 385 (три тисячі триста вісімдесят п`ять) грн. 21 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

3. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Відповідно до підпункту 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 18.10.2019 року.

Суддя В.С. Ломака