Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2019 р. м. Житомир Справа № 906/569/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Прядко О.В.

секретар судового засідання: Чухалова О.А.

за участю представників сторін:

прокурор: Канарський В.С. - посвідчення №049965 видане 25.05.2018,

від позивача 1: Панасюк В.М. - довіреність №220/525/Д від 03.12.2018,

від позивача-2: не з`явився,

від відповідача: Мозговий В.В. - довіреність №266 від 01.07.2019,

від третьої особи-1 на стороні позивача: не з`явився,

від третьої особи-2 на стороні позивача: не з`явився,

від третьої особи на стороні відповідача: не з`явився,

присутній: Кантур М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Першого заступника військового прокурора Житомирського гарнізону в інтересах держави в особі

1) Міністерства оборони України

2) Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомир

до Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України

2) Військової частини НОМЕР_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державного агентства лісових ресурсів України

про заборону ведення лісового господарства, використання лісового фонду на землях Міністерства оборони України

Процесуальні дії по справі.
Перший заступник військового прокурора Житомирського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м.Житомир звернувся до суду з позовом до Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" з вимогою заборонити Державному підприємству Зарічанське лісове господарство ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельних ділянках Міністерства оборони України загальною площею 14 852,9 га, що належать на праві постійного користування КЕВ м. Житомир, а саме за кадастровими номерами:

- :01:000:1603, площею 138,932 га;

- :01:000:1209, площею 1357,1985 га;

- :01:000:1287, площею 3191,6124 га;

- :01:000:1602, площею 883, 8355 га;

- :05:000:0909, площею 1596,3465 га;

- :01:000:1969, площею 81,3396 га;

- :01:000:1970, площею 253,4257 га;

- :01:000:0918, площею 1339,9141 га;

- :04:000:1578, площею 208,705 га;

- :05:000:0908, площею 293,0591 га;

- :02:000:0432, площею 80,6734 га;

- :01:000:0850, площею 5427,8859 га.

Ухвалою господарського суду від 12.06.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 04.07.2019 о 10:00.

Ухвалою господарського суду від 04.07.2019 відкладено підготовче засідання на 22.07.2019 о 12:00.

Ухвалою господарського суду від 22.07.2019 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів; відкладено підготовче судове засідання на 27.08.2019 о 12:00; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державне агентство лісових ресурсів України.

Ухвалою господарського суду від 27.08.2019 відкладено підготовче засідання на 11.09.2019 о 16:30.

У зв`язку з перебуванням судді Прядко О.В. у відрядженні, справа №906/569/19, призначена на 11.09.2019 о 16:30, в судове засідання не вносилась.

Ухвалою суду від 16.09.2019 строк підготовчого провадження продовжено до 02.10.2019, на підставі ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; підготовче засідання призначено на 02.10.2019.

Ухвалою суду від 02.10.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу №906/569/19 до судового розгляду по суті, призначив судове засідання на 16.10.2019.

Під час судового розгляду представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності.

Представники відповідача 2 та третіх осіб в судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені вчасно та належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення про вручення останнім поштової кореспонденції (а.с. 141-142,144-145, т.2).

Враховуючи те, що явка представників сторін та третіх осіб в засідання суду обов`язковою не визнавалась, представники сторін та треті особи у судове засідання не викликались, останніх було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання; господарський суд вважає, що неявка представників відповідачів та третьої особи не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами, а тому клопотання відповідача не підлягає задоволенню.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.
В обґрунтування звернення органом прокуратури з даним позовом в інтересах держави в особі позивача, прокурор вказує, що першим заступником військового прокурора Житомирського гарнізону даний позов заявлений в інтересах держави, оскільки безпідставним використанням лісового фонду земельної ділянки, яка належить до земель оборони, постійним користувачем якої є КЕВ м.Житомир та на якій розміщується військовий полігон військової частини НОМЕР_1 , заподіюється шкода у вигляді позбавлення можливості виконувати свої завдання за призначенням, у зв`язку з чим порушуються оборонні інтереси держави.

Прокурор вважає, що відповідач своїми діями, а саме вирубкою лісів на земельних ділянках, які належать до земель оборони та безпосередньо використовуються для розміщення та діяльності військової частини НОМЕР_1 , яка є постійним землекористувачем, порушує оборонні інтереси держави. Зокрема, пояснює, що навколо військових частин та інших об`єктів, у разі необхідності, створюються захисні, охоронні та інші зони, з особливими умовами користування, а вирубка лісів ДП "Зарічанське лісове господарство" на спірних земельних ділянках позбавляє можливості військову частину виконувати свої завдання за призначенням. Посилається на ст.1,4 Положення про Міністерство оборони України. затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014, та на ст.3 ЗУ "Про Збройні Сили України"

Також пояснив, що в ході проведення аудиту фінансового та відповідності КЕВ м. Житомир за період з 01.06.2013 по 28.02.2017, встановлено, що ДП "Житомирський військовий лісгосп" не маючи права постійного землекористування чи лісокористування, здійснює вирубку на землях оборони, що підтверджено отриманою в ході проведення аудиту інформацією про видачу спеціальних дозволів на заготівлю деревини.

Вказав, що неналежне здійснення захисту уповноваженим органом підтверджується листом КЕВ м. Житомир від 03.01.2017 №8, відповідно до якого останні звертались до ДП "Житомирський військовий лісгосп" з вимогою припинити ведення лісового господарства, яка не виконана.

Поряд із цим зазначив, що до Військової прокуратури Житомирського гарнізону надійшов лист командира військової частини НОМЕР_1 від 24.05.2019 №649 щодо виявлення фактів вирубки лісу на території військового полігону.

Зважаючи на те, що уповноважені органи - Міністерство оборони України та КЕВ м. Житомир неналежно здійснюють свої функції щодо захисту інтересів держави, до суду з позовом про заборону ведення лісового господарства та використання лісового фонду на землях оборони не звертаються, заступник військового прокурора Житомирського гарнізону самостійно звертається до суду за захистом інтересів держави, оскільки захисту потребують реальні державні інтереси та майно держави.

Відповідач, згідно з відзивом на позовну заяву (а.с. 124-128, т.1) не заперечує ведення господарства на спірних земельних ділянках та зазначає, що розпорядженням Кабінету Міністрів України №773-р від 04.09.2013 було передано цілісні майнові комплекси, зокрема Державне підприємство "Житомирський військовий лісгосп", із сфери управління Міністерства оборони України до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України. Вважає, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №773-р від 04.09.2013 було передано також земельні ділянки загальною площею 12815,5 га.

Вказує, що на Державне підприємство «Зарічанське лісове господарство» покладено обов`язки ведення лісового господарства на земельних ділянках, які відповідно до повноважень, передбачених ст.8 Лісового кодексу України, Кабінет Міністрів України своїм розпорядженням від 04.09.2013 року за №773-р передав до сфери управління Державному агентству лісових ресурсів України в складі цілісного майнового комплексу Державне підприємство «Житомирський військовий лісгосп».

У відповідності до пункту 5 Прикінцевих положень ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Також зазначає, що всупереч твердженню позивача у наданих ним витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права не вбачається, що цільове призначення земельних ділянок за кадастровими номерами: :01:000:1209; :01:000:1287; :01:000:1602; :01:000:1969; :01:000:1970; :01:000:0918; 2080600:04:000:1578; :05:000:0908; :02:000:0432; :01:000:0850 «для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України». Стверджує, що КЕВ м. Житомира, як юридична особа, не має відповідних прав та повноважень на здійснення господарської діяльності, пов`язаної із веденням лісового господарства, на землях, які перебувають на його обліку, в той час як Державне підприємство «Зарічанське лісове господарство» являється спеціалізованим лісогосподарським підприємством, яке уповноважене на ведення лісогосподарської діяльності в межах переданих йому земель, керуючись Проектом організації та розвитку лісового господарства Державного підприємства «Житомирський військовий лісгосп».

Вказує, що із доданих до матеріалів позовної заяви доказів не вбачається, на якій саме території (місцевості) по відношенню до оспорюваних земельних ділянок розташовані лісові квартали, в яких здійснює лісогосподарську діяльність Державне підприємство «Зарічанське лісове господарство».

Відповідач заперечує щодо позову в цілому, вважає, що у прокурора відсутні підстави для представництва у суді в даній справі.

Прокурор не погоджуючись із твердженнями відповідача у своєму запереченні на відзив від 05.07.2019 № 33-4363 вих-19 (а.с. 181-189) вказує, що ведення лісового господарства було закріплено за ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" оскільки на даній земельній ділянці зростає ліс. Наголошує, що відповідно до розпорядженням Кабінету Міністрів України №773-р від 04.09.2013 було передано саме цілісні майнові комплекси, а не спірні земельні ділянки. Крім того, прокурор зазначає, що земельні ділянки не вилучались із користування оборонного відомства.

Також заперечує щодо твердження відповідача про відсутність цільового призначення земельних ділянок, а саме для розміщення та постійної діяльності Збройних сил України, категорія-землі оборони. Звертає увагу, що Акт передачі військових лісництв від 30.06.2009 Міністерством Оборони та КЕВ м.Житомир не підписано.

Військовий прокурор вказує, що Вищим господарським судом України в постанові від 06.08.2014 у справі № 906/1704/13 та Апеляційним судом Житомирської області в постанові від 12.09.2018 у справі 278/1283/14-ц встановлено, що в Статуті ДП "Житомирський військовий лісгосп", затвердженого Наказом Міністра оборони України № 250 від 27.05.2009, відсутні положення про правонаступництво. Вказаними рішеннями судів також встановлено, що саме по собі зазначення у Статуті ДП "Житомирський військовий лісгосп" про те, що підприємству перейшли за розподільчим балансом у відповідній частині майно, права і обов`язки реорганізованого ДП "Івано-Франківський ліспромкомбінат", за відсутності розподільчого балансу, не свідчить про правонаступництво прав на земельні ділянки.

Крім того прокурор, посилаючись на висновок Вищого господарського суду України у постанові від 18.08.2016 у справі № 12/364"НМ", вказує, що право ведення лісового господарства у лісах на землях оборони та використання лісових ресурсів, мають постійні лісокористувачі Міністерства оборони України, що не підлягає доведенню відповідно до ст. 75 ГПК України.

Державне агентство лісових ресурсів згідно письмового пояснення № б/н від 23.08.2019 ( а.с. 37-45, т2) щодо позову заперечує, вказує, що згідно розпорядження Кабінету Міністрів України та акту приймання - передачі 2013 року цілісний майновий комплекс ДП "Житомирський військовий лісгосп" (в подальшому перейменований на ДП "Зарічанське лісове господарство") передано з усім майном, землями, правами та обов`язками до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України. Також вказує, що КЕВ м. Житомир не являється спеціалізованим лісогосподарським підрозділом, а тому не має права на використання зазначеної земельної ділянки, вкритої лісами. Натомість, таким спеціалізованим лісогосподарським підрозділом є ДП "Зарічанське лісове господарство".

Доводи Міністерство оборони та 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України, викладені у письмових поясненнях щодо позову, перекликаються з доводам прокурора, зазначеним у позовній заяві (а.с.203-205, т.1, а.с.94-96, т.2).

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до державного акту від 1978 року серія Б №022537, виданого Виконавчим комітетом Житомирської обласної ради народних депутатів, у безоплатне та безстрокове користування Житомирській КЕЧ району, правонаступником якої, відповідно до Директиви Міністра оборони України №Д322/1/01 від 20.01.2005 року «Про проведення організаційних заходів у квартирно-експлуатаційній службі Збройних Сил України у 2005 році», є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомир (далі - КЕВ м. Житомир) надано земельну ділянку площею 15724,8 га (розташована в адміністративних межах Тетерівської, Денишівської, Сінгурівської, Новогуйвинської, Троянівської, Корчаківської, Буківської селищних рад Житомирського району).

Право власності на вищевказану земельну ділянку зареєстровано у встановленому порядку та присвоєно кадастрові номери:

:01:000:1603, площа 138,932 га;

:01:000:1209, площа 1357,1985 га;

:01:000:1287, площа 3191,6124 га;

:01:000:1602, площа 883, 8355 га;

:05:000:0909, площа 1596,3465 га;

:01:000:1969, площа 81,3396 га;

:01:000:1970, площа 253,4257 га;

:01:000:0918, площа 1339,9141 га;

:04:000:1578, площа 208,705 га;

:05:000:0908, площа 293,0591 га;

:02:000:0432, площа 80,6734 га;

:01:000:0850, площа 5427,8859 га.

Судом встановлено, що зазначені земельні ділянки віднесені до земель оборони.

В той же час, як вказує прокурор, у відповідності до п. 5.13 Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 03.07.2013 за №448 та Інструкції з обліку земельних ділянок в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.12.2011 за № 795, вказані земельні ділянки перебувають на обліку КЕВ м. Житомир.

Актом приймання-передачі будинків, споруд та території військового містечка в експлуатацію від 19.06.2013 складеного між КЕВ м.Житомир та військовою частиною НОМЕР_1 , згідно якого передано на утримання та експлуатацію командиру військової частини НОМЕР_1 : будівлі, споруди та об`єкти благоустрою та земельна ділянка загальною площею 14843,51 га.

Оскільки на земельних ділянках зростає ліс, ведення лісового господарства було закріплено за ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат".

Наказом Міноборони України від 20.03.2009 було реорганізовано ДП "Івано-Франківський військовий лісокомбінат" створено ДП "Житомирський військовий лісгосп", на яке покладено ведення земельного господарства на вказаних земельних ділянок (а.с.142-143, т. 1).

На земельних ділянках загальною площею 14852,9 га розташовані лісові квартали, в межах наступних селищних рад: Сінгурівської площею 715 га. (квартали № 21-27, ЗО), Руднє-Гродищанської площею 724 га. (квартали №61, 62, 65-69), Новогуйвинської орієнтовною площею 233 га. (квартал №28), Троянівської площею 1254 га (квартали № 28, 48-60, 63, 64) та Денишівської площею 1000 га (квартали № 14-26), разом орієнтовною площею понад 4600 га.

Розпорядженням КМУ № 773-р від 04.09.2013 "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів" було передано цілісні майнові комплекси державних підприємств за переліком згідно з додатком із сфери управління Міністерства оборони до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів. Відповідно до додатку до вказаного розпорядження, передано зокрема ДП "Житомирський військовий лісгосп" (а.с. 144, т.1).

Відповідно до Акту приймання-передачі цілісного майнового комплексу ДП "Житомирський військовий лісгосп" було здійснено приймання-передачу цілісного майнового комплексу ДП "Житомирський військовий лісгосп" на виконання розпорядження КМУ № 773-р від 04.09.2013 "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів" за переліком згідно з додатком із сфери управління Міністерства оборони до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів (а. с. 150-153,т. 1).

В подальшому, наказом Державного агентства лісових ресурсів України № 312 від 25.04.2018 було змінено найменування ДП "Житомирський військовий лісгосп" на ДП "Зарічанське лісове господарство" (а. с. 145, т.1).

Військовий прокурор в позовній заяві вказує, що відповідач продовжує ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельних ділянках військової частини НОМЕР_1 загальною площею 14852,9 га та вважає, що така діяльність підлягає забороні.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

За змістом ч. ч. 3-5 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

У Рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Законом України "Про прокуратуру" визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 3 цієї норми прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті.

За змістом ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право: 1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом; 2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває права на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, передбачає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись із позовною заявою в інтересах держави, військовий прокурор зазначив, що через вирубку лісів на земельних ділянках, які належать до земель оборони та безпосередньо використовуються для розміщення та діяльності військової частини НОМЕР_1 , яка є постійним землекористувачем, заподіюється шкода у вигляді позбавлення можливості виконувати свої завдання за призначенням, у зв`язку із чим порушуються оборонні інтереси держави.

При цьому прокурор зазначав, що уповноваженими органами Міністерством оборони України та Військовою частиною НОМЕР_1 неналежно здійснювались функції щодо захисту інтересів держави, з даним позов до суду звертається військова прокуратура Житомирського гарнізону з метою захисту реальних державних інтересів та майна держави.

Беручи до уваги вказане, а також те, що даний спір стосується законності ведення господарства на землях оборони, суд приходить до висновку про обґрунтованість звернення прокурора з даним позовом.

Відповідно до приписів ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ч. 2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом спору є заборона відповідачу ведення лісового господарства на земельних ділянках, які знаходяться в постійному користуванні військової частини НОМЕР_1 на підставі держаного акту від 1978 року серія Б №022537 Виданого виконавчим комітетом Житомирської обласної ради народних депутатів загальною площею 14852,9 га та які є землями оборони.

Відповідно до ч. ч. 1 4 ст. 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Так, судом встановлено, що Державний акт на право користування землею загальною площею 15724,8 га (серія Б № 022537) Житомирській КЕЧ району в/ч 29261 виготовлено 14.11.1978 та видано 29.12.1978 Житомирським філіалом Республіканського проектного інституту по землевпорядкуванню "Укрземпроект" за підписом уповноважених осіб Житомирського облвиконкому (а. с. 29-34,т.1).

До державного акту додано План землекористування як невід`ємний додаток (а. с. 31-зв.бік.-32, т.1).

Згідно із преамбулою Закону України "Про використання земель оборони" цей Закон визначає правові засади і порядок використання земель оборони.

Статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони" визначено, що землі оборони - землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).

Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України (ч. 1 ст. 2 Закону України "Про використання земель оборони").

Відповідно до ст. 101 Земельного кодексу України, ліси, розташовані на землях оборони, призначені для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до закону. Охорона, захист, використання та відтворення лісів на землях оборони проводяться спеціалізованими лісогосподарськими підрозділами з урахуванням режиму цих територій в порядку, встановленому Законом України "Про використання земель оборони", цим Кодексом та іншими актами законодавства.

Згідно з абз. 9 ч. 2 ст. 10 Закону України "Про оборону України" Міністерство оборони України здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Законом України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" визначено, що господарська діяльність у Збройних Силах України це специфічна діяльність військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України (далі - військові частини), пов`язана із забезпеченням їх повсякденної життєдіяльності і яка передбачає ведення підсобного господарства, виробництво продукції, виконання робіт і надання послуг, передачу в оренду рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки) в межах і порядку, визначених цим Законом.

Положенням про порядок ведення лісового господарства у лісах, що знаходяться на землях, наданих для потреб оборони, затвердженого наказом Міністерства оборони України №22 від 21.01.1997, право вести лісове господарство у лісах на землях оборони та використовувати лісові ресурси мають постійні лісокористувачі Міністерства оборони України.

Статтею 4 Закону України "Про використання земель оборони" передбачено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

З аналізу вищевказаного вбачається, що вести лісове господарство у лісах на землях оборони та використовувати лісові ресурси мають право лише постійні лісокористувачі Міністерства оборони України.

Вище судом встановлено, що КЕВ м.Житомир надано у постійне користування земельні ділянки загальною площею 14852,9 га на підтвердження чого, матеріали справи містять відповідний Державний акт (а. с. 29-34,т.1). На вказаних земельних ділянках розміщено військовий полігон військової частини НОМЕР_1 .

Частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній та комунальній власності, без встановлення строку.

В матеріалах справи наявний аудиторський звіт № 234/3/31/аз від 25.05.2017 за результатами фінансового аудиту та аудиту відповідності Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомир за період 01.06.2013 по 28.02.2017, складений Центральним територіальним управлінням внутрішнього аудиту Міністерства оборони України, відповідно до якого виявлено, що ДП "Житомирський військовий лісгосп" не маючи прав постійного земле- та лісокористування продовжує вирубку на землях оборони, що підтверджено інформацією про видачу спеціальних дозволів (лісорубних квитків) на заготівлю деревини в порядку рубок головного користування, рубок формування та оздоровлення лісів та інших рубок, оприлюднених на сайті Житомирського обласного управління лісового та мисливського господарства (а. с.60-76, т.1).

Відповідач ведення господарства на спірних земельних ділянках не заперечив, вважає його здійснення правомірним з посиланням, зокрема, на розпорядження Кабінету Міністрів України №773-р від 04.09.2013.

Дійсно, розпорядженням КМУ від 04.09.2013 №773-р "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів" цілісний майновий комплекс Державного підприємства "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" та Державного підприємства "Житомирський військовий лісгосп" передано із сфери управління Міністерства оборони до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів (а. с. 144,т.1).

Однак, безпідставними є твердження відповідача, що до складу переданого цілісного майнового комплексу увійшли спірні земельні ділянки, з огляду на таке.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", цілісним майновим комплексом є господарський об`єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання. У разі виділення цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства складається розподільчий баланс.

В розумінні даної норми закону, земельна ділянка являє собою не будь-яку земельну ділянку, а конкретно ту, на якій розміщується господарський об`єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг).

Тобто, розпорядженням КМУ №773-р від 04.09.2013 було передало цілісний майновий комплекс, а не спірні земельні ділянки.

Поряд з тим, відповідно до Статуту ДП "Зарічанське лісове господарство", затвердженого Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 25.04.2018, за №312, останнє засновано на державній власності, створене відповідно до наказу Міністра Оборони України від 20.03.2009 №123 "Про реорганізацію ДП Івано-Франківський військовий ліс промкомбінат", належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України (Орган управління майном) і координується Житомирським обласним управлінням лісового та мисливського господарства (129-136, т.1).

За таких обставин, беручи до уваги розпорядження КМУ від 04.09.2013 №773-р "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів" та Статут відповідача, вбачається, що ДП "Зарічанське лісове господарство" належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України.

Суд також критично оцінює твердженням відповідача щодо відмови від спірних земельних ділянок внаслідок підписання Акту приймання-передачі цілісного майнового комплексу ДП "Житомирський військовий лісгосп" від 27.12.2013, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 141 ЗК України визначений перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

За приписами ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Тобто, законодавством визначений порядок припинення права постійного користування земельними ділянками.

Доказів на підтвердження дотримання встановленого порядку припинення права постійного користування земельними ділянками відповідачем не надано, а тому відповідачем не доведено, що спірні земельні ділянки вилучались із користування Міністерства оборони України та передавались Державному агентству лісових ресурсів.

Також відповідачем не спростовано того факту, що цільове призначення спірних земельних ділянок землі оборони.

З огляду на вищевказане, зокрема на те, що відповідач належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України, цільове призначення спірних земельних ділянок (землі оборони), суд приходить до висновку, про відсутність у відповідача підстав для здійснення господарської діяльності (ведення лісового господарства) на спірних земельних ділянках.

Враховуючи, що Державним підприємством "Зарічанське лісове господарство" не наведено доводів та не підтверджено їх належними, допустими та достатніми доказами на підтвердження законності здійснення ним господарської діяльності на спірних земельних ділянках, суд також прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.

Крім того, слід зазанчити, що твердження відповідача про те, що він є правонаступником ДП "Івано-Франківський військовий лісокомбінат" спростовується обставинами, встановленими у постановах Вищого господарського суду України від 06.08.2014 у справі №906/1704/13 та Апеляційного суду Житомирської області від 12.09.2018 у справі №278/1283/14-ц, про те, що у Статуті ДП "Житомирський військовий лісгосп" (назву змінено на ДП Зарічанське лісове господарство"), відсутні положення про правонаступництво.

За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За вказаного, не потребує доказуванню, той факт, що ДП "Житомирський військовий лісгосп" (назву змінено на ДП Зарічанське лісове господарство") не є правонаступником ДП "Івано-Франківський військовий лісокомбінат".

Водночас слід зазначити, що вищевказані обставини не впливають на результат вирішення спору, оскільки визначальним у даному випадку є саме факт віднесення відповідача до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України, та його вихід із сфери управління Міністерства оборони України.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності (а.с.149, т.2).

Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

За загальним правилом, способи захисту прав землекористувачів на земельні ділянки, визначені статтею 152 ЗК України, підлягають переважному застосуванню перед нормами ЦК України та ГК України (п.2.9 Постанови Вищого господарського суду від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" ( далі - Постанова ВГСУ № 6).

Так, згідно п. "б" ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є належним способом захисту порушеного права землекористувача, у разі створення йому перешкод у здійсненні ним права користування земельною ділянкою (п. 1.3 Постанови № 6, п.11 Постанова ВСУ від 16.04.2004 №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 2 від 19.03.2010).

Пунктом 27 Постанови ВСУ № 7 роз`яснено, що згідно зі статтею 257 ЦК у спорах про захист прав власників та користувачів земельних ділянок застосовується позовна давність тривалістю у три роки, якщо інше не передбачено законом.

Якщо для певних правовідносин, пов`язаних зі здійсненням права власності на землю чи користування нею, законом встановлено інші строки звернення до суду за вирішенням спору, застосовуються ці строки.

Оскільки позов прокурором подано до суду 07.06.2019, а за змістом ст. 4 Цивільного кодексу України, земельні відносини є цивільними, судовий захист прав постійного землекористувача здійснюється також з врахуванням правил про позовну давність.

У статті 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, у частині другій цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов`язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову.

У постанові ВГСУ від 29.05.2013 № 10 " Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів " роз`яснено, що суттю вимог за негаторним позовом є усунення порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Тому на негаторний позов не поширюються вимоги щодо строків позовної давності, оскільки з негаторним позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правопорушення. Якщо ж перешкоди в користуванні чи розпорядженні майном усунуті, то відповідно відсутні підстави і для звернення з негаторним позовом. Однак таке положення не означає відсутність у власника можливості подання позову про заборону порушення права власності, що можуть мати місце у майбутньому. Така можливість надається власнику ч.2 ст. 386 ЦК України.

Прокурор просить суд заборонити відповідачу вести лісове господарство, використання лісового фонду на землях площею 14852,9 га, які є землями оборони та постійним користувачем якої є Міністерству оборони України в особі КЕВ м.Житомир.

Таким чином, прокурор звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою на площі 14852,9га, а на негаторний позов не поширюються вимоги щодо строків позовної давності.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, вимоги прокурора про заборону Державному підприємству "Зарічанське лісове господарство" ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельних ділянках Міністерства оборони України загальною площею 14852,9 га, що належать на праві постійного користування КЕВ м.Житомир є обґрунтованими, тому позов підлягає задоволенню.

Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Заборонити Державному підприємству Зарічанське лісове господарство (12440, Житомирська обл., Житомирський р-н., с. Зарічани, пров. Довженка, буд. 9, ід. код 36548884) ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельних ділянках Міністерства оборони України загальною площею 14 852,9 га, що належать на праві постійного користування КЕВ м. Житомир, а саме за кадастровими номерами:

- :01:000:1603, площею 138,932 га;

- :01:000:1209, площею 1357,1985 га;

- :01:000:1287, площею 3191,6124 га;

- :01:000:1602, площею 883,8355 га;

- :05:000:0909, площею 1596,3465 га;

- :01:000:1969, площею 81,3396 га;

- :01:000:1970, площею 253,4257 га;

- :01:000:0918, площею 1339,9141 га;

- :04:000:1578, площею 208,705 га;

- :05:000:0908, площею 293,0591 га;

- :02:000:0432, площею 80,6734 га;

- :01:000:0850, площею 5427,8859 га.

3. Стягнути з Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" (12440, Житомирська обл., Житомирський р-н., с. Зарічани, пров. Довженка, буд. 9, ід. код 36548884) на користь військової прокуратури Центрального регіону України (01014, м. Київ, вул. Болбочана Петра, буд. 8, ід. код 38347014) 1921,00 грн судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 21.10.19

Суддя Прядко О.В.

Віддрукувати:
1 - в справу
2 - військовій прокуратурі Житомирського гарнізону Центрального регіону України - рек. з пов.
3-4- позивачам - рек пов.
- Міністерства оборони України (03168, м.Київ, просп. Повітрофлотський, 6)- рек. з пов.
- КЕВ м.Житомир (10014, м.Житомир, вул.Дмитра Донцова,20) - рек. з пов.
5 - відповідачу- ДП "Зарічанське лісове господарство (12440, Житомирський р-н, с.Зарічани, пров.Довженка,9) -рек. з пов.
6-8 - третім особам:
- 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України (10029, м.Житомир, вул.Ватутіна, 61) - рек. з пов.
- Військову частину НОМЕР_1 (12420, Житомирська область, Житомирський р-н, с.Головенка) - рек. з пов.
- Державне агентство лісових ресурсів України (01023, м.Київ, вул. Шота Руставелі, 9-А) - рек. з пов.