РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.10.2019Справа № 910/11489/19
За позовом Фізична особа - підприємець Мацьоха Ігор Олександрович

до Фізична особа - підприємець Дяченко Віталій Франтасійович

про стягнення 610990,72 грн

Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Мацьоха Ігор Олександрович звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Дяченка Віталія Франтасійовича про стягнення 610990,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не виконано свої зобов`язання за Договором №1 від 01.01.2016 з оплати орендної плати, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість та штрафні санкції на загальну суму 610990,72 грн.

Ухвалою суду від 28.08.2019 відкрито провадження у справі № 910/11489/19, постановлено, розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, запропоновано відповідачу у строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов відповідно до вимог статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, процесуальні документи були направлені судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: АДРЕСА_1

Станом на дату розгляду справи поштове відправлення № 01 2, яким направлено відповідачу ухвалу від 28.08.2019 не було вручене під час доставки, про що вказано у довідці форми 20: "за закінченням встановленого терміну зберігання".

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського суду міста Києва, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвал суду.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 910/11489/19 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідач не скористався своїм правом, забезпеченим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, відзив суду не надав.

Відповідно до положень ст. 165 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

01.01.2016 між Фізичною особою-підприємцем Мацьохою Ігорем Олександровичем (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Дяченком Віталієм Франтасійовичем (орендар) було укладено договір № 1 оренди нежилого приміщення.

Відповідно до п.1.1. - 1.2. договору, даним договором регулюються правовідносини, пов`язані із переданням орендарю у строкове платне користування приміщення для станції технічного обслуговування автомобілів, авто мийки, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул.. Петра Дегтяренко, 1 автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський»: - гаражний бокс № 949 площею 188,4 кв.м.; - гаражний бокс № 950 площею 105 кв.м..; - гаражний бокс № 951 площею 94,4 кв.м. Наймач використовує переданий йому об`єкт для виробничих потреб, а саме, для станції технічного обслуговування автомобілів, автомийки.

Відповідно до п. 2.1. - 2.3. договору, приміщення, що орендуються, повинні бути передані орендодавцем та прийняті орендарем протягом трьох днів з дня набрання чинності цим договором. Протягом строку, визначеного у п. 3.1. цього договору, орендодавець зобов`язаний підготувати його для передання орендарю. Передання приміщення, що орендується, орендарю оформлюється актом передання - приймання. У момент підписання акта передання - приймання орендодавець передає орендарю ключі від приміщення, що орендується, після чого персоналу орендаря має бути забезпечений безперешкодний доступ у приміщення, що орендується.

Відповідно до п. 3.1.1. - 3.1.3. договору, орендодавець зобов`язується передати у користування орендарю об`єкт оренди на умовах і в строк, передбаченим цим договором; вчасно надавати орендарю рахунки на оплату оренди; у разі припинення дії або дострокового розірвання договору за ініціативою однієї із сторін, - прийняти від орендаря об`єкт оренди.

Відповідно до п. 3.2.2. договору, орендодавець має право отримувати від орендаря щомісячну орендну плату.

Відповідно до п. 3.3.1. - 3.3.2. договору, орендар зобов`язаний в строк, передбачений цим договором, прийняти від орендодавця у користування об`єкт оренди за актом приймання - передачі; вчасно і в повному обсязі, у відповідності до умов цього договору, сплачувати орендну плату.

Відповідно до п. 4.1. - 4.2. договору, цей договір діє з « 01» січня 2016 по « 31» грудня 2016 включно. Якщо жодна сторона в строк одного місяця до закінчення цього договору не заявить про намір не продовжувати його дію, цей договір вважається продовженим на наступний рік.

Відповідно до п. 4.4. договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання.

Відповідно до п. 5.1. - 5.4. договору, плата і порядок розрахунків за користування об`єктом оренди становить 25000,00 грн. в місяць. Плата сплачується орендарем в готівковому порядку до каси орендодавця 30-го числа кожного місяця. Вартість комунальних послуг входить до орендної плати. Інші види платежів, не узгоджені в цьому договору орендарем не оплачуються.

Відповідно до п. 8.1. договору, у випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього договору, сторона несе відповідальність, визначену цим договором та чинним в України законодавством.

Відповідно до акту прийому - передачі орендованого приміщення від 01.01.2016 до договору оренди нежилого приміщення № 1 від 01.01.2016, фізична особа підприємець Мацьоха Ігор Олександрович ( орендодавець) та Фізична особа підприємець Дяченко Віталій Франтасійович (орендар), склали цей акт про те, що: орендар прийняв у строкове платне користування: м. Київ, вул. Петра Дегтяренко, 1 автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів «Мінський»: - гаражний бокс № 949 площею 188,4 кв.м.; - гаражний бокс № 950 площею 105 кв.м.; - гаражний бокс № 951 площею 94,4 кв.м. Сторони посвідчили про відсутність взаємних претензій. Акт містить підписи та печатки сторін.

Суду не надано належних та допустимих доказів припинення договору оренди № 1 від 01.01.2016 до 21.03.2019.

01.07.2019 року ФОП Дяченко В.Ф. надіслав на адресу ФОП Дяченко В .Ф. претензію № 01 про сплату заборгованості. Відповідно до тексту претензії позивач повідомив відповідача про те, що станом на 01.07.2019 за період з 01.07.2017 по 21.03.2019 заборгованість відповідача перед позивачем з орендної плати складає 525000,00 грн. Докази направлення претензії містяться в матеріалах справи (накладна № 817, відповідно до накладної поштове відправлення було прийняте відповідачем 01.07.2019).

Відповідач відповіді на претензію не надав, жодних доказів в спростування наведених позивачем обставин подано не було.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір № 1 оренди нежилого приміщення від 01.01.2016, як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживча річ).

Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Судом встановлено, що відповідно до акту приймання - передачі орендованого приміщення від 01.01.2016 орендодавець передав у строкове платне користування об`єкт оренди передбачений договором оренди нерухомого майна № 1 від 01.01.2016. Акт містить підписи та печатки сторін.

Частиною 2 статті 762 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до розрахунку заборгованості позивача до договору оренди нежилого приміщення № 1 від 01.01.2016, станом на 18.08.2019, заборгованість відповідача складала 525000,00 грн., а саме, в період з 01.07.2017 по 21.03.2019.

Відповідно до претензії № 01 від 01.07.2018, орендодавець ( позивач) повідомив орендаря ( відповідача) про те, що у останнього наявна заборгованість за період з 01.07.2017 по 21.03.2019 у розмірі 525000,00 грн..

Відповідачем дані обставини не спростовано, відзив на позовну заяву в порядку передбаченому статтею 165 Господарського процесуального кодексу України до суду не надано.

Доказів оплати визначеної договором орендної плати суду не надано.

Отже, станом на день звернення до суду заборгованість відповідачем не сплачена та становить 525000,00 грн. за період з липня 2017 по березень 2019.

Враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги, що відповідачем не спростовано факту порушення взятих на себе грошових зобов`язань, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідач своїм правом передбаченим статтею 165 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відповіді на відзив до суду не надав. Жодних доказів в спростування наведених позивачем обставин до суду від відповідача також не надходило.

З огляду на наведене вище, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, приписи чинного законодавства України та умови договору оренди, а також враховуючи, що відповідачем порушені істотні умови договору оренди, зокрема щодо сплати орендних платежів, та беручи до уваги те, що відповідачем не спростовано тверджень позивача, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми заборгованості з орендної плати нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню повністю у сумі 525000.00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи статтю 625 Цивільного кодексу України та п. 8.1 договору, укладеного між сторонами, позивачем було розраховано 3% річних на заборгованість з орендної плати за кожний місяць окремо. Суд перевірив розрахунок позивача та вважає його обґрунтованим та арифметично вірним, а суму 3% річних у розмірі 18608,22 грн такою, що підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі.

Також, керуючись ст. 625 ЦК України та п. 8.1. договору, позивач просить стягнути з відповідача втрати від інфляції за періоди прострочення зі сплати відповідачем орендної плати, за кожний місяць окремо. Суд перевірив розрахунок позивача, з якого вбачається, що він арифметично невірний та не обгрунтований. Згідно перерахунку суду сума втрат від інфляції з урахуванням визначених позивачем періодів становить 50689,66 грн і в цьому розмірі підлягає стягненню з відповідача.

Таким чином, суд здійснивши власний розрахунок втрат від інфляції, з урахуванням умов договору, та чинного законодавства прострочення по сплаті грошового зобов`язання, порядку розрахунків погодженого сторонами та враховуючи позовну давність, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення втрат від інфляції підлягають задоволенню повністю в сумі 67382,50 грн.

Відповідачем дані обставини не спростовано. Відзив на позовну заяву в порядку передбаченому статтею 165 Господарського процесуального кодексу України відповідач до суду не надав.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 74, 75 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України. Згідно зі ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на вищезазначене, позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі ст. 129 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Стягнути з Фізичної особи підприємця Дяченко Віталія Франтасійовича (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи підприємця Мацьохи Ігоря Олександровича (місцезнаходження: АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_2 ) 525000 (п`ятсот двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп. заборгованості з орендної плати, 18608 (вісімнадцять тисяч шістсот вісім) грн 22 коп. 3% річних, втрати від інфляції в розмірі 50689 (п`ятдесят тисяч шістсот вісімдесят дев`ять ) грн. 66 коп. та 8914 (вісім тисяч дев`ятсот чотирнадцять ) грн. 47 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили, видати наказ.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Усатенко І.В.