ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2019 р. Справа№ 910/5389/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Бовсуновська Ю.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 16.08.2019

у справі № 910/5389/19 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Споживчого товариства «УТФ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю

«Комплекс Агромарс»

про стягнення 26 946,93 грн.

В С Т А Н О В И В:

Спожите товариство «УТФ» (далі - СТ «УТФ, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (далі - ТОВ «Комплекс Агромарс», відповідач) про стягнення 26 946,93 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначив про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором поставки макухи соєвої №368/2017/КАМ/О від 29.09.2017 в частині оплати отриманого товару, відтак просив стягнути з відповідача 15 519,11 грн. пені, 1 685,16 грн. 3 % річних, 7 483,23 грн. інфляційних втрат, 2 259,43 грн. втраченої вигоди.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому стверджував, що позивачем не надано доказів на підтвердження понесених ним збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 2 259,43 грн., а також того, що строк оплати товару за Договором порушено, відтак відсутні підстави для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Крім цього, відповідачем заявлено клопотання про застосування строків спеціальної позовної давності до вимог про стягнення неустойки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.08.2019 у справі №910/5389/19 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на користь Споживчого товариства «УТФ» 5 025, 97 грн. інфляційних втрат, 1 522, 57 грн. 3 % річних та 466, 83 грн. витрат по сплаті судового збору. В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ТОВ «Комплекс Агромарс» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати частково та ухвалити нове, яким в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат позов задовольнити в розмірі 3 023,66 грн., витрати з судового збору розподілити пропорційно задоволеним позовним вимогам, а в іншій частині рішення залишити без змін. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано, що якщо прострочення боржника менше ніж 15 днів, то інфляційні втрати не нараховуються. Відповідно оскільки період прострочення відповідачем грошових зобов`язань становить 11 днів, 6 днів, 7 днів, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат у визначеному судом розмірі, такі підлягають стягнення в сумі 3 023, 66 грн.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що при розрахунку інфляційних втрат ним взято лише прострочення по сплаті 20% за поставлений товар за кожною накладною, індексований період яких становить більше 15 днів, а періоди, які не можна індексувати викреслено місцевим судом, відповідно інфляційні втрати підлягають задоволенню у визначеному судом розмірі.

Враховуючи ціну позову у даній справі (26 946,93 грн.), яка становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та відсутність клопотань учасників справи про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з їх повідомленням (викликом), апеляційний суд дійшов висновку, що дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Разом з цим, в судове засідання апеляційної інстанції 22.10.2018 з`явились представники сторін, представник відповідача надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення частково скасувати та ухвалити нове, яким в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат позов задовольнити в розмірі 3 023,66 грн., витрати з судового збору розподілити пропорційно задоволеним позовним вимогам, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Представник позивача в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглянувши наявні матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 29.09.2018 між СТ «УТФ (позивач, постачальник за договором) та ТОВ «Комплекс Агромарс» (відповідач, покупець за договором) укладено Договір поставки макухи соєвої № 368/2017/КАМ/О (далі - Договір), за умовами п. 3.1 якого постачальник бере на себе зобов`язання здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб, передати його у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені сторонами строки.

Вартість товару визначається у рахунку-фактурі, який виставляється постачальником на кожну окрему партію товару (п. 7.1 Договору).

Положеннями п. 7.2 Договору сторони погодили, що розрахунок за товар здійснюється на умовах 80% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 21 календарного дня за умови настання наступних умов: постачання покупцю всієї кількості товару згідно виставленого рахунку-фактури, сторони підписали належним чином оформлену видаткову накладну, передачі покупцю повного пакету оригіналів документів згідно п. 4.4. Договору.

За змістом п.7.3 Договору остаточний розрахунок в розмірі 20% оплати вартості умовленого товару здійснюється покупцем протягом 3 (трьох) робочих днів після того, як постачальник в строки, передбачені чинним законодавством засобами електронного зв`язку надіслав покупцю податкову накладну, зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН).

Даний Договір згідно п. 11.1 набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2018, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За договором поставки в силу приписів ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 655 ЦК України) одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов`язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

За змістом ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, згідно виставлених позивачем рахунків-фактури № 19 від 20.10.2017 вартість товару складає 274 898,00 грн., № 20 від 20.10.2017 - 276 424,00 грн.; № 21 від 20.10.2017 - 272 718,00 грн.; № 22 від 20.10.2017 - 275 116,00 грн.

20.10.2017 на виконання умов Договору позивач здійснив поставку макухи соєвої, що підтверджується товарно-транспортними накладними №144 від 20.10.2017, №146 від 20.10.2017, №147 від 20.10.2017 р., №145 від 20.10.2017 та підписаними уповноваженими представниками сторін накладними №19 від 20.10.2017 на суму 274 898,00 грн., №20 від 20.10.2017 на суму 276 424,00 грн., №21 від 20.10.2017 на суму 272 718,00 грн., №22 від 20.10.2017 на суму 275 116,00 грн., належним чином завірені копії яких наявні в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вище загадувалось, п. 7.2 Договору сторони погодили, що розрахунок за товар здійснюється на умовах 80% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 21 календарного дня за умови настання наступних умов: постачання покупцю всієї кількості товару згідно виставленого рахунку-фактури, сторони підписали належним чином оформлену видаткову накладну, передачі покупцю повного пакету оригіналів документів, визначених п. 4.4. Договору.

За умовами п.7.2 Договору 80 % вартості товару за накладними №19 від 20.10.2017 на суму 274 898,00 грн, №20 від 20.10.2017 на суму 276 424,00 грн., №21 від 20.10.2017 на суму 272 718,00 грн. та № 22 від 20.10.2017 суму 275 116,00 грн. відповідач повинен був оплатити не пізніше 10.11.2017, відповідно прострочення виконання цього зобов`язання мало місце з 11.11.2017.

Відповідно до п. 7.3 Договору остаточний розрахунок в розмірі 20% оплати вартості умовленого товару здійснюється покупцем протягом 3 (трьох) робочих днів після того, як постачальник у визначені чинним законодавством строки засобами електронного зв`язку надіслав покупцю податкову накладну зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН).

За змістом п. 2 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 1246 від 29.12.2010 (далі - Порядок) податкова накладна - електронний документ, який складається платником податку на додану вартість (далі - платник податку) відповідно до вимог Податкового кодексу України (далі - Кодекс) в електронній формі у затвердженому в установленому порядку форматі (стандарті) та надсилається для реєстрації.

Отже, податкова декларація складається в електронній формі та направляється для реєстрації до Єдиного реєстру податкових накладних.

За приписами п. 13, 14 Порядку за результатами перевірок, визначених п. 12 цього Порядку, формується квитанція про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування. Квитанція в електронній формі надсилається платнику податку протягом операційного дня та є підтвердженням прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування. Примірник квитанції в електронній формі зберігається в ДФС.

У разі зупинення реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування (п. 17 Порядку) формується квитанція про зупинення реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування. Така квитанція одночасно надсилається постачальнику (продавцю) та отримувачу (покупцю) - платнику податку.

У випадку зупинення реєстрації або відмови в реєстрації, відповідач автоматично отримав би таке повідомлення. Одночасно з цим, відповідач здійснив розрахунок за поставлений товар, що свідчить про настання умов для розрахунку за товар та обізнаність відповідача про здійснення позивачем реєстрації податкових накладних.

Як встановлено матеріалами справи податкові накладні №20 від 20.10.2017, №21 від 20.10.2017, №22 від 20.10.2017 та №23 від 20.10.2017 зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних 15.11.2017, що підтверджується квитанціями про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, відтак остаточний розрахунок для оплати 20 % вартості товару з урахуванням п.7.3 Договору повинен бути здійснений відповідачем не пізніше 20.11.2017, відповідно прострочення виконання цього зобов`язання мало місце з 21.11.2017.

З огляду на наведене, оскільки за накладною №19 від 20.10.2017 відповідачем сплачено 80 % вартості товару 22.11.2017 (згідно платіжного доручення № від 22.11.2017 на суму 219 918,40 грн), а остаточний розрахунок здійснено 09.01.2018 (згідно платіжного доручення № від 09.01.2018 на суму 54 979,60 грн.), прострочення мало місце з 11.11.2017 по 21.11.2017 (день сплати не включається в період заборгованості) з суми 219 918,40 грн та з 21.11.2017 по 08.01.2018 (день сплати не включається в період заборгованості) з суми 54 979,60 грн.

За накладною №20 від 20.10.2017 відповідачем було сплачено 80 % вартості товару 17.11.2017 (згідно платіжного доручення № від 17.11.2017 на суму 221 139,20 грн), остаточний розрахунок за накладною №20 від 20.10.2017 відповідачем здійснено 09.01.2018 (згідно платіжного доручення № від 09.01.2018 на суму 55 284,80 грн.), відповідно прострочення мало місце з 11.11.2017 по 16.11.2017 (день сплати не включається в період заборгованості) з суми 221 139,20 грн та з 21.11.2017 по 08.01.2018 (день сплати не включається в період заборгованості) з суми 55 284,80 грн.

За накладною №21 від 20.10.2017 відповідачем сплачено 80 % вартості товару 16.11.2017 (згідно платіжного доручення № від 16.11.2017 на суму 218 174,40 грн), остаточний розрахунок за накладною №21 від 20.10.2017 відповідачем здійснено 09.01.2018 (згідно платіжного доручення № від 09.01.2018 на суму 54 543,60 грн.),отже прострочення мало місце з 11.11.2017 по 15.11.2017 (день сплати не включається в період заборгованості) з суми 218 174,40 грн та з 21.11.2017 по 08.01.2018 (день сплати не включається в період заборгованості) з суми 54 543,60 грн.

За накладною №22 від 20.10.2017 відповідачем сплачено 80 % вартості товару 21.11.2017 (згідно платіжного доручення № від 21.11.2017 на суму 220 092,80 грн), остаточний розрахунок за накладною №22 від 20.10.2017 відповідачем здійснено 22.01.2018 (згідно платіжного доручення № від 22.01.2018 на суму 55 023,20 грн.), відповідно прострочення мало місце з 11.11.2017 по 20.11.2017 (день сплати не включається в період заборгованості) з суми 220 092,80 грн та з 21.11.2017 по 21.01.2018 (день сплати не включається в період заборгованості) з суми 54 543,60 грн.

Учасники господарських відносин в силу приписів ст. 216 ГК України несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (п. 1 ст. 218 ГК України).

Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.1, 3 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

За умовами п. 8.3 Договору покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, від вартості неоплаченого товару.

Як вище згадувалось, оскільки відповідачем було допущено прострочення виконання грошового зобов`язання, позивач має право на нарахування пені з урахуванням встановлених судом періодів прострочення здійснення оплати поставленого товару.

Під час розгляду справи місцевим господарським судом відповідачем було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог про стягнення пені.

Позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), перебіг позовної давності починається згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна вимога про стягнення пені пов`язана з триваючим правопорушенням - простроченням виконання зобов`язання. Оскільки пеня стягується у певних відсотках від простроченого зобов`язання за кожен день такого прострочення, строк позовної давності (один рік) починається для кожної позовної вимоги про сплату пені окремо за кожен прострочений день.

Оскільки позивачем нараховано пеню за накладною №19 від 20.10.2017 за період з 10.11.2017 по 09.01.2018, за накладною №20 від 20.10.2017 за період з 10.11.2017 по 09.01.2018, за накладною №21 від 20.10.2017 за період з 10.11.2017 по 09.01.2018 та за накладною №22 від 20.10.2017 за період з 10.11.2017 по 22.01.2018, а з позовом до суду він звернувся 29.04.2019 (підтверджується штампом канцелярії Господарського суду міста Києва), строк позовної давності в один рік для звернення з вимогами про стягнення пені сплинув.

Позовна давність на підставі ч.3 ст. 267 ЦК України застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Таким чином, апеляційний суд визнав висновки місцевого суду про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 15 519,11 грн. пені за пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач в суді першої інстанції, правомірними.

Крім цього, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 1 685,16 грн. 3 % річних та 7 483,23 грн. інфляційних втрат.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат з урахуванням початку періоду прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати 80% вартості товару з 11.11.2017 та здійснення остаточного розрахунку в розмірі 20% з 21.11.2017, не включаючи день оплати в період прострочення, апеляційний суд визнав обґрунтованими висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача 1 522,57 грн. 3% річних та 5 025,97 грн. інфляційних втрат, відповідно в іншій частині цих вимог слід відмовити.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції не враховано того, що якщо прострочення боржника менше 15 днів, інфляційні втрати не нараховуються, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані, адже здійснені судом розрахунки інфляційних втрат є арифметично вірними та здійсненими у відповідності до чинного законодавства.

Крім цього, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 2 259,43 грн. втраченої вигоди, яка виникла з зв`язку з відсутністю у позивача можливості розмістити кошти за продаж товару на депозитному рахунку, отже позивач не одержав доходи, які міг одержати у разі виконання відповідачем своїх зобов`язань по оплаті товару у встановлений Договором строк.

Збитками є втрати, яких особа зазнала в зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ст. 22 ЦК України).

Під збитками в розумінні ч. 2 ст. 224 ГК України передбачаються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, що допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ст. 225 ГК України).

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (ч.4 ст. 623 ЦК України).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. В свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Як встановлено матеріалами справи, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів вжиття ним заходів щодо одержання заявленої вигоди, як і не підтверджено реальності таких доходів, його вимоги базуються на розрахунку можливого прибутку щодо ймовірного розміщення позивачем тих грошових кошті, які мав би сплатити відповідач у встановлений договором строк на депозитному рахунку.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 2 259,43 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди, які, як вище згадувалось, не доведено належними та допустимими доказами, відтак не підлягають задоволенню.

Доводи апелянта (позивача) з приводу неповного з`ясування істотних обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2019 у справі № 910/5389/19 - без змін.

Матеріали справи № 910/5389/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 23.10.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко