ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року Справа №903/323/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Грязнов В.В.

суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Панасюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Волинської області від 03.09.2019 р. (суддя Гарбар І.О., повний текст рішення складено 04.09.2019 р.)

за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Володимир-Волинського підприємства теплових мереж "Володимир-Волинськтеплокомуненерго"

про стягнення 6311408,28 грн.

за участю представників:

позивача - Незнамової Т.О.,

відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 03.09.2019 р. у справі №903/323/19 позов акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково. Стягнуто з Володимир-Волинського підприємства теплових мереж "Володимир-Волинськтеплокомуненерго" на користь акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 5992982,46 грн. (з них 5047220,79 грн. - основний борг, 316139,09 грн. - пеня, 185873,47 грн. - 3% річних та 443749,11 грн. - інфляційні втрати) та 94636,82 грн. витрат по сплаті судового збору. У решті позову відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що відповідачем несвоєчасно виконувалися зобов`язання щодо оплати за поставлений позивачем газ згідно укладеного договору купівлі-продажу природного газу №3171/1718-БО-2 від 18.09.2017 р., чим порушено п.6.1 вказаного договору. Таким чином, у зв`язку із простроченням платежів сума основного боргу за договором становить 5047220,79 грн.

З огляду на викладене та враховуючи п.8.2 договору та додаткової угоди до нього, ст.625 ЦК України, місцевий господарський суд дійшов висновку, що розрахунок позивача щодо стягнення 3% річних в розмірі 185873,47 грн. та пені у розмірі 632278,18 грн. зроблено вірно та підлягає задоволенню. У стягненні нарахованих 2286,73 грн. інфляційних втрат слід відмовити, як безпідставно заявлених, та стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 443749,11 грн.

Крім того, враховуючи важке фінансове становище відповідача, а також наявність непогашеної перед підприємством заборгованості з державного та місцевих бюджетів, місцевий господарський суд вбачає підстави для зменшення розміру штрафних санкцій на 50%. За таких обставин, до стягнення підлягає пеня в розмірі 316139,09 грн..

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просив оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у сумі 316139,09 грн. скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задоволити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник вказує, що суд першої інстанції зменшивши розмір неустойки, яка підлягає стягненню з боржника, не надав належної оцінки ступеню виконання зобов`язання боржником, не врахував, що нараховані штрафні санкції не є надмірно великими в порівнянні з невиконаним зобов`язанням за договором купівлі-продажу природного газу, а також не оцінив чи даний випадок є винятковим. Відтак, місцевим господарським судом не враховано вимоги закону щодо оцінки майнового стану сторін, які беруть участь у зобов`язанні, та інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу, що призвело до порушення ст.233 ГК України, ст.ст.525, 526, 551, 599, 625 ЦК України.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Вказує, що причиною неналежного виконання зобов`язання відповідачем є скрутний майновий стан підприємства, що підтверджується балансом (звітом про фінансовий стан) станом на 30.06.2019 р., який пов`язаний із залежністю підприємства від державного та місцевих бюджетів, а також заборгованістю населення за надані послуги. Враховуючи майновий стан, а також соціальну значущість підприємства для мешканців міста, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання, призначене на 21.10.2019 р., відповідач не забезпечив явку свого представника, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.2, а.с.142).

Натомість, відповідач, Володимир-Волинське підприємство теплових мереж "Володимир-Волинськтеплокомуненерго", подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із неможливість прийняти участь у судовому засіданні, пов`язану із відрядженням директора підприємства до м.Львова.

Розглядаючи вказане клопотання, колегія суддів зазначає, що за змістом ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Норми чинного законодавства не обмежують представництво сторін конкретними особами, відтак, у відповідача була можливість забезпечити участь іншого представника, для захисту своїх прав при розгляді даної справи.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р. вказано, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Враховуючи наведене, а також те, що з поданого клопотання про відкладення не вбачається поважних причин, які б свідчили про необхідність перенесення судового засідання на іншу дату, а також те, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного клопотання та відкладення розгляду справи. З огляду на вказане, суд визнав за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 18.09.2017 р. між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Володимир-Волинським підприємством теплових мереж "Володимир-Волинськтеплокомуненерго" (споживач) укладено договір постачання природного газу №3171/1718-БО-2, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору (т.1, а.с.13-22).

Згідно з п. 1.2. договору, природний газ, що поставляється за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

Відповідно до п.3.7. договору, приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Як передбачено п. 6.1. договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 6.5. договору встановлено, що звірка розрахунків та/або фактичного обсягу використання природного газу здійснюється сторонами протягом 10-ти днів з моменту письмової вимоги однієї із сторін, підписаної уповноваженою особою на підставі відомостей про фактичну оплату вартості використаного природного газу споживачем та актів його приймання-передачі.

У відповідності до п.8.1. договору, за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором.

У разі прострочення споживачем оплати згідно п.6.1 договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п. 8.2. договору в редакції додаткової угоди №1 від 11.01.2018 р.).

У відповідності до п.12.1 договору (в редакції додаткової угоди №2 від 03.04.2018р.), договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 р. до 31.05.2018 р. (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Додатковими угодами №1 від 11.01.2018 р. (т.1, а.с.23), №2 від 03.04.2018 р. (т.1, а.с.24), вносились зміни до договору постачання природного газу, зокрема, щодо кількості та фізико-хімічних показників природного газу, відповідальності сторін та строку дії договору.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору позивачем у період жовтень 2017 р. квітень 2018 р. було поставлено, а відповідачем прийнято природний газ на загальну суму 12118207,84 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (т.1, а.с.25-31).

При цьому, відповідач взяті на себе зобов`язання в частині проведення з позивачем належних розрахунків по оплаті переданого природного газу виконувало неналежним чином, чим порушило п.6.1 договору щодо порядку та умов проведення розрахунків. З огляду на вказане, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.

Згідно із ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 526 ЦК України та статтею 193 ГК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтями 549, 611, 625 ЦК України передбачено, що наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання є право кредитора вимагати, крім сплати заборгованості, також і нараховані впродовж періоду прострочення на неї 3% річних, інфляційних втрат та нарахування пені.

Суд першої інстанції, враховуючи прострочення платежів за отриманий природний газ відповідачем та відповідно виникнення боргу, перевіривши здійснений позивачем розрахунок нарахування 3% річних та інфляційних втрат, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу за договором у сумі 5047220,79 грн., 3% річних в розмірі 185873,47 грн. та інфляційний втрат в сумі 443749,11 грн.

Крім того, судом також визнано обґрунтованим нарахування позивачем 632278,18 грн. пені за прострочення виконання підприємством грошового зобов`язання, передбаченої п.8.2 договору. При цьому, враховуючи важке фінансове становище відповідача, а також наявність непогашеної перед підприємством заборгованості з державного та місцевих бюджетів, господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення штрафних санкцій (пені) на 50 %.

Щодо посилання скаржника на неправомірне зменшення судом першої інстанції розміру штрафних санкцій, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до ч.2 ст.233 ГК України, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зазначена стаття кореспондується зі ст.233 ГК України, яка визначає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Суд апеляційної інстанції враховує, що зі змісту ст. 233 ГК України, ч.3 ст.551 ЦК України випливає, що вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінюючи надані сторонами докази та обставини справи і їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України) та засадах господарського судочинства, визначених ст.2 ГПК України.

Аналогічний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 27.03.2019 р. у справі №912/1703/18.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом згідно зі ст.86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013.

Свій висновок про можливість зменшення розміру пені, нарахованої на підставі договору №3171/1718-БО-2 постачання природного газу від 18.09.2017 р. в сумі 632278,18 грн. до 316139,09 грн. суд першої інстанції, посилаючись на ст.233 ГК України, ст.551 ЦК України, мотивував скрутним фінансовим станом відповідача, а також стягненням додатково до суми боргу, крім пені, інфляційних втрат та відсотків річних.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апеляційним судом встановлено, що позивач не надав жодних доказів заподіяння йому збитків внаслідок прострочення сплати суми заборгованості за поставлений природний газ. Однак, з огляду на прострочення виконання зобов`язання позивач нарахував відповідачу не лише пеню за п.8.2. договору у сумі 632278,18 грн., а й 3% річних та інфляційні втрати, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України.

Натомість, відповідач в підтвердження обставин скрутного фінансового становища, надав суду баланс (звіт про фінансовий стан) станом на 30.06.2019 р. (т.2, а.с.71), з якого вбачається наявність збитків в сумі 1882000,00 грн., довідку про заборгованість населення за спожиті послуги з централізованого опалення станом на 01.07.2019 р. у розмірі 8162285,08 грн. (т.2, а.с.72), витяг з протоколу засідання територіальної комісії з питань узгодження обсягів заборгованості з різниці в тарифах №3 від 31.05.2017 р. (т.2, а.с.73-77), який підтверджує факт залежності підприємства від державного та місцевих бюджетів та наявність непогашеної перед підприємством заборгованості по різниці в тарифах на суму 3792289,00 грн.

Як вбачається з п. 1.2. договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

Відтак, через низький ступінь розрахунків останніх і виникла заборгованість, що відповідно свідчить про відсутність безпосередньої вини відповідача. У той же час, за порушення строку сплати грошових зобов`язань, крім пені, нараховані інфляційні втрати та 3% річних, які є безпосередньо платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені відповідачем, та компенсують знецінення несплачених коштів відповідачем.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для зменшення розміру пені, оскільки присудження до стягнення 50 % від належної до стягнення суми пені, з урахуванням обставин справи, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань і проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, а також є засобом недопущення використання пені як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань.

При цьому, апеляційний суд також враховує, що відповідач є єдиним спеціалізованим підприємством по наданню послуг з централізованого опалення у м.Володимир-Волинському, тобто підприємство є соціально значимим для мешканців міста.

Крім того, враховуючи інтереси позивача, колегія суддів приймає до уваги, що діяльність АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" має важливе значення щодо надійного і безпечного функціонування газотранспортної системи, у зв`язку з чим господарський суд зменшив розмір заявлених штрафних санкцій лише на 50%, чим забезпечив дотримання балансу інтересів обох сторін.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що оскаржуване судове рішення в частині зменшення розміру неустойки не містить належного обґрунтування, з якого суд виходив при зменшенні пені, чим порушено інтереси позивача, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставним, оскільки судом першої інстанції перевірено та надано належну оцінку співвідношення розміру заподіяних позивачу збитків та заявлених до стягнення сум, зокрема, суд вказав на важке фінансове становище відповідача, збитковість діяльності підприємства, особливості бюджетного фінансування, використання відповідачем придбаного природного газу виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Доводи скаржника про те, що відсутність вини відповідача у виникненні боргу та важкий фінансовий стан не є винятковими обставинами та підставою для звільнення від відповідальності, не можуть свідчити про помилковість висновків суду щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки, оскільки вказане не було єдиним мотивом для зменшення розміру пені, а оцінено судом в сукупності з іншими обставинами.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для вирішення спору та правомірно застосував законодавчо регламентоване право щодо зменшення розміру пені, цим самим забезпечивши баланс майнових інтересів обох сторін.

Колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції в частині зменшення пені, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Враховуючи положення ст.269 ГПК України щодо меж перегляду справи в суді апеляційної інстанції, приймаючи до уваги доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат, судом апеляційної інстанції не переглядається.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Волинської області від 03.09.2019 р. у справі №903/323/19 залишити без змін, апеляційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "24" жовтня 2019 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.