ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2019 р. Справа№ 6/521

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Яковлєва М.Л.

Куксова В.В.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Мануілової Я.І. дов. 01/01/07-747/8 від 22.11.18р;

від відповідача 1: Денисюка Д.Г. дов. №1-837 від 11.05.19р;

від відповідача 2: Сороколіта Є.М. орд. КР №114952 від 16.09.19р.;

від органу ДВС: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.07.2019 (повний текст складено 30.07.2019) (том 19 а.с.150-154)

у справі №6/521 (суддя Ковтун С.А.)

щодо розгляду скарги публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (№5979/6 від 19.04.2016, т. 13 а.с. 98-137)

на дії відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві

у справі за позовом відкритого акціонерного товариства "Укрнафта"

до 1. Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

2. Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про зобов`язання не чинити перешкоди у розпорядженні майном,

УСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15 липня 2019 року (том 19 а.с.150-154) відмовлено у задоволенні скарги публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на дії відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду, акціонерне товариство "Укртрансгаз" 12.08.2019 подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, визнати незаконними дії органу виконання рішень щодо винесення постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження від 13.04.2016 та скасувати постанову від 13.04.2016, прийняту в рамках виконавчого провадження ВП № 44213701.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом порушені норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки обов`язковою умовою для застосування арешту майна боржника є намір звернути стягнення на це майно, отримання коштів від його реалізації та погашення заборгованості за виконавчим документом. Проте, державним виконавцем було накладено арешт на неіснуючі обсяги природного газу, які на виконання вимог постанови КМУ від 27.12.2001 були відібрані для забезпечення потреб населення України. Крім цього, виконання рішення у даній справі без участі боржника неможливо, тому у разі повторного невиконання боржником рішення державний виконавець повинен був надіслати до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення посилаючись на те, що з травня 2014 року рішення суду у даній справі залишається невиконаним, при цьому, згідно ухвали про роз`яснення рішення, фактична наявність природного газу в Єдиній газотранспортній системі України додатково забезпечує можливість виконання рішення, можливий дисбаланс може бути вирішений боржниками самостійно, а невиконання судового рішення завдає шкоди позивачу, який 3 роки у судах доводив право вільно розпоряджатися своєю власністю та понад 5 років чекає виконання законного рішення суду. Крім цього, Верховним Судом у постанові від 20.02.2018 (прийнятої в межах даної справи при оскарженні інших дій державного виконавця) були надані висновки, згідно яких виконавче провадження не повинно було закінчуватись після накладення на боржника штрафу і направлення повідомлення органу досудового розслідування. Накладення державним виконавцем арешту на майно боржника є його правом та гарантією задоволення законних вимог стягувача. Арешт майна боржника є превентивною дією, спрямованою на забезпечення реального виконання боржником судового рішення, виконувати яке останньому не хочеться.

Відповідно до ст. 216 ГПК України розгляд справи відкладався з 16.09.2019 на 01.10.2019.

Орган ДВС був належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення ухвали суду.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка представника органу ДВС у судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Представник відповідача 1 (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача у судовому засідання заперечила проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2011, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 19.05.2014, позов задоволено повністю, а саме:

- зобов`язано Дочірню компанію "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не чинити перешкод Відкритому акціонерному товариству "Укрнафта" у здійсненні його права власності на природний газ загальним обсягом 2061805,134 тис.куб.м., у тому числі у його відборі з підземних сховищ газу та його реалізації промисловим споживачам -виробникам азотних мінеральних добрив, який зберігається в підземних сховищах газу Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України";

- зобов`язано Дочірню компанію "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" виконати заявку Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" від 25.10.2010 № 6ПГ-12/554а, шляхом здійснення Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" відбору природного газу з підземних сховищ газу та передачі його Відкритому акціонерному товариству "Укрнафта" з оформленням актів приймання-передачі, загальним обсягом 2061805,134 тис.куб.м.;

- зобов`язано Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" включити до балансу надходження та розподілу природного газу по Україні відповідного періоду обсяги газу, визначені заявкою Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" від 25.10.2010 №6ПГ-12/554а;

- стягнуті на користь позивача судові витрати.

На виконання вказаного рішення, Господарським судом міста Києва видано відповідні накази від 27.05.2014 (т.3, а.с. 181-186).

29.07.2014 відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві відкрив виконавче провадження № 44213701 з виконання наказу Господарського суду міста Києва № 6/521 від 27.05.2014 про зобов`язання дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" виконати заявку відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" від 25.10.2010 р. № 6ПГ-12/554а, шляхом здійснення дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" відбору природного газу з підземних сховищ газу та передачі його відкритому акціонерному товариству "Укрнафта" з оформленням актів приймання-передачі, загальним обсягом 2061805,134 тис.куб.м. (том 13 а.с.168)

24.09.2015 відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в м. Києві виніс постанову про накладення штрафу у розмірі 680,00 грн. на публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" (том 13 а.с.120).

У зв`язку з повторним невиконанням рішення суду 02.12.2015 державним виконавцем накладено штраф на публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" у розмірі 1360 грн. (том 13 а.с.121) та внесено подання про притягнення посадових осіб боржника публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду, яке адресовано до Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві (том 13 а.с.122-123).

13.04.2016 головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Диких О. О. постановив накласти арешт на 2061805,134 тис.куб.м. природного газу, що перебуває у підземних сховищах газу та відповідне обладнання, яке використовується для відбору природного газу з підземних сховищ газу та транспортування його користувачам, що належить публічному акціонерному товариству "Укртрансгаз" (том 13 а.с.117-119).

Не погоджуючись із зазначеною постановою, відповідач 1 у квітні 2016 року звернувся до суду із скаргою на дії відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, в якій просив визнати незаконними дії органу виконання рішень щодо винесення постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження від 13.04.2016 та скасувати постанову від 13.04.2016, прийняту в рамках виконавчого провадження ВП №44213701 з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 27.05.2014 № 6/521 про зобов`язання публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" виконати заявку відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" від 25.10.2010 № 6ПГ-12/554а, шляхом здійснення ПАТ "Укртрансгаз" відбору природного газу з підземних сховищ газу та передачі його відкритому акціонерному товариству "Укрнафта" з оформленням актів приймання-передачі, загальним обсягом 2061805,134 тис.куб.м. (том 13 а.с.98-107).

В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що у виконавчому провадженні з виконання наказу Господарського суду міста Києва № 6/521 від 27.05.2014 про зобов`язання боржника 1 виконати заявку ПАТ "Укрнафта" від 25.10.2010 № 6ПГ-12/554а шляхом здійснення боржником 1 відбору природного газу з підземних сховищ газу та передачі його стягувачу, з оформленням актів приймання-передачі, загальним обсягом 2061805,134 тис. куб м., орган виконання рішень виніс дві постанови про накладення на боржника 1 штрафу за невиконання рішення суду без поважних причин та подання до правоохоронних органів; рішення суду без боржника 1 виконати неможливо, оскільки без участі боржника 1, як газозберігаючого підприємства, неможливо здійснити відбір природного газу з ПСГ та оформити акти приймання-передачі, що є підставою для закінчення виконавчого провадження. Проте, орган виконання рішень, всупереч положенням ч. 3 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження", не закінчив виконавче провадження ВП № 44213701, а продовжував вчиняти виконавчі дії, зокрема, 13.04.2016 виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Скаржник вважав, що відповідно до ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження", накладення арешту на майно боржника можливе за виконавчими документами, за якими боржник зобов`язаний передати (повернути) майно стягувачу, тобто, за виконавчими документами, що мають майновий характер на користь стягувача, а не зобов`язального змісту. Крім того, постанова не містила чіткого визначення майна, що суперечить вимогам Закону України "Про виконавче провадження".

Провадження у справі зупинялось судом першої інстанції у зв`язку із направленням справи до судів апеляційної та касаційної інстанцій.

За наслідками розгляду скарги на дії органу ДВС суд першої інстанції прийшов до висновку щодо її необґрунтованості, у зв`язку із чим відмовив у її задоволенні.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України (в редакції, чинній станом на час вчинення оскаржуваних дій органом ДВС) судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Своєчасне й повне виконання постановлених судових рішень є гарантією ефективності правосуддя.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення оскаржуваної бездіяльності визначались Законом України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон) (примітка: положення вказаного Закону наводяться в редакції, чинній на квітень 2016 року).

Статтею 1 Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ст. 2 Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Згідно зі ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

При цьому згідно ч.2 ст.30 зазначеного Закону державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" при розгляді справ за скаргами на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та за зверненнями учасників виконавчого провадження суди мають керуватися положеннями ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Рим, 04.11.50; ратифікована Законом України від 17.07.97 №475/97-ВР) (далі - Конвенція), Закону України "Про державну виконавчу службу", Цивільного процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, іншого законодавства, яким врегульовано ці питання.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на доступ до суду включає право на своєчасне виконання рішення (див. рішення у справі "Трихліб проти України", заява №58312/00, пп. 25 - 32, від 20 вересня 2005 року, у справі "Іммобіліаре Саффі проти Італії", заява №22774/93, ЄСПЛ 1999-V, п. 66).

В рішенні у справі "Анацький проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що з огляду на невиконання рішення з грудня 2002 року, приблизно два роки та одинадцять місяців, та неспроможність здійснити необхідні заходи для виконання рішення на користь заявника державні органи позбавили п. 1 ст. 6 Конвенції та ст. 1 Протоколу №1 їх практичного змісту. Таким чином, у цій справі п. 1 статті 6 Конвенції та стаття 1 Протоколу №1 були порушені. ("Анацький проти України", №10558/03, пп. 22 - 23, рішення від 13 грудня 2005 року).

Згідно з ч. 3 ст. 75 Закону у разі, якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Відповідно до статті 89 Закону у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у такому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідно до наведеної норми, накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності визначено наслідком повторного невиконання боржником без поважних причин рішення суду, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії. Однак звернення з цим повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання. Внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам є заходом реагування на невиконання рішення суду, вжиття якого передбачено також у тих випадках, коли рішення боржником не виконується, однак виконання рішення може бути проведене без участі боржника (частина 2 статті 75 Закону).

Враховуючи викладене, направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника у порядку статті 89 Закону України "Про виконавче провадження" не є єдиною останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій з виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у даній справі.

Передбачені зазначеним Законом заходи та дії щодо виконання рішення суду здійснюються державним виконавцем у межах виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого документа, до закінчення виконавчого провадження на підставі, встановленій статтею 49 Закону України "Про виконавче провадження". За пунктом 11 вказаної статті Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

Таким чином, наслідком вчинення державним виконавцем усіх можливих дій, спрямованих на виконання судового рішення у разі неможливості його виконання без участі боржника, є винесення постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі частини 3 статті 75 Закону, саме після прийняття якої державний виконавець не має права вчиняти виконавчі дії з виконання рішення суду.

Отже, за вказаних обставин судом першої інстанції обґрунтовано відхилені доводи скаржника, що державний виконавець не має права здійснювати будь-які заходи примусового характеру після внесення відповідного подання, оскільки сам по собі факт направлення подання до правоохоронних органів не є підставою закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 32 Закону, заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Для забезпечення реального виконання рішення застосовується арешт майна, що передбачено ст. 57 Закону.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що норми статей 11, 32 та 57 не містять застережень, що арешт майна можливий виключно за виконавчим документом майнового характеру та з обов`язковим описом майна боржника. При цьому арешт може бути накладений на все майно боржника або на окремі предмети.

Щодо доводів боржника про відсутність належної кількості природного газу, то вони спростовуються ухвалою Господарського суду міста Києва від 18 січня 2016, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 14.06.2016, та в якій було зазначено, що спосіб і порядок виконання рішення визначає необхідність боржнику відновити та відобразити у власному обліку природного газу спірні обсяги газу - 2 061 805,134 тис.куб.м. ПАТ "Укрнафта"; фактична наявність природного газу в Єдиній газотранспортній системі України додатково забезпечує можливість виконання рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2011 по справі № 6/521.

Статтею 339 ГПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та наведені норми чинного на той час законодавства, суд першої інстанції прийшов до юридично правильного висновку про відсутність підстав для скасування постанови державного виконавця про арешт майна боржника, отже скарга на дії державного виконавця не підлягає задоволенню.

Інші доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування ухвали господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції ґрунтується на фактичних обставинах та прийнята відповідно до норм чинного законодавства, а тому підстави для її скасування відсутні. Отже, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Укртрансгаз" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 15 липня 2019 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.10.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді М.Л. Яковлєв

В.В. Куксов