ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.10.2019 м. Ужгород Справа № 907/361/19

Суддя Господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши матеріали позовної заяви

за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк, м. Київ

до відповідача фізичної особи-підприємця Носи Василини Юріївни, с. Красна Тячівського району

про стягнення 15262,66 грн.

секретар судового засідання Штундер Д.В.

За участю представників сторін:

від позивача

від відповідача

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ.

Позивач заявив позов до відповідача про стягнення коштів у зв`язку з невиконанням підприємцем Договору банківського обслуговування б/н від 16.04.2013. Заявлена до стягнення сума складає 1418,96 грн. боргу за кредитом, 3284,42 грн. боргу за процентами за користування кредитом, 7166,60 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, 3392,68 грн. боргу по комісії за користування кредитом. Позов заявлено з посиланням на статті 526, 527, 530, 610, 1054 Цивільного кодексу України, 196, 230-232 Господарського кодексу України.

Попередній розрахунок понесених позивачем судових витрат становить суму 1921,00 грн. сплаченого судового збору.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2019 справу розподілено судді Ушак І.Г.

Ухвалою суду від 25.06.2019 головуючою суддею позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення виявлених у ній недоліків.

На адресу Господарського суду Закарпатської області 16.07.2019 надійшла заява б/н №20190702/3742 від 03.07.2019 про усунення недоліків, допущених при оформленні позовної заяви, зокрема, подано належні докази надіслання копії позовної заяви з додатками відповідачу.

Поряд з цим, в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючої судді Ушак І.Г., за розпорядженням заступника керівника апарату Господарського суду Закарпатської області від 13.08.2019 № 02-02/148/19 було проведено повторний автоматизований розподіл цієї справи. За наслідками такого розподілу, 14.08.2019, спір передано на розгляд судді Андрейчук Л.В.

Ухвалою суду від 30 липня 2019 року відкрито провадження у справі, постановлено розглянути спір за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено сторонам процесуальні строки для подання заяв по суті спору та призначено судове засідання по розгляду справи по суті з викликом сторін.

В судовому засіданні по розгляду справи по суті за згодою сторін оголошувались перерви з 10.09.2019 до 01.10.2019 до 10:30 год. та до 15.10.2019 до 14:30 год. відповідно до ст. 216 ГПК України.

АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору на його поточному рахунку існує заборгованість у розмірі 1418,96 грн. за тілом кредитом, 3284,42 грн. боргу за процентами за користування кредитом, 7166,60 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, 3392,68 грн. боргу по комісії за користування кредитом.

Щодо позовної давності, то беручи до уваги збільшений Умовами строк позовної давності до 5 років та враховуючи, що такий переривався, отже, 05.03.2015+5 Років = 05.03.2020, вважає, що позовна давність по заявлених вимогах не спливла.

Заперечення відповідача.

Заперечує факт укладення кредитного договору, оскільки звернулась до позивача за отриманням послуг по відкриттю та веденню банківського рахунку з можливістю внесення на рахунок власних коштів та їх подальшого використання.

Заява б/н від 16.04.2013 року не містить інформації про те, що це є укладенням кредитного договору, оскільки в заяві не зазначений розмір узгодженого ліміту, ні згода на встановлення ліміту, ні розмір наданого кредиту, розмір процентів за користування кредитом.

Позивачем не надано суду доказів отримання кредиту у розмірі 4500,00 грн., встановлення кредитного ліміту, його зміни під час дії договору.

Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи, заяву позичальника, та відповідно, брав на себе зобов`язання відповідач згідно з Умовами. До того ж, актуальні на квітень 2013 року Умови на офіційному сайті позивача взагалі відсутні.

Вважає, що розрахунок заборгованості за договором, не є належним доказом з огляду на вимоги ч.1 ст.76 ГПК України, так як не містить інформації щодо умов договору та обставин його виконання.

Крім того, позов взагалі не містить посилання на дату порушення відповідачем зобов`язань за договором.

Вважає, що наявні підстави для застосування загального і спеціального строку позовної давності до основної вимоги та вимоги про стягнення штрафних санкцій, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідь на відзив

Не погоджуючись з викладеним у відзиві, стверджує, що при підписанні Заяви сторонами були досягнути усі істотні умови поговору при укладенні Кредитного договору, оскільки Умови та правила є - публічною офертою, шо містить істотні умови і правила надання послуг банком, до якої приєднується Клієнт, підписуючи Заяву.

Відповідно до виписки по рахунку вбачається використання Відповідачем кредитного рахунку та чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт (на підтвердження встановлення кредитного ліміту Банком надано довідку про розміри встановленого кредитного ліміту за підписом головного бухгалтера), а також підтверджено отримання коштів, здійснення розрахунків, погашення заборгованості. Тому посилання Відповідача про те, шо він не був ознайомлений з умовами кредитування вважає таким, що не заслуговують на увагу.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

Фізична особа-підприємець Носа Василина Юріївна 16.04.2013 підписала заяву про відкриття поточного рахунку, відповідно до якої приєдналася до "Умов та правил надання банківських послуг", Тарифів Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbanк.ua, що разом із Заявою складає Договір банківського обслуговування б/н від 16.04.2013(далі - договір).

Як стверджує позивача, відповідно до Договору відповідачу було встановлено кредитний ліміт в розмірі 4500,00 грн. на поточний рахунок НОМЕР_1 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших), що визначено і врегульовано "Умовами та правилами надання банківських послуг".

На підтвердження факту надання відповідачу коштів в межах визначеного кредитного ліміту. Банк подав до суду банківські виписки з 29.05.2013 до 04.06.2019.

Однак, згідно з розрахунком заборгованості, проведеним за період з 16.04.2013 до 08.04.2019, свої зобов`язання по договору відповідач не виконував, внаслідок чого заборгованість за кредитним договором становить 1418,96 грн. за тілом кредитом, 3284,42 грн. боргу за процентами за користування кредитом, 7166,60 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, 3392,68 грн. боргу по комісії за користування кредитом.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ.

Між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору в силу статті 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Далі, згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки у випадку, що розглядається судом, умови договору приєднання розробляються банком, такі повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома. Саме тому банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 16 квітня 2013 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру; відсутні також умови погодження збільшення строку позовної давності по зобов`язаннях за договором.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, заборгованість по комісії за користування кредитом, а також пеню.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 16 квітня 2013 року, посилався на Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які є невід`ємною частиною Договору. До того ж стверджує, що такі Умови та правила, як і Тарифи банку, є загальнодоступною інформацією, яка розміщена на сайті банку.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що долучені позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, та її розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено термін дії договору (з моменту подачі клієнтом до банку заяви на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг до повного виконання зобов`язань сторонами), позовну давність щодо вимог банку - 5 років (пункт 3.18.5.7 згаданих Умов), та інші умови.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що Витяг саме з цих Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Судом взято до уваги висновки великої Палати Верховного Суду, зроблені у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, тому дійшов висновку, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати і правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (16 квітня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (червень 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, погодження збільшення строку позовної давності, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Крім того, у наведеній вище постанові Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, Велика Палата Верховного Суду у справі №342/180/17 зазначила про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Натомість вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16 квітня 2013 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог про стягнення 3284,42 грн. боргу за процентами за користування кредитом, 7166,60 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, 3392,68 грн. боргу по комісії за користування кредитом належить відмовити.

Щодо тіла кредиту.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Позивач стверджує про наявність у відповідача заборгованості по основному зобов`язанню на суму 1418,96 грн. Факт надання ним кредиту підтверджується довідкою від 04.06.2019 про розмір встановленого кредитного ліміту та випискою з відкритого відповідачу рахунку.

Довідку про встановлення кредитного ліміту суд розцінює як недостатній та неналежний доказ, оскільки підтверджує лише можливим максимально допустимий розмір кредиту, що може надати позивач відповідачу, а не підтверджує сам факт перерахування коштів.

Поряд з цим, з поданої виписки судом встановлено, що відповідач 14.06.2013 дійсно отримав 1500 грн.(отримання готівки у банкоматі).

Доказів того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі були повернуті банку матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Позивачем заявлена вимога шляхом направлення відповідачу претензії Вих № 30416МКD1S035 від 22.03.2018. яка, однак, надіслана лише 03.04.2018.

В той же час, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, що визначено частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що визначено статтею 257 Цивільного кодексу України.

Зважаючи на те, що останній платіж відповідачем було проведено ще у березні 2015 року, а з вимогою та позовом Банк звернувся в квітні 2018 та червні 2019 року відповідно, договірного ж збільшення строку позовної давності позивачем не доведено, суд констатує пропуск позивачем строку позовної давності за вимогою в частині стягнення наданих відповідачу в кредит коштів, відтак, в її задоволенні належить відмовити.

Крім того, суд зазначає, що зважаючи на відображений у виписці рух коштів, банк неодноразово проводив самостійне списання коштів з рахунку відповідача на погашення комісії, процентів, пені, що з огляду на зроблені вище висновки суду, є безпідставним.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статей 73, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин, розглянувши спір на підставі поданих позивачем доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, судові витрати слід віднести на позивача.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 81, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у строк, визначений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України..

Повний текст рішення складено та підписано 21.10.2019.

Суддя Л.В. Андрейчук