ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року Справа № 903/321/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Котюбіна А.О.

за участю представників сторін:

від позивача: представник не з`явився

від відповідача: Лялюга Лілія Вольдемарівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Електротермометрія", м.Луцьк на рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 24.06.2019 суддею Дем`як В.М. у м.Луцьку, повний текст складено 26.06.2019 у справі № 903/321/19

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ

до Публічного акціонерного товариства "Електротермометрія", м.Луцьк

про стягнення 26 705,78 грн.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулося до господарського суду Волинської області з позовом до Публічного акціонерного товариства Електротемометрія про стягнення 26 705,78 грн.заборгованості, з них: основний борг у сумі 5 476,34 грн., пеня у сумі 11 717, 94 грн., 3% річних у сумі 946,84 грн. та інфляційні втрати у сумі 8 564,66 грн.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 24.06.2019 року позов задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Електротермометрія на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 26 705,78 грн. заборгованості, з них: основний борг у сумі 5476, 34 грн., пеня у розмірі 11717, 94 грн., 3% річних у розмірі 946, 84 грн. та інфляційних втрат у розмірі 8564, 66 грн. та 1921 грн. витрат позивача по сплаті судового збору.

Не погодившись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В обгрунтування скарги апелянт зазначає, що згідно даних бухгалтерського обліку ПАТ "Електротермометрія" заборгованості за ними не існує. Навпаки за АТ «Нафтогаз» рахується дебеторська заборгованість в сумі 48.21 грн., тобто, існує переплата з боку відповідача. Зазначене підтверджується актом звіряння розрахунків від 31.10.16 р. між НАК «Нафтогаз України» ЗКПО 20077720 та ПАТ «Електротермометрія» ЗКПО 00225644, сальдо в користь ПАТ «Електротермометрія» становить 48.21 грн. Зазначає, що вищезазначений акт спростовує всі доводи позивача щодо наявності заборгованості, оскільки позивач просив стягнути заборгованість за період до лютого 2016 р. Однак, відомості в ньому зазначені не з 01.01.2015, а з 31.01.2015, і не по 31.03.2018 (а тим більше, не на день подання позову), а по 03.02.2016 р. Тобто, такий документ як доказ наявності заборгованості є недостовірним, сумнівним, тим більше, що в ньому не зазначені перехідні залишки (сальдо) на початок року. Важає, всі нарахування, що їх здійснив позивач - інфляційні втрати, 3 % річних, пеня, не можуть вважатись достовірними, оскільки вони нараховані на суму невстановленого боргу.

Позивач письмового відзиву на апеляційну скаргу не подав. В судове засідання представник позивача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Зважаючи на те, що позивач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду та явка представників обов`язковою не визнавалась, судова колегія дійшла висновку про відсутність перешкод для розгляду апеляційної скарги.

В силу ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на неї дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги. При цьому, апеляційний суд встановив наступні обставини та керувався такими мотивами.

З матеріалів справи вбачається, що акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (далі Позивач) та Публічним акціонерним товариством Електротермометрія (далі Відповідач) 19.12.2014р. укладено договір №1261/15-ТЕ-2 купівлі-продажу природного газу.

На виконання умов Договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 71301,71 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу.

Відповідно до пункту 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.

Оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк визначений Договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги пункту 6.1 Договору, а саме розрахувався за поставлений природний газ у сумі 65825,37 грн., що стверджується випискою з операцій по договору, актами взаємних розрахунків.

Відтак позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача про стягнення основного боргу у сумі 5476, 34 грн., пені у розмірі 11717, 94 грн., 3% річних у розмірі 946, 84 грн. та інфляційних втрат у розмірі 8564, 66 грн.

Суд першої інстанції визнав доводи в обґрунтування заявленого позову підставними та оскаржуваним рішенням від 24.06.2019 року позов Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України задоволив у повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції повністю погоджується с такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України від 16.01.2003р. №436-IV, зі змінами та доповненнями (далі ЦК України) однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог частини 1 статті 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України від 16.01.2003р. №436-IV, зі змінами та доповненнями (далі ГК України), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта(виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але йому не суперечить.

Частиною 1 статті 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити товар після його прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший трок оплати товару.

Відповідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як свідчать матеріали справи, відповідач у поданому до суду відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі не заперечує факту існування заборгованості, однак звертає увагу, що в 2016 році між сторонами проведено звірку взаємних розрахунків за 6-ма договорами купівлі-продажу природного газу. В результаті проведеної звірки виявлено, що борг ПАТ "Електротермометрія" за спірним договором № 1261/15-ТЕ-2 становить 5476,34 грн. та одночасно борг НАК "Нафтогаз України" за договорами №№ 4453/16-ТЕ-2, 4454/16-БО-2, 1262/15-БС-2, 1263/15-КП-2 становить 5524,56 грн. Таким чином сальдо на користь ПАТ "Електротермометрія" складає 48,21 грн.

Враховуючи викладене апелянт вважає, що встановивши сальдо на користь ПАТ "Електротермометрія" в сумі 48,21 грн., позивач - АТ НАК "Нафтогаз України" зарахував переплату в рахунок заборгованості по договору № 1261/15-ТЕ-2, який є предметом даного судового спору, здійснивши зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до ст. 601 ЦК України. Таким чином скаржник вважає, що вищевказаний позов заявлено необгрунтовано та безпідставно, оскільки заборгованість погашена.

З даного приводу колегією суддів відзначається, що за умовами ч. 2 ст. 601 ЦК України зарахування зустрічних однорідних вимог може здійснюватись за заявою однієї із сторін.

Тобто для проведення зарахування достатньо заяви однієї із сторін, направленої на адресу іншої.

Однак скаржником не подано належних доказів, які б свідчили, що ним направлялась заява на адресу позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог та відповідно припинення зобов`язань за спірним договором.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом та сам по собі не породжує будь-яких прав та обов`язків сторін. Відповідно останній не може засвідчувати факту волевиявлення сторони стосовно зарахування зустрічних однорідних вимог.

Зважаючи на відсутність доказів щодо проведення зарахування зустрічних однорідних суд вважає, що апелянтом не спростовано позовні вимоги АТ НАК "Нафтогаз України" стосовно наявності заборгованості за спірним договором № 1261/15-ТЕ-2 в сумі 5476,34 грн. Відтак вимоги позивача в цій частині правомірно задоволено судом першої інстанції.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконання у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойко (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Договором (пунктом 7.2) передбачено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 Договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

Згідно з приписами ст.ст. 216-2018 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтями 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань від 22.11.1996р. (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 11717, 94 грн., згідно ст.ст. 230-232, 343 ГК України, ст.1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та п.7.2 Договору підставні та підлягають до задоволення.

Щодо нарахованих позивачем 8564,66 грн. інфляційних втрат та 946,84 грн. 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, вважає що останні підставні та підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що згідно п.9.3 Договору, строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків, річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Таким чином колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що рішенням Господарського суду Волинської області від 24.06.2019 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування в оскарженій частині не вбачається.

Відповідно до ст. 129 ГПК України понесені відповідачем судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на останнього.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Електротермометрія" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Волинської області від 24 червня 2019 року у справі №903/321/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню до суду касаційної інстанції.

Справу №903/321/19 повернути господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "21" жовтня 2019 р.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.