ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2019 р. Справа№ 911/173/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі судового засідання Реуцька Т.О.

від позивача Панкратов В.С.

від відповідача не з`явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області

на рішення господарського суду Київської області від 03.06.2019

у справі №911/173/19 (суддя - Демидова М.О.)

за позовом дочірнього підприємства "Комерційне підприємство "АТАСС" ВАТ "Автотранспортна акціонерна співдружність "Славутич"

до Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області

про стягнення 113445,68 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 року дочірнє підприємство "Комерційне підприємство "АТАСС" відкритого акціонерного товариства "Автотранспортна акціонерна співдружність "Славутич" звернулось з позовом до Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області про стягнення 113445,68 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем визначених чинним законодавством зобов`язань по відшкодуванню понесених позивачем витрат з перевезення пільгових категорій громадян у спірному періоді в розмірі заявленої до стягнення суми.

Рішенням господарського суду Київської області від 03.06.2019 у справі №911/173/19 позовні вимоги задоволено в повному обсязі: стягнуто з відповідача на користь позивача 113445,68 грн. витрат, понесених внаслідок надання послуг з перевезення пільгових категорій громадян автомобільним транспортом.

Мотивуючи судове рішення, суд першої інстанції, прийшов до висновку про те, що всупереч положень укладеного між сторонами договору та приписів діючого законодавства, відповідач не виконав своїх зобов`язань з відшкодування понесених позивачем втрат внаслідок надання послуг з перевезення пільгових категорій громадян автомобільним транспортом у спірному періоді в розмірі 113445,68 грн..

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області від 03.06.2019 у справі №911/173/19 скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції при розгляді справи не було враховано, що управління соціального захисту населення Славутицької міської ради не мало повноважень брати на себе зобов`язання щодо відшкодування витрат на перевезення пільгових категорій громадян за період з грудня 2015 по грудень 2016. Крім того зазначив, що обов`язок відшкодування перевізнику пільгових категорій населення в 2015-2016 роках було покладено на Державу.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2019 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Руденко М.А., судді Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі №911/173/19 та призначено до розгляду на 08.10.2019 року на 11.30 хв.

27.09.2019 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

01.10.2019 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Представник позивача, у судовому засіданні, яке відбулося 08.10.2019, заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, відповідно до клопотання просив розглядати справу без участі його представника.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 26 грудня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір №26 про порядок відшкодування витрат за надані послуги з перевезення пільгових категорій громадян автомобільним транспортом за рахунок субвенцій з державного бюджету (а.с. 11-12 том 1).

Відповідно до умов зазначеного договору останній регламентує взаємовідносини сторін щодо перевезення пільгових категорій громадян автомобільним транспортом, яке здійснюється виконавцем - позивачем, та відшкодування платником - відповідачем витрат пов`язаних з пільговим перевезенням громадян, з урахуванням ПДВ, у межах затверджених бюджетних призначень на 2015 рік в сумі 124000 грн. (сто двадцять чотири тисячі гривень) за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевому бюджету відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (із змінами) та від 29 січня 2003 "Про єдиний державний реєстр осіб, які мають право на пільги" (із змінами) за видами пільг відповідних категорій громадян (далі - пільговики) визначених вищезазначеними постановами Кабінету Міністрів України (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 2.2.1 Договору виконавець зобов`язується здійснювати надання послуг з перевезення пільгових категорій громадян, які мають право на відповідні пільги.

Відповідно до п. 2.3.1. Договору виконавець має право своєчасно та в повному розмірі отримувати від платника кошти для компенсації витрат по наданню пільг пільговим категоріям громадян, в тому числі і компенсації витрат в результаті проведених перерахунків за попередні періоди.

Пунктом 2.4.1. Договору платник зобов`язався перераховувати виконавцю кошти передбачені для відшкодування витрат пов`язаних з пільговим перевезенням громадян після надходження їх на власні рахунки у п`ятиденний строк.

Відповідно до положень п. 3.1 Договору, виконавець щомісяця до 5 робочого дня наступного за звітним, подає платнику наступні документи: на паперових та електронних носіях форму 2-Пільга "Розрахунок на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг окремим категоріям громадян", з підписами уповноважених осіб та печаткою виконавця; на паперових носіях форму 3-Пільга "Акт звіряння розрахунків", у якій виділяти в тому числі суму ПДВ, з підписами уповноважених осіб та печаткою виконавця.

Пунктом 3.2. зазначеного договору сторони передбачили, що платник на підставі розрахунків та актів звіряння про надання послуг з перевезення пільгових категорій громадян, забезпечує перерахування сум відшкодування по пільговому наданню послуг виконавцю після надходження їх на власні рахунки у п`ятиденний строк.

Даний договір набуває законної сили з 1 січня 2015 року і діє до 31 грудня 2015 року (п. 5.1. Договору).

Відповідно до п. 5.2. Договору договір вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну однією із сторін не буде виявлено бажання про відмову від цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в період з грудня 2015 по грудень 2016 надано послуги з перевезення громадян на пільгових умовах на загальну суму 113445,68 грн, що підтверджується розрахунками витрат на відшкодування збитків, пов`язаних з наданням пільг по перевезенню пільгових категорій громадян автомобільним транспортом (форма №2-пільга), а також складеними позивачем актами звіряння розрахунків за надані населенню послуги (форма №3-пільга) з доказами їх надіслання відповідачу для отримання компенсації за понесеними витратами (а.с. 20 -67 том 1).

Листами №05/01, 06/01,07/01 від 27.01.2017 (а.с. 15-17 том 1) позивач звертався до відповідача з вимогами про відшкодування понесених витрат.

Разом з тим листом від 22.04.2016 року за № 7-12/707 (а.с. 14 том 1) відповідач повідомляв позивача про те, що в Законі України «Про Державний бюджет на 2016 рік» відповідні видатки у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам не передбачені, тому у даний час не має можливості проводити відшкодування витрат за надані послуги з перевезення пільгових категорій громадян автомобільним транспортом в зв`язку з відсутністю бюджетних призначень на поточний рік. При цьому зазначив, що після доведення відповідних призначень до управління, з позивачем буде укладено договір про порядок відшкодування витрат за надані послуги пільговим категоріям громадян за рахунок субвенції з державного бюджету та реєстрація бюджетних зобов`язань в органах Державної казначейської служби України.

Оскільки надані позивачем послуги з перевезення громадян на пільгових умовах у сумі 113445,68 грн. за спірний період відповідач не компенсував, позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на діючий між сторонами договір № 26 від 26.12.2014 року та статтю 37 ЗУ «Про автомобільний транспорт» .

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що чинне законодавство передбачає відшкодування витрат за надані послуги пільговим категоріям громадян. При цьому такі зобов`язання виникають безпосередньо із законів України. Також зазначив, що виходячи з положень статей 525, 526, 530 ЦК України і статті 193 ГПК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших нормативно-правових актів, договору. Відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

У відповідності до вимог ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування (ч.ч. 3, 4 ст. 11 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Разом з тим вимогами статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Приписами ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» унормовано, що автобусний маршрут міжміський - автобусний маршрут, який з`єднує населені пункти і протяжність якого перевищує 50 км; автобусний маршрут загального користування - автобусний маршрут, на якому здійснюють регулярні пасажирські перевезення; внутрішні перевезення - перевезення пасажирів і вантажів між населеними пунктами, розташованими на території однієї держави.

Автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону (ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Як вбачається з наданих позивачем розрахунків, пільги під час перевезення автомобільним транспортом надавались таким категоріям громадян: учасникам бойових дій та інвалідам війни 1, 2, 3 груп, дітям з багатодітних сімей, інвалідам загального захворювання 1, 2, 3 груп, інвалідам ЧАЕС та особам, які супроводжують інвалідів (а.с. 19 том 1).

Умови та порядок надання пільг вказаним категоріям осіб нормативно врегульовано наступними законодавчими актами: Законом України «Про охорону дитинства», Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Пільгове перевезення інвалідів здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт».

Відтак встановлений приписами статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» обов`язок перевізника надавати послуги з пільгового перевезення автомобільним транспортом тих категорій осіб, які мають передбачені законодавством пільги, відповідно тягне за собою обов`язок держави в особі її органів відшкодувати вартість таких послуг суб`єкту господарювання, який надає такі послуги.

Згідно з ч. 6 ст. 48, підпункту «б» п. 4 ч. 1 ст. 89, п. 204 ч. 1 ст. 90, ч. 1 ст. 102 Бюджетного кодексу України бюджетні зобов`язання щодо, зокрема, компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

До видатків, що здійснюються з бюджетів міст, республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення - державні програми соціального захисту, а саме: пільги окремим категоріям громадян, що надаються: ветеранам війни; особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; багатодітним сім`ям, дитячим будинкам сімейного типу та прийомним сім`ям, в яких не менше року проживають відповідно троє або більше дітей, а також сім`ям (крім багатодітних сімей), в яких не менше року проживають троє і більше дітей, враховуючи тих, над якими встановлено опіку чи піклування.

До видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на: інші передбачені законодавством пільги, що надаються, зокрема, особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю та особам, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше одного супроводжуючого); громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи;

Видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті «б» пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п. 1, 3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, (надалі - Порядок) (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) цей Порядок визначає відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання, зокрема, компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Згідно п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 головні розпорядники коштів місцевих бюджетів ведуть персоніфікований облік отримувачів пільг за соціальною ознакою згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року №117 «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги», а також здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Пунктами 3, 10 та 11 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 №117 (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що управління праці та соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, структурні підрозділи з питань праці та соціального захисту населення виконавчих органів міських рад (далі - уповноважені органи), зокрема, організовують збирання, систематизацію і зберігання зазначеної у пункті 2 цього Положення інформації та забезпечують її автоматизоване використання для контролю за відомостями, які подаються підприємствами та організаціями, що надають послуги, для розрахунків за надані пільговикам послуги.

Підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою « 2-пільга».

Уповноважений орган щомісяця, зокрема:

1) звіряє інформацію, що міститься в Реєстрі з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги, і у разі виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, не провадить розрахунків, що стосуються виявлених розбіжностей, до уточнення цієї інформації;

2) після проведення розрахунків з підприємствами та організаціями, що надають послуги, складає: реєстр погашення заборгованості перед підприємствами та організаціями, що надають послуги, згідно з формою « 5-пільга» та реєстр розрахунків згідно з формою « 7-пільга»; акти звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги згідно з формою « 3-пільга».

Таким чином, як правильно встановив суд першої інстанції, саме відповідач, як розпорядник коштів місцевого бюджету, відповідно до законодавчих приписів зобов`язаний здійснювати відшкодування перевізнику витрат, понесених за надання послуг з перевезення автомобільним транспортом на пільгових умовах.

Доводи апеляційної скарги про те, що оплата не була здійснена відповідачем, оскільки з державного бюджету на 2016 рік не передбачені додаткові субвенції місцевим бюджетам на здійснення пільгового перевезення, колегією суддів визнано безпідставними з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Положення ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Законодавством не передбачена залежність відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.05.2018 у справі №903/321/17, від 10.10.2018 у справі №904/9488/17.

Перевезення пасажирів на пільгових умовах виконано позивачем не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Таким чином, уповноважений на те державою орган - відповідач у справі в силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу.

Враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов`язання з відшкодування витрат за надані позивачем послуги з перевезення пільгових категорій громадян з грудня 2015 року по грудень 2016 року не виконав, доказів, які б звільняли його від обов`язку відшкодувати вказані витрати відповідачем не надано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та стягнення з відповідача 113445,68 грн.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Київської області від 03.06.2019 у справі №911/173/19, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області на рішення господарського суду Київської області від 03.06.2019 у справі №911/173/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 03.06.2019 у справі №911/173/19 залишити без змін.

Матеріали справи №911/173/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287,288 ГПК України

Повний текст постанови складено 24.10.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко