ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2019 Справа № 904/10099/13

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65, зал №511

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Іванов О.Г., Кощеєв І.М.

секретар судового засідання Мацекос І.М.

за участю представників:

від позивача: Єгоров В.С., довіреність №14-183 від 13.05.2019, посвідчення №1292 від 04.11.2017, адвокат

від відповідача: Сидорчук І.С., довіреність №16/2019 від 28.05.2019, посвідчення №21/2036 від 23.04.2019, адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 15.08.2019 у справі №904/10099/13 (суддя Красота О.І.; ухвалу постановлено о 16:38 у місті Дніпро)

за заявою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про видачу дублікату наказу та поновлення строку на пред`явлення останнього до виконання у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ

до Публічного акціонерного товариства "Дніпродзержинська теплоелектроцентраль", м.Кам`янське, Дніпропетровська область

про стягнення 286384,70 грн.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось із позовом до Публічного акціонерного товариства "Дніпродзержинська теплоелектроцентраль" про стягнення суми, на яку збільшився борг в наслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, що складає 43880,95 грн., та три відсотки річних у розмірі 242503,75 грн., а загалом 286384,70 грн.,

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2014 у справі №904/10099/13 частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України". Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Дніпродзержинська теплоелектроцентраль" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" втрати від інфляції у сумі 25 602,28 грн., 3% річних у сумі 241 453,95 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 5341,12 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

На виконання означеного вище судового рішення Господарським судом Дніпропетровської області виданий відповідний наказ за №904/10099/13 від 04.02.2014 дійсний до пред`явлення до 04.02.2015.

05.08.2019 Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (заявник, позивач, стягувач) звернулося до суду із заявою №14/5-2161В від 30.07.2019 про видачу дубліката наказу від 04.02.2014 у справі № 904/10099/13 та поновлення строку на пред`явлення останнього до виконання, посилаючись на втрату оригіналу судового наказу.

Під час розгляду заяви Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про видачу дублікату виконавчого документу та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа для виконання судом внесені зміни в найменування сторін у справі №904/10099/13, а саме: позивача з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та відповідача з Публічного акціонерного товариства "Дніпродзержинська теплоелектроцентраль" на Акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль".

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.08.2019 у справі №904/10099/13 в задоволенні заяви Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дублікату виконавчого документу - відмовлено.

Ухвала місцевого господарського суду вмотивована тим, що стягувач звернувся із заявою про видачу дублікату наказу господарського суду поза межами встановленого строку для його пред`явлення до виконання та що цей строк пропущено без поважних причин.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось з апеляційною скаргою в якій вважає, що ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 15.08.2019 у справі №904/10099/14 прийнята з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим вказане рішення (ухвала) підлягає скасуванню.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує, що суд неправильно застосував положення статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" №1404 від 02.06.2016 (набрав чинності 05.10.2016), якими встановлені строки пред`явлення виконавчого документа до виконання. Стосовно причини пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання позивач вказує, що вказаний наказ разом з відповідною постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві без виконання на адресу стягувача не надходив. Таким чином, позивач об`єктивно, без залежних від нього підстав, не міг повторно пред`явити такий наказ до виконання у строки, встановлені статтею 12 Закону України "Про виконавче провадження". Вважає, що внаслідок втрати наказу пропуск строку його повторного пред`явлення до виконання відбувся не з вини стягувача, у зв`язку з чим причини пропуску такого строку були поважними. При цьому позивач вказує на висновки про застосування норм права Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 05.05.2018 у справі №917/1431/14. Також позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що з системного аналізу положень статей 19, 55, 129-1 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII вбачається, що обов`язок виконати остаточне судове рішення у першу чергу стосується боржника, тобто, особи, яка порушила право за захистом якого було здійснено відповідне звернення до суду. В той же час боржник не вчинив жодної дії, яка була б спрямована на виконання остаточного судового рішення.

Акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль" у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що 07.04.2014 виконавчий документ було повернуто стягувачеві на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" без виконання через те, що позивач не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, не зважаючи на попередження державного виконавця про наслідки не вчинення таких дій. Відповідач вказує, що стягувач мав право і реальну можливість перевіряти хід виконавчого провадження ще з моменту його відкриття, мав доступ до відповідного реєстру виконавчих проваджень, був обізнаний з обов`язком авансувати витрати виконавчого провадження на виготовлення технічної документації та звіту щодо вартості арештованого майна з метою подальшої реалізації вказаного майна боржника та був попереджений наслідки невиконання вимог державного виконавця. Проте не здійснив дій по авансуванню, не отримав повернутий виконавчою службою виконавчий документ, не перевірив більш ніж за три роки стан виконавчого провадження, що дає підстави сумніватись в добросовісності користування стягувачем своїми правами та не доводить об`єктивних підстав вважати неможливим або ускладненим звернення стягувача до суду з заявою про видачу дублікату втраченого виконавчого документа в межах строків для пред`явлення його до виконання. Відповідач вказує, що посилання позивача в апеляційній скарзі про те, що судом не взято до уваги норми Закону України "Про виконавче провадження" не спростовують факту порушення позивачем строків для звернення до суду з заявою про видачу дублікату наказу в трирічний строк, з моменту винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Поважних причин, які є умовою, визначеною статтею 329 Господарського процесуального кодексу України, для відновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання позивач не наводить. Окремо відповідач звертає увагу, що вимоги позивача було включено до реєстру вимог кредиторів у справі №904/10198/15 про банкрутство АТ "Дніпровська ТЕЦ". Таким чином, відповідач не мав права задовольняти вимоги АТ "НАК "Нафтогаз", як свого кредитора, поза черговістю, оскільки це б порушило права інших кредиторів у справі. Справу про банкрутство АТ "Дніпровська ТЕЦ" було закрито 13.11.2018. Таким чином, в період з моменту повернення виконавчого документа стягувачеві, а також при наявності справи про банкрутство, позивач мав можливість звернутися до суду за отриманням дублікату наказу до спливу строку для пред`явлення наказу до виконання, тобто до 08.12.2018. При цьому прострочення є таким, що відбулося з порушенням строку встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання та не обґрунтовано належними доказами порушення цього строку, за умови вільного доступу позивача - стягувача до реєстру виконавчих проваджень протягом більше ніж три роки.

У судовому засіданні 02.10.2019 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, а представник відповідача заперечував на задоволенні апеляційної скарги з підстав, зазначених у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників сторін, які приймали участь у судових засіданнях, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.ст. 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено такі обставини.

Заявою №14/2-143 від 05.03.2014 Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі позивач або стягувач) пред`явило до виконання наказ Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2014 у справі №904/10099/13 до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області.

Постановою від 07.04.2014 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області відкрито виконавче провадження №42763594 з виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області №904/10099/13 від 04.02.2014.

08.12.2015 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві (наказу №904/10099/13 від 04.02.2014) на підставі пункту 4 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження". Як зазначено в цій постанові державного виконавця, підставою для повернення виконавчого документу є те, що стягувач не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

25.02.2019 позивач звернувся до Головного управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України з листом про надання інформації щодо виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2014 у справі №904/10099/13.

Листом №ПАТ-145-02 від 01.04.2019 Головне управління державної виконавчої служби повідомило стягувача, що постановою від 08.12.2015 наказ Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2014 у справі №904/10099/13 був повернутий стягувачу на підставі пункту 4 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент винесення постанови). Разом з тим, у вищезазначеному листі було зазначено, що надати інформацію щодо реквізитів поштового відправлення на даний час неможливо, оскільки реєстри відправленої кореспонденції відсутні у зв`язку із закінчення строку зберігання останніх.

Згідно з частиною першою статті 22 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-ХIV (в редакції, діючій на момент видачі вказаного наказу) накази господарських судів можуть бути пред`явлені протягом року, якщо інше не передбачено законом

Частиною другою статті 22 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-ХIV (в редакції, діючій на момент видачі вказаного наказу) встановлено, що строки, зазначені у частині 1 цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Частиною першою статті 23 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-ХIV (в редакції, чинній на момент винесення постанови) передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Згідно з положеннями частини другої статті 23 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-ХIV після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що наказ Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2014 у справі №904/10099/13 був виданий зі строком пред`явлення до 04.02.2015.

Таким чином, строк пред`явлення до виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2014 у справі №904/10099/13 був перерваний пред`явленням стягувачем відповідного виконавчого документа до виконання.

Після винесення державним виконавцем постанови від 08.12.2015 про повернення виконавчого документу стягувачу, строк пред`явлення наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2014 у справі №904/10099/13 поновився. Відповідно вказаний наказ мав бути пред`явлений до виконання у строк до 08.12.2016.

05.10.2016 набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII.

Пунктом 5 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016 визначено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

На момент набрання чинності Законом України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016 (05.10.2016), строк пред`явлення наказу суду від 05.08.2014 у справі №904/4090/14 не сплив, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи пункту 5 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016 та положення статті 12 зазначеного Закону.

Тому, відповідно, наказ Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2014 у справі №904/10099/13 мав бути повторно пред`явлений до виконання до 08.12.2018.

Між тим, позивач (стягувач) звернувся до суду заявою про видачу дублікату виконавчого документу та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання 05.08.2019, тобто поза межами встановленого строку для пред`явлення наказу до виконання, мотивуючи це тим, що після пред`явлення означеного наказу господарського суду до органів державної виконавчої служби, виконавчий документ на адресу заявника не повертався, а про його повернення позивач (сягувач) дізнався лише після отримання листа Головного управління державної виконавчої служби від 01.04.2019 №ПАТ-145-02.

За приписами пункту 19.4. Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII, у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Частина шоста статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (в редакції Закону №2147-VIII від 03/10/.2017) встановлює, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 329 Господарського процесуального кодексу України, у разі пропуску строку для пред`явлення наказу, судового наказу до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Втім, поважною причиною визнається така обставина, яка є об`єктивно непереборною та пов`язаною з дійсними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Відмовляючи позивачеві в задоволенні заяви про поновлення строку пред`явлення означеного наказу господарського суду до виконання та відповідно у видачі дублікату цього наказу, суд першої інстанції виходив із того, що строк пред`явлення наказу до виконання пропущено стягувачем без поважних причин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних мотивів.

Поважність пропуску строку пред`явлення наказу до виконання пов`язується позивачем лише з однією обставиною - не обізнаністю про повернення державним виконавцем означеного наказу стягувачу, про що позивачеві стало достеменно відомо на його запит з відповіді державної виконавчої служби від 01.04.2019.

Факт неотримання позивачем наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2014 №904/10099/13 разом з постановою державного виконавця від 08.12.2015 №42763594 підтверджується довідкою Управління діловодства позивача від 07.05.2019 №36-31-19.

Як вказує позивач, згідно з листом Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області управління державної виконавчої служби №ПАТ-145-02 від 01.04.2019 на адресу позивача разом з вказаним наказом також були направлені ще 9 наказів виданих Господарським судом Дніпропетровської області у справах №18/5005/5715/2012, №904/4090/14, №904/4966/14, №904/4536/14, №904/10101/13, №904/4543/14, №904/4538/14 на загальну суму стягнення на користь заявника 30320676,61 грн. За твердженням позивача вказані накази на адресу стягувача не надходили, а залишок несплаченого за ними боржником боргу становить 30320676,61 грн.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2015 порушено провадження у справі №904/10198/15 про банкрутство Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" за заявою Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Відповідно до ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 11.10.2017 ПАТ Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" включено до реєстру вимог кредиторів у справі №904/10198/15, а саме: 2756,00 грн. - 1 черга задоволення; 663 834 564,29 грн. - 4 черга задоволення; 92112 662,74 грн. - 6 черга задоволення.

Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14.05.1992 №2343-ХІІ (в редакції, що діяла на момент відкриття провадження у справі про банкрутство) встановлює, що пред`явлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися лише у порядку, передбаченому цим Законом, та в межах провадження у справі про банкрутство (частина 15 статті 16 цього Закону).

За частиною першою статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство.

Частина восьма статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначає, що вимоги конкурсних кредиторів, визнані боржником або господарським судом, вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів.

Стаття 31 Закон України "Про виконавче провадження" (зі змінами та доповненнями, які внесенні Законом №1730-VIII від 03.11.2016) встановлює підстави для зупинення вчинення виконавчих дій, до яких, зокрема, віднесено:

- порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом (пункт 4 частини першої статті 31 цього Закону);

- включення підприємства паливно-енергетичного комплексу до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості, яка виникла внаслідок розрахунків за енергоносії з урахуванням дати заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", крім рішень, передбачених абзацом шостим пункту 3.7 статті 3 зазначеного Закону (пункт 7 частини першої статті 31 цього Закону);

- включення підприємств, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", з виконавчих проваджень, стягувачами за якими є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", її дочірня компанія "Газ України", Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз", постачальники електричної енергії, а боржниками - підприємства, що виробляють теплову енергію, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, та підприємства централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) (пункт 7 частини першої статті 31 цього Закону).

Частина третя статті 31 Закон України "Про виконавче провадження" встановлює, що виконавче провадження з підстави, передбаченої пунктом 7 частини першої цієї статті, не зупиняється в разі стягнення заборгованості перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та/або її дочірнім підприємством, що здійснювало постачання природного газу на підставі ліцензії.

За приписами частини четвертої статті 31 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження з підстави, передбаченої пунктом 10 частини першої цієї статті, зупиняється у частині стягнення заборгованості за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (з урахуванням суми неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), крім заборгованості, раніше реструктуризованої (розстроченої та/або відстроченої), у тому числі згідно з рішенням суду.

Суд першої інстанції правильно вказав, що при наявності порушеної справи про банкрутство відносно відповідача (боржника), у позивача (стягувача) була відсутня можливість іншим чином виконати рішення суду у даній справі, зокрема шляхом примусового виконання у вказаному виконавчому проваджені, до завершення справи про банкрутство. Тому позивач мав дійсні сподівання на стягнення коштів на його користь саме у справі про банкрутство.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2018 провадження у справі №904/10198/15 закрито на підставі пункту 12 частини 1 статті 83, пункту 4-3 розділу Х Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та частини 5 статті 12 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", в зв`язку із прийняттям Фондом державного майна України рішення про приватизацію державного пакету акції розміром 99,9277 % статутного капіталу АТ "Дніпровська ТЕЦ" (наказ №759 від 08.06.2018).

Згідно з пунктом 4-3 розділу Х Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" провадження у справах про банкрутство боржників, якими є державні підприємства та/або господарські товариства, більше ніж 50 відсотків акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, підлягає припиненню, крім тих, що ліквідуються за рішенням власника.

Вказані зміни у Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" внесені згідно із Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна" від 18.01.2018 №2269-VIII.

Отже, справу про банкрутство Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" закрито у зв`язку зі зміною законодавства.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача, що внаслідок втрати наказу пропуск строку його повторного пред`явлення до виконання відбувся не з вини стягувача, у зв`язку з чим причини пропуску строку такого строку були поважними, з таких мотивів.

За встановлених судом обставин, колегія суддів погоджується з твердженням позивача, що оскільки він не отримав від державної виконавчої служби постанови про повернення означеного наказу, то об`єктивно не міг знати про те, що строк пред`явлення наказу до виконання був перерваний та розпочав свій перебіг заново з 09.12.2015.

Як правильно вказує позивач, процесуальним законодавством не визначено переліку причин, які є поважними (такими, що не залежали від волі стягувача), та за наявності яких суд повинен поновити пропущений строк. Тому, згідно з висновками про застосування норм права Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 05.05.2018 у справі №917/1431/14, питання щодо поважності причин пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання (у розумінні частини першої статті 329 Господарського процесуального кодексу України), тобто, наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від стягувача підстав унеможливили або істотно утруднювали своєчасне пред`явлення наказу до виконання, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; при цьому визначальним при оцінці поважності причин пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання є встановлення моменту, з якого стягував мав реальну можливість пред`явити відповідний наказ до виконання

Як зазначено вище, судом першої інстанції правильно з`ясовано обставини справи, які свідчать, що позивач після пред`явлення наказу до виконання (07.04.2014) та до 01.04.2019 (отримання інформації державної виконавчої служби про повернення наказу), тобто тривалий час (майже 5 років) не вчинив жодної дії задля з`ясування стану виконавчого провадження з примусового виконання означеного наказу.

Так позивач (стягувач) звернувся до суду з заявою про видачу дубліката наказу та поновлення строку на пред`явлення останнього до виконання - 05.08.2019. При цьому, прострочення з 08.12.2018 по 05.08.2019 (дата отримання заяви судом) є таким, що відбулося з порушенням строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про обставини, зазначені в частині першій цієї статті, а з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, - у день надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зупиняє вчинення виконавчих дій, про що виносить відповідну постанову.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України "Про виконавче провадження", яка визначає права і обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження, сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина восьма статті 19 Закону України "Про виконавче провадження".

Наявність на розгляді господарського суду справи про банкрутство Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" в період з 17.12.2015 по 13.11.2018, тобто майже три роки, також відповідно до наведених вище положень Закону України "Про виконавче провадження" зумовлювало необхідність зупинення виконавчого провадження за означеним наказом з прийняттям відповідної постанови державного виконавця, яка мала бути направлена стягувачу. Проте позивач зі своєї сторони також не вжив заходів для з`ясування стану виконавчого провадження з примусового виконання означеного наказу.

Таким чином, в період з моменту повернення виконавчого документа позивачу стягувачу, а також при наявності справи про банкрутство, позивач мав можливість звернутися до державної виконавчої служби для з`ясування стану виконання означеного наказу та звернутися до суду за отриманням дублікату цього наказу у разі його втрати, без будь-яких суттєвих перешкод.

Отже, за відсутності в матеріалах цієї справи доказів вжиття позивачем заходів з реалізації у повному обсязі своїх встановлених Законом України "Про виконавче провадження" прав стягувача у виконавчому провадженні, зокрема, знайомитися з матеріалами виконавчого провадження з метою з`ясування причин тривалого невиконання означеного наказу суду, чому не було об`єктивних перешкод чи обставин, які б це унеможливлювали, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що встановлені судом обставини не підтверджують поважність причин пропуску строку пред`явлення означеного наказу до виконання.

Щодо аргументів позивача про порушення судом першої інстанції норм матеріального права через не застосування положень статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" №1404 від 02.06.2016, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання та, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони - колегія суддів відхиляє їх як необґрунтовані, оскільки судом першої інстанції відзначено в оскарженій ухвалі, що на момент набрання чинності Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII, строк пред`явлення означеного наказу суду від 04.02.2014 у справі №904/10099/13 не сплив, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи пункту 5 Розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016 та положення статті 12 зазначеного Закону.

Щодо оцінки аргументів позивача, що з системного аналізу положень статей 19, 55, 129-1 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII вбачається, що обов`язок виконати остаточне судове рішення у першу чергу стосується боржника, тобто, особи, яка порушила право за захистом якого було здійснено відповідне звернення до суду; що механізм примусового виконання, який закріплений положеннями Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII має субсидіарний характер і покликаний в першу чергу, гарантувати стягувачу ефективний спосіб захисту як в теорії, так і на практиці, проте боржник не вчинив жодної дії, яка була б спрямована на виконання остаточного судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 2 Господарського процесуального кодексу України закріплено принцип обов`язковості судового рішення.

Стаття 326 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини четвертої статті 13, статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини й громадянина захищаються судом; обов`язковість рішень суду є однією з основних задач судочинства.

Положення статей 124 та 129 Конституції України були розглянуті Конституційним Судом України, який у своєму рішенні № 18-рп/2012 від 13.12.2012 вказав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання, а статтею 8 передбачено, що Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії.

Тобто, виконання судового рішення в порядку та в межах повноважень, закріплених законом, є одним з основних конституційних принципів, які характеризують державу як правову.

Розглядаючи справу №5-рп/2013, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013 зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини в справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (заява №48553/99) від 25.07.2002 зазначено, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1, повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права, як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів ("Брумареску проти Румунії").

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Також у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Тобто, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судового рішення не призводить до відновлення порушеного права. Відсутність у сторони можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, є втручанням у право сторони на мирне володіння майном, що порушенням першого пункту статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Наразі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2014 у справі №904/10099/13, на виконання якого видано означений наказ №904/10099/13 від 04.02.2014, не виконане.

Разом з цим судом встановлено, що позивачем, як стороною, яка є зацікавленою особою у відновленні своїх порушених прав, натомість допущена недбалість в питанні контролю за ходом виконавчого провадження, що й призвело до суттєвого пропуску строку для повторного пред`явлення означеного наказу до виконання з причин, які не можуть бути визнані судом поважними.

Враховуючи встановлені обставин, колегія суддів доходить висновку, що в матеріалах справи не знайшли підтвердження доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач довів належними та допустимим доказами існування обставин, за яких суд міг визнати поважними причини пропуску строку пред`явлення означеного наказу до виконання, а відтак й задовольнити заяву позивача про видачу дублікату цього виконавчого документа.

За викладеного вище, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно й об`єктивно розглянув всі обставини справи в їх сукупності і керуючись законом, який регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку, що заява Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про поновлення строку пред`явлення до виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області №904/10099/13 від 04.02.2014 та про видачу дублікату цього виконавчого документа задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати в сумі 1921,00 грн. на оплату судового збору, понесені позивачем у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 15.08.2019 у справі №904/10099/13 - залишити без змін.

Судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена 21.10.2019.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя О.Г. Іванов

Суддя І.М. Кощеєв