ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"17" жовтня 2019 р. м. Рівне Справа № 918/217/19

Господарський суд Рівненської області у складі головуючої судді Бережнюк В.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Західенергопостач"

до відповідача Іноземне Підприємство "Томашгородський каменедробильний завод"

про стягнення заборгованості в загальній сумі 186 921,71 грн.

Секретар судового засідання Лиманський А.Ю.

представники:

від позивача Гичун М.Д.

від відповідача не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Західенергопостач" звернулося до господарського суду Рівненської області із позовною заявою до відповідача Іноземного Підприємства "Томашгородський каменедробильний завод" про стягнення заборгованості 186 921,71 грн., з яких 138 458,28 грн. - основний борг, 41 452,02 грн. - проценти за користування товарним кредитом, 1 885,00 грн. - 3% річних, 4 478,17 грн. - інфляційні втрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив умови Договору купівлі-продажу від 15.03.2018 р., а саме не розрахувався своєчасно та не у повному обсязі за отриманий товар - нафтопродукти. Тому покликаючись на ст.625 ЦК України, та умови Договору позивач нарахував відповідачу проценти, 3% річних та інфляційні втрати.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 07 травня 2019 року у справі №918/217/19 позов задоволено повністю; стягнуто з Іноземного Підприємства "Томашгородський каменедробильний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Західенергопостач" 138458 грн. 28 коп. - основного боргу, 41452 грн. 02 коп. - процентів за користування товарним кредитом, 1885 грн. 00 коп. - 3% річних, 4478 грн. 17 коп. - інфляційних втрат, 2803 грн. 83 коп. судового збору.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.10.2019 р. вказане рішення залишено без змін.

На виконання рішення видано наказ від 11.07.2019 р.

10 жовтня 2019 року через канцелярію суду від Іноземного Підприємства "Томашгородський каменедробильний завод" надійшла заява про розстрочення виконання рішення суду від 07.05.2019 р. у справі №918/217/19, яка ухвалою від 11.10.2019 р. призначена до розгляду на 17.10.2019 р. на 15:00 год.

У заяві відповідач просить суд розстрочити виконання судового рішення по сплаті заборгованості перед позивачем у цій справі згідно такого графіка її погашення: жовтень 2019 р. - 63025,00 грн.; листопад 2019 р. - 63025,00 грн.; грудень 2019 р. - 63027,30 грн. В обгрунтування поданої заяви про розстрочення виконання рішення відповідач посилається на те, що Іноземне Підприємство "Томашгородський каменедробильний завод" має 105 працівників і значна частина коштів підприємства спрямовується на виплату їм заробітної плати. Падіння цін на щебінь в Україні та необхідність виконувати частину зобов`язань підприємства в іноземній валюті в комплексі зумовило погіршення фінансового стану відповідача. Крім того, на виробництві мали місце форс-мажорні обставини, що призвели до зупинки видобувних робіт. Одночасне стягнення коштів у процесі виконання рішення у даній справі призведе до погіршення або навіть зупинки роботи підприємства відповідача, до блокування роботи підприємства та залишить без заробітної плати його працівників.

Представник позивача 16.10.2019 р. подав письмові заперечення проти заяви про розстрочення виконання рішення суду, у яких у загальному вказує, що заявник не підтвердив документально наявність виключних обставин, що ускладнять чи зроблять неможливим виконання судового рішення у справі №918/217/19. Просить відмовити у задоволенні заяви.

У судовому засіданні 17.10.2019 р. представник позивача надав пояснення та проти задоволення заяви заперечив, оскільки вважає її безпідставною.

Представник заявника до суду не прибув. Про дату та час розгляду заяви повідомлявся судом належним чином.

Розглянувши подану заяву Іноземного Підприємства "Томашгородський каменедробильний завод" про розстрочення виконання рішення суду від 07.05.2019 р. у справі №918/217/19, та наявні в матеріалах справи докази, заслухавши присутнього представника позивача, суд зазначає наступне.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, слід враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

За приписом ст.18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Разом з тим, згідно ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Так, статтею 239 ГПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ст.331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Така заява розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, у Господарському процесуальному кодексі України та спеціальному законі, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку (Закон України "Про виконавче провадження"), не встановлений вичерпний перелік обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, і на підставі яких суд може прийняти рішення про надання відстрочки.

У той же час, слід зважити на таке:

1) виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012);

2) невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 №11-рп/2012);

3) відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі Суд) право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II);

4) за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", №22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Як уже вказувалося вище, заявник просив розстрочити виконання судового рішення по сплаті заборгованості перед позивачем у цій справі згідно такого графіка її погашення: жовтень 2019 р. - 63025,00 грн.; листопад 2019 р. - 63025,00 грн.; грудень 2019 р. - 63027,30 грн. В обгрунтування поданої заяви про розстрочення виконання рішення відповідач посилається на те, що Іноземне Підприємство "Томашгородський каменедробильний завод" має 105 працівників і значна частина коштів підприємства спрямовується на виплату їм заробітної плати. Падіння цін на щебінь в Україні та необхідність виконувати частину зобов`язань підприємства в іноземній валюті в комплексі зумовило погіршення фінансового стану відповідача.

Суд бере до уваги те, що п. 1 статті 6 § 1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 р. по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду". В зв`язку з тим, що відстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки виконання судового рішення. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить зокрема від складності виконавчого провадження, суми та характеру що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Із підстав, умов та меж надання відстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на то мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 № 14 "Про практику розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду потрібно мати на увазі, що відповідно до приписів ГПК України їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачеві, стихійне лихо, інші надзвичайні події). При цьому такі виняткові обставини визначаються судом з огляду на матеріали справи, у тому числі подані стороною докази на обґрунтування такої заяви. Аналогічні приписи містить п. 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів".

З аналізу процесуальних норм, які регулюють питання можливості надання відстрочки та розстрочки виконання рішення суду випливає, що законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочку виконання судового рішення в судовому порядку з об`єктивними, непереборними, тобто виключними обставинами, що ускладнюють або виключають виконання рішення. Визначальним фактором є винятковість цих випадків та їх об`єктивний вплив на виконання судового рішення.

Господарський процесуальний кодекс визначає перелік обставин, які зазначалися вище в ч. 4 ст. 331 ГПК України, разом з тим, не обмежує їх перелік, оскільки можуть бути і інші обставини, які об`єктивно ускладнюють виконання рішення суду.

Заявником до суду не надано доказів на підтвердження доводів щодо наявності виключних обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду. Крім того, боржником не надано доказів, що ті обставини, які, на його думку, унеможливлюють виконання рішення суду на момент розгляду заяви про розстрочення виконання рішення, зміняться у наступному, та доказів здійснення заявником заходів для зміни таких обставин.

Крім того, судом встановлено, що матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували те, що для виконання рішення суду необхідна розстрочка виконання рішення суду саме на три місяці.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що обставини, якими відповідач обґрунтовує заяву, за змістом статті 331 Господарського процесуального кодексу України не є обставинами, котрі ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим.

При цьому суд звертає увагу, що інших підстав для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення ІП "Томашгородський каменедробильний завод" не виклав у заяві та не обгрунтував. Також не подав належних та допустимих доказів існування інших обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Згідно статей 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність необхідних доказів на підтвердження надзвичайних (виключних) обставин, правові підстави для задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду відсутні.

Таким чином, заява підприємця ІП "Томашгородський каменедробильний завод" про розстрочення виконання рішення суду задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 233, 234, 331 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви Іноземного підприємства "Томашгородський каменедробильний завод" про розстрочення виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 07.05.2019 р. у справі №918/217/19 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення 17.10.2019 р. та може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду України в порядку ст.ст. 254-259 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: https://court.gov.ua/sud5019/.

Суддя Бережнюк В.В.