РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.10.2019Справа № 910/10147/19

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ДАРТБУДУКРАЇНА"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "ІСКО"
простягнення 555037,76 грн
Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Багнюк І.І.

Представники учасників справи:

від позивачаЯрмак С.С., довіреність №2607-1 від 26.07.2019;
від відповідачане з`явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДАРТБУДУКРАЇНА" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСКО" 555037,76 грн, з яких: 378169,50 грн основного боргу, 16415,63 грн інфляційних втрат, 6551,97 грн 3% річних, 63139,98 грн пені та 90760,68 грн штрафу.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору про надання послуг №2018/06/05 від 06.05.2018 в частині здійснення розрахунків за надані позивачем послуги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2019 відкрито провадження у справі №910/10147/19; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 19.09.2019; встановлено відповідачу строки для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.10.2019.

Представник позивача в судове засідання 16.10.2019 з`явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач у судові засідання свого представника не направив, про причини його неявки суд не повідомив. Про проведення судових засідань відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення наявним в матеріалах справи.

Згідно з ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2019 не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 16.10.2019 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

06.05.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДАРТБУДУКРАЇНА" (виконавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСКО" (замовник, відповідач) було укладено договір №2018/06/05 про надання послуг (договір), відповідно до умов якого виконавець зобов`язується за завданням замовника протягом визначеного в договорі строку надавати за плату наступні послуги: послуги будівельної техніки з оператором, послуги автомобільного вантажного транспорту, послуги обладнання та механізмів (п.1.1), замовник доручає, а виконавець забезпечує виконання правил та умов договору власними або залученими засобами виконання робіт з розробки котловану з вивезення ґрунту за межі будівельного майданчика та на його межі Житового будинку V-ї черги ЖК "Південний" та за адресою: м.Київ, вул.Сім`ї Стешенків, 9 (п.2.0), загальна вартість робіт за цим договором визначається, як сумарна сума актів прийому-передачі робіт між замовником та виконавцем за діючий період договору. Оплата проводиться згідно договірних цін вартості послуг будівельної техніки та механізмів. В разі відмови від наданої техніки замовник сплачує виконавцю суму в еквіваленті вартості 2 (двох) машино - годин роботи машин та механізмів, а також вартість подачі і прибирання техніки (п.3.1), надані послуги приймаються згідно актів прийому - передачі виконаних робіт у відповідності з талонами замовника. Акти прийому-передачі виконаних робіт виконавець може направити замовнику поштою або кур`єром. Замовник зобов`язаний строком у 5 (п`ять) днів з моменту отримання актів прийому-передачі виконаних робіт підписати їх, завірити печаткою та направити один екземпляр на адресу виконавця. У разі не повернення або несвоєчасного повернення замовником актів прийому-передачі виконаних робіт та відсутності письмової мотивованої відмови замовника від підписання актів у термін до 15 числа місяця, який слідує за місяцем у якому були надані послуги (проведені роботи) направляється на адресу виконавця, акт вважається визнаним замовником, а послуги прийнятими у повному обсязі на визначену у акті суму (п.3.2), замовник здійснює попередню оплату у розмірі 100% від суми замовлених послуг, згідно з рахунком-фактурою, наданого виконавцем (п.3.4), за порушення сторонами строків виконання зобов`язань за договором, винна сторона виплачує іншій стороні пеню у розмірі 0,1% суми зобов`язань за кожний день прострочення. На підставі ст.625 Цивільного кодексу України сторони домовились, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання строком більше 30 календарних днів боржник, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також штраф у розмірі 24% від простроченої суми (п.4.1), цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (п.6.1), строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.6.1 цього договору та закінчується 31.12.2018. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (п.6.2).

Відповідно до актів надання послуг №130 від 09.05.2018 на суму 23200,00 грн, №131 від 10.05.2018 на суму 22812,50 грн, №137 від 11.05.2018 на суму 8700,00 грн, №136 від 12.05.2018 на суму 11250,00 грн, №141 від 14.05.2018 на суму 6300,00 грн, №147 від 15.05.2018 на суму 23700,00 грн, №150 від 16.05.2018 на суму 17050,00 грн, №155 від 17.05.2018 на суму 12825,00 грн, №153 від 19.05.2018 на суму 15000,00 грн, №162 від 21.05.2018 на суму 7200,00 грн, №161 від 22.05.2018 на суму 10000,00 грн, №224 від 02.07.2018 на суму 1800,00 грн, №243 від 12.07.2018 на суму 4800,00 грн, №263 від 21.07.2018 на суму 87412,50 грн, №274 від 27.07.2018 на суму 63087,50 грн, №286 від 03.08.2018 на суму 75200,00 грн, №304 від 18.08.2018 на суму 41100,00 грн, №308 від 23.08.2018 на суму 42000,00 грн, №343 від 06.09.2018 на суму 10400,00 грн, №342 від 12.09.2018 на суму 147600,00 грн, №358 від 15.09.2018 на суму 10400,00 грн, №386 від 21.09.2018 на суму 38550,00 грн, №387 від 26.09.2018 на суму 42200,00 грн, №407 від 12.10.2018 на суму 3600,00 грн, №433 від 17.10.2018 на суму 2880,00 грн, №481 від 09.11.2018 на суму 5952,00 грн, №482 від 11.11.2018 на суму 48620,00 грн, №510 від 12.11.2018 на суму 3120,00 грн, №488 від 14.11.2018 на суму 12600,00 грн, №489 від 14.11.2018 на суму 104390,00 грн, №83 від 18.02.2019 на суму 44187,50 грн, №84 від 18.02.2019 на суму 127270,00 грн, які підписаний представниками сторін без зауважень і заперечень та скріплені печатками останніх, позивач надав, а відповідач прийняв послуги на загальну суму 1075207,00 грн.

Як зазначив позивач у позовній заяві, відповідачем було сплачено за надані Товариством з обмеженою відповідальністю "ДАРТБУДУКРАЇНА" послуги 697037,50 грн.

Відповідно до акту звірки взаєморозрахунків за період з січня 2018 року по лютий 2019 року, підписаного між сторонами та скріпленого печатками господарюючих суб`єктів станом на 28.02.2019 у відповідача наявна заборгованість за надані позивачем послуги на суму 378169,50 грн.

Спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору про надання послуг №2018/06/05 від 06.05.2018 в частині здійснення розрахунків за надані позивачем послуги, внаслідок чого Товариство з обмеженою відповідальністю "ДАРТБУДУКРАЇНА" просить суд стягнути з відповідача 555037,76 грн, з яких: 378169,50 грн основного боргу, 16415,63 грн інфляційних втрат, 6551,97 грн 3% річних, 63139,98 грн пені та 90760,68 грн штрафу.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч.1, ч.4 ст.202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором про надання послуг.

Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги укладений між сторонами договір як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов укладеного між сторонами договору, позивачем було надано, а відповідачем прийнято послуги на загальну суму 1075207,00 грн, що підтверджується належними та допустимими доказами у справі, а саме: актами надання послуг №130 від 09.05.2018 на суму 23200,00 грн, №131 від 10.05.2018 на суму 22812,50 грн, №137 від 11.05.2018 на суму 8700,00 грн, №136 від 12.05.2018 на суму 11250,00 грн, №141 від 14.05.2018 на суму 6300,00 грн, №147 від 15.05.2018 на суму 23700,00 грн, №150 від 16.05.2018 на суму 17050,00 грн, №155 від 17.05.2018 на суму 12825,00 грн, №153 від 19.05.2018 на суму 15000,00 грн, №162 від 21.05.2018 на суму 7200,00 грн, №161 від 22.05.2018 на суму 10000,00 грн, №224 від 02.07.2018 на суму 1800,00 грн, №243 від 12.07.2018 на суму 4800,00 грн, №263 від 21.07.2018 на суму 87412,50 грн, №274 від 27.07.2018 на суму 63087,50 грн, №286 від 03.08.2018 на суму 75200,00 грн, №304 від 18.08.2018 на суму 41100,00 грн, №308 від 23.08.2018 на суму 42000,00 грн, №343 від 06.09.2018 на суму 10400,00 грн, №342 від 12.09.2018 на суму 147600,00 грн, №358 від 15.09.2018 на суму 10400,00 грн, №386 від 21.09.2018 на суму 38550,00 грн, №387 від 26.09.2018 на суму 42200,00 грн, №407 від 12.10.2018 на суму 3600,00 грн, №433 від 17.10.2018 на суму 2880,00 грн, №481 від 09.11.2018 на суму 5952,00 грн, №482 від 11.11.2018 на суму 48620,00 грн, №510 від 12.11.2018 на суму 3120,00 грн, №488 від 14.11.2018 на суму 12600,00 грн, №489 від 14.11.2018 на суму 104390,00 грн, №83 від 18.02.2019 на суму 44187,50 грн, №84 від 18.02.2019 на суму 127270,00 грн.

Однак, як свідчать матеріали справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "ІСКО", у строк встановлений п.3.4 укладеного між сторонами договору за надані позивачем послуги у повному обсязі не оплатило, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість на суму 378169,50 грн.

Отже враховуючи, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів оплати наданих позивачем та прийнятих Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСКО" послуг у повному обсязі, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за надані послуги на загальну суму 378169,50 грн. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Щодо вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 63139,98 грн за загальний період прострочки з 26.09.2018 по 21.07.2019, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Частиною 1 ст.216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ст.230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст.548 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що за порушення сторонами строків виконання зобов`язань за договором, винна сторона виплачує іншій стороні пеню у розмірі 0,1% суми зобов`язань за кожний день прострочення.

Як встановлено судом, відповідачем у встановлений строк свого обов`язку за договором зі сплати за надані послуги не виконано, чим допущено прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання, і він вважається таким, що прострочив, а тому позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення пені, що діяла у період, за який нараховано пеню.

Здійснивши перевірку наведеного заявником розрахунку, судом встановлено, що останній містить помилки, зокрема, заявником не враховано положення ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

За розрахунком суду (з урахуванням положень вказаної статті) обґрунтованим є стягнення з відповідача пені у розмірі 62094,40 грн за загальний період прострочки з 26.09.2018 по 21.07.2019.

Щодо вимог про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 90760,68 грн, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно п.4.1 договору сторонами погоджено, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання строком більше 30 календарних днів боржник, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також штраф у розмірі 24% від простроченої суми.

При цьому оскільки судом встановлено факт прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем більше як на 30 календарних днів, вимоги позивача про стягнення штрафу визнаються обґрунтованими та підлягають задоволенню за розрахунком позивача, перевіреним судом, тобто на суму 90760,68 грн.

Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 16415,63 грн та 3% річних на суму 6551,97 грн за загальний період прострочення оплати з 26.09.2018 по 21.07.2019.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання по оплаті наданих позивачем послуг, то вимоги останнього про стягнення з відповідача 3% річних є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який перевірено судом, тобто у розмірі 6551,97 грн.

Як вже вказувалось судом, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст.625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі №910/5625/18, від 13.02.2019 у справі №924/312/18, а також постановою Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18.

Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за прострочення оплати відповідачем наданих позивачем послуг, суд дійшов висновку про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСКО" інфляційних втрат на суму 13795,79 грн.

За таких обставин, враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАРТБУДУКРАЇНА" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСКО".

Згідно положень п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.74, 129, 238 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСКО" (03148, м.Київ, вул.Сім`ї Стешенків, будинок 9, ідентифікаційний код 39683331) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАРТБУДУКРАЇНА" (02095, м.Київ, вул.Урлівська, будинок 3, квартира 32, ідентифікаційний код 41200519) 378169 (триста сімдесят вісім тисяч сто шістдесят дев`ять) грн 50 коп. основного боргу, 13795 (тринадцять тисяч сімсот дев`яносто п`ять) грн 79 коп. інфляційних втрат, 3% річних у розмірі 6551 (шість тисяч п`ятсот п`ятдесят одна) грн 97 коп., 62094 (шістдесят дві тисячі дев`яносто чотири) грн 40 коп. пені, 90760 (дев`яносто тисяч сімсот шістдесят) грн 68 коп. штрафу та 8270 (вісім тисяч двісті сімдесят) грн 59 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п.17.5 п.17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 23.10.2019

Суддя Ю.М. Смирнова