ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2019 Cправа № 914/3328/16

За позовом: Державного підприємства Український регіональний спеціалізований науково - реставраційний інститут Укрзахідпроектреставрація, м. Львів

до відповідача: Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів

про визнання частково недійсним п. 5.1. договору оренди від 25.06.2010 № Г-7547

Суддя Манюк П.Т.

За участю секретаря Чорної І.Б.

Представники:

від позивача: Курець Ю. П. - т. в. о. директора;

від відповідача: Чернобай С. С. - представник.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшов позов Державного підприємства Український регіональний спеціалізований науково - реставраційний інститут Укрзахідпроектреставрація до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради про визнання частково недійсним п. 5.1. договору оренди від 25.06.2010 № Г-7547.

Ухвалою суду від 30.12.2016 порушено провадження у справі № 914/3328/16 та, з урахуванням ухвали від 16.01.2017 про виправлення описки, призначено справу до розгляду на 07.02.2017.

В судовому засіданні 07.02.2017 була оголошена перерва до 27.02.2017.

Ухвалою суду від 27.02.2017, за клопотанням відповідача, суд продовжив строк вирішення спору та відклав розгляд справи на 13.03.2017.

Ухвалою суду від 13.03.2017 провадження у справі № 914/3328/16 було зупинено до завершення розгляду та набрання законної сили рішенням у справі Господарського суду Львівської області № 914/1839/16.

15.12.2017 набрали чинності зміни до ГПК України, в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 № 2147-VIII від 03.10.2017. Відповідно до п. 9 Перехідних положень ГПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою від 12.08.2019 суд поновив провадження у справі № 914/3328/16 та ухвалив проводити розгляд даної справи за правилами нової редакції ГПК України в порядку загального позовного провадження із стадії підготовчого засідання. Підготовче засідання у справі призначив на 04.09.2019.

У підготовче судове засідання 04.09.2019 представники сторін з`явилися, представник позивача просив суд відкласти підготовче засідання. Ухвалою суду від 04.09.2019 підготовче засідання відкладено на 23.09.2019.

Представники сторін у підготовче засідання 23.09.2019 не з`явилися, однак, від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання, у зв`язку з відрядженням керівника підприємства. Зважаючи на вказане клопотання, для надання можливості сторонам виконати вимоги ухвали суду, суд ухвалою від 23.09.2019 відклав підготовче засідання на 10.10.2019.

Представник позивача в підготовче засідання 10.10.2019 не з`явився, через канцелярію суду за підписом в. о. директора надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю керівника інституту. Представник відповідача в підготовче засідання 10.10.2019 з`явився, через канцелярію суду подав письмові пояснення по справі. Ухвалою від 10.10.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті в судовому засіданні на 21.10.2019.

Представник позивача у судове засідання 21.10.2019 з`явився, через канцелярію суду подав письмові пояснення щодо орендної плати, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання 21.10.2019 з`явився, проти позову заперечив.

Враховуючи те, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, в судовому засіданні 21.10.2019 розглянуто справу по суті та оголошено вступну та резолютивну частину судового рішення у справі.

Позиція позивача.

Державне підприємство Український регіональний спеціалізований науково - реставраційний інститут Укрзахідпроектреставрація звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради про визнання частково недійсним п. 5.1. договору оренди від 25.06.2010 № Г-7547.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що 25.06.2010 між сторонами у справі було укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщення) № Г-7547-10, за умовами якого орендодавець (відповідач) передав, а орендар (позивач) прийняв в строкове платне користування нерухоме майно нежитлові приміщення загальною площею 1 129, 1 кв.м., а саме: приміщення першого поверху площею 341,2 кв.м., приміщення другого поверху площею 541,3 кв.м., приміщення мезоніну площею 171,8 кв.м. та приміщення антресолі площею 74,8 кв.м., які розташовані за адресою: м. Львів, пл. Соборна, буд 3а.

Відповідно до п. 4.1 договору, термін оренди визначено на 2 роки з 25 червня 2010 року до 25 червня 2012 року.

Згідно п. 5.1 договору, розмір орендної плати за об`єкт оренди визначається відповідно до чинної на момент укладення даного договору Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, затвердженої ухвалою Львівської міської ради від 09.04.2009 року № 2569, і складає 34 407, 98 грн. без ПДВ за перший місяць оренди.

Позивач стверджує що він з таким розміром орендної плати не погоджується, оскільки ДП УРСНРІ Укрзахідпроектреставрація є державною науково-дослідною (науково-технічною) установою, що підтверджується виданим Міністерством регіонального розвитку та будівництва України свідоцтвом про державну атестацію наукової установи від 29.08.2008 № 2 та рішенням колегії Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16.07.2013 № 51 про затвердження її результатів, в частині підтвердження ДП УРСНРІ Укрзахідпроектреставрація статусу наукової установи з віднесенням до групи В.

У зв`язку із цим позивач зазначає, що відповідно до підпункту 7 пункту 25 Додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, що затверджена ухвалою Львівської міської ради від 07.06.2007 № 897, зі змінами внесеними ухвалою Львівської міської ради від 09.04.2009 № 2569 (далі Методика), орендна ставка для науково-дослідних установ, крім бюджетних, встановлена в розмірі 2 тоді як розрахунок орендної плати у договорі проведений з застосуванням орендної ставки 8, у зв`язку з чим розмір орендної плати за договором оренди від 25.06.2010 № Г-7547-10 збільшено в чотири рази.

На підставі зазначеного позивач звернувся з даним позовом до суду із вимогою про визнання недійсним п. 5.1 договору оренди нежитлового приміщення площею 1 129, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, пл. Соборна, буд. 3-а від 25.06.2010 № Г-7547-10, укладеного між державним підприємством УРСНРІ Укрзахідпроектреставрація та Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, в частині встановлення ставки орендної плати 8.

Позиція відповідача.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначив, що згідно Додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова застосовуються орендні ставки відповідно до використання орендарем нерухомого майна за цільовим призначенням. Тож, відповідач звертає увагу, що у пункті 2.1. договору оренди від 25.06.2010 № Г-7547-10 зазначено, що об`єкт оренди буде використовуватись орендарем для виконання проектних робіт. В той же час у Додатку 2 до Методики встановлено для суб`єктів господарювання, що здійснюють проектні, проектно-вишукувальні, проектно-конструкторські роботи ставку орендної плати 8. Відповідач стверджує, що сама лише належність орендаря до певної категорії осіб (наприклад наукова установа) не означає автоматичне встановлення певної орендної ставки, оскільки критерієм встановлення такої є не статус орендаря, а цільове призначення, за яким використовується об`єкт оренди.

Крім зазначеного, відповідач у своїх поясненнях від 10.10.2019 посилається на те, що рішенням Господарського суду Львівської області від 18.10.2017 у справі № 914/1839/16, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2018, було відмовлено позивачу в задоволенні аналогічного позову, щодо визнання недійсним п. 5.1. договору оренди того ж майна між тими самими сторонами, лише за інший період, який базувався на тих же методологічних засадах.

Також, відповідач заявив про застосування строку позовної давності до заявленої позовної вимоги. В обґрунтування зазначеного вказав, що обставини, які є підставою позову, були відомі позивачу на момент укладення спірного договору у 2010 році.

Обставини справи встановлені судом.

25.06.2010 між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавець) та державним підприємством Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут Укрзахідпроектреставрація (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщення) № Г-7547-10 (далі договір).

Відповідно до п. 1 договору, орендодавець на підставі наказів управління комунальної власності від 30.12.2009 року № 371-О та від 13.06.2010 року № 47-О, договору оренди від 25.01.2005 року № 1 передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, що знаходиться на балансі Управління охорони історичного середовища - балансоутримувача. Об`єктом оренди є приміщення, що знаходяться за адресою: м. Львів, пл. Соборна, буд 3а, загальною площею 1 129, 1 кв.м., а саме: приміщення першого поверху площею 341,2 кв.м., приміщення другого поверху площею 541,3 кв.м., приміщення мезоніну площею 171,8 кв.м. та приміщення антресолі площею 74,8 кв.м. (об`єкт оренди).

У пункті 2.1. договору зазначено, що об`єкт оренди буде використовуватись орендарем для виконання проектних робіт.

Термін оренди визначено у п. 4.1. договору - на 2 роки з 25 червня 2010 року до 25 червня 2012 року. Як повідомив позивач, термін дії договору було продовжено до 25.10.2014, відповідно до ст. 17 Закону України «Про оренду державного і комунального майна», дана обставина відповідачем не заперечувалась.

За умовами п. 5.1. договору, розмір орендної плати за об`єкт оренди визначається відповідно до чинної на момент укладення даного договору Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, затвердженої ухвалою Львівської міської ради від 09.04.2009 року № 2569, і складає 34 407, 98 грн. без ПДВ за перший місяць оренди. Розмір орендної плати підлягає індексації за відповідний період (місяць, квартал, рік).

Розмір орендної плати корегується щомісячно на відповідний індекс інфляції. В інших випадках розмір орендної плати переглядається тільки за згодою сторін або за рішенням суду, господарського суду ( п. 5.2. договору).

Суд встановив, що відповідно до підпункту 7 пункту 25 Додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, що затверджена ухвалою Львівської міської ради від 07.06.2007 № 897, зі змінами внесеними ухвалою Львівської міської ради від 09.04.2009 № 2569, орендна ставка для науково-дослідних установ, крім бюджетних, встановлена в розмірі 2, а згідно підпункту 3 пункту 16 вказаного додатку, орендна ставка для суб`єктів господарювання, що здійснюють проектні, проектно-вишукувальні, проектно-конструкторські роботи встановлена в розмірі 8, яка і застосована при визначенні розміру орендної плати у п. 5.1. договору оренди від 25.06.2010 № Г-7547-10.

Позивач зазначає, що ДП УРСНРІ Укрзахідпроектреставрація є державною науково-дослідною (науково-технічною) установою, на підставі чого останнє не погоджується із встановленим у договорі розміром орендної плати, визначеним з урахуванням орендної ставки 8, тому позивач звернувся до суду із даним позовом до Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради про визнання недійсним п.5.1 укладеного між сторонами договору оренди нежитлового приміщення площею 1129,1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, пл. Соборна, буд. 3а від 25.06.2010 № Г-7547-10, в частині встановлення ставки орендної плати 8.

Норми права та мотиви з яких виходить суд при ухваленні рішення.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до статті 11 ЦК України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно ст. 10 Закону України Про оренду державного та комунального майна, істотними умовами договору оренди, зокрема, є орендна плата з урахуванням її індексації.

Таким чином, враховуючи зазначене, предметом даного спору є визнання недійсною такої істотної умови спірного договору оренди нерухомого комунального майна як орендна плата.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 ГК України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність па підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Також, статтею 207 ГК України передбачено, що господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до приписів ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як зазначено у постанові Вищого господарського суду України від 06.03.2017 у справі № 914/1839/16, наведена норма (ст. 217 ЦК України) стосується вирішення питання щодо правової долі правочину, що має дефекти окремих його частин. При цьому закону може суперечити лише певна частина умов правочину, а інша - йому відповідати, а тому за таких обставин не завжди доцільно визнавати правочин недійсним у цілому. Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Переважна частина правочинів містить комплекс умов, які мають різне значення та неоднаковий вплив на досягнення юридичної мети. Є умови, без яких існування правочину неможливе, а відтак дефекти в них, їх невідповідність вимогам закону не можуть бути правомірною підставою виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків. В правочинах-договорах такими є істотні умови (стаття 638 Цивільного кодексу України). Тому визнання будь-якої з істотних умов договору спричиняє його недійсність в цілому. Інші ж умови не мають такого правоутворюючого фактору, їх невідповідність закону не має такого правового значення для реалізації правочину.

Варто зазначити, що у господарській справі № 914/1839/16, до вирішення якої суд зупиняв провадження у даній справі, було прийнято рішення від 18.10.2017 з аналогічних спірних правовідносин між тими самими сторонами, але щодо договору оренди, укладеного на інший період. Вказане рішення було залишено в силі постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2018. У вищезазначеному рішенні суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, щодо визнання п. 5.1. договору оренди недійсним, зазначив, що оскільки орендна плата є ціною, визначеною у договорі, і, відповідно до норм чинного законодавства, є істотною умовою договору, отже правочин не міг би бути вчинений без включення до нього цієї спірної частини договору, тобто орендна плата є умовою, без якої існування правочину є неможливим. А щодо підтвердження статусу позивача як наукової установи суд зазначив, що згідно Витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, основним видом діяльності ДП Інститут Укрзахідпроектреставрація є дослідження і розробка в галузі технічних наук, діяльність у сфері інжинірингу, реставраційна діяльність. Також, судом досліджено статут Українського регіонального спеціалізованого науково-реставраційного інституту Укрзахідпроектреставрація, затверджений 29.08.1991 року, та зазначено, що із статуту не вбачається, що інститут є науково-дослідною установою.

Суд звертає увагу, що згідно Додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, застосовуються орендні ставки відповідно до використання орендарем нерухомого майна за цільовим призначенням. А оскільки сторони у п. 2.1. договору оренди від 25.06.2010 № Г-7547-10 погодили, що об`єкт оренди використовуватиметься орендарем для виконання проектних робіт, не безпідставно було застосовано ставку орендної плати 8 %, встановлену Методикою для суб`єктів господарювання, що здійснюють проектні, проектно-вишукувальні, проектно-конструкторські роботи.

Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 3 ст.6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення договору оренди від 25.06.2010 № Г-7547-10, з врахуванням зазначеного в ньому цільового призначення орендованого об`єкта, сторони погодили всі істотні умови та підписали даний договір у встановленому законом порядку, який в подальшому за згодою сторін був пролонгований на той самий строк.

Дослідивши матеріали справи та представлені сторонами докази суд встановив, що на момент підписання договору оренди від 25.06.2010 № Г-7547-10 сторони визнавали та були ознайомленні зі всіма істотними умовами договору, включаючи орендну плату та дійшли взаємної згоди щодо виконання зобов`язань за даним договором. Суд зазначає, що вказаний договір не міг би бути укладеним без включення до нього спірного п. 5.1. щодо визначення розміру орендної плати, яка є істотною умовою договору.

Відповідно до розяснень, викладених у пунктах 2.1, 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов.

Проаналізувавши укладений між сторонами договір, суд дійшов висновку, що його зміст не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а відтак, в момент вчинення правочину сторонами дотримано вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Враховуючи зазначене суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним п. 5.1 договору оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) від 25.06.2010 № Г-7547-10, укладеного між Державним підприємством УРСНРІ Укрзахідпроектреставрація та Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В пункті 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» встановлено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог та про відмову в задоволенні позову, у такому випадку не вбачає підстав для застосування позовної давності до заявлених вимог, у зв`язку із чим суд відхиляє заяву відповідача про застосування позовної давності.

На підставі вищенаведеного, всесторонньо дослідивши обставини даної справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову.

З огляду на вищевказані результати розгляду справи, відповідно до ст. 129 ГПУ України, витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 25.10.2019.

Суддя Манюк П.Т.