ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/2153/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Білоуса В.В. - головуючого, Васьковського О.В., Огородніка К.М.

за участю секретаря судового засідання - Кондратюк Л.М.;

за участю представників сторін:

позивача - адвокат Сікачов С.Ю.

відповідача - адвокат Каракоця О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комершал ЛТД"

на постанову Північного апеляційного господарського суду

від 08.07.2019

у складі колегії суддів: Пономаренка Є.Ю. (головуючого), Дідиченко М.А., Руденко М.А.

у справі № 910/2153/19

та на рішення Господарського суду міста Києва

від 25.04.2019

у складі судді: Гулевець О.В.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комершал ЛТД"

до Акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК"

про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Комершал ЛТД" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним договору фінансового лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016, з підстав недотримання форми укладення вказаного правочину.

Короткий зміст оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанції

2. Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.04.2019 у справі №910/2153/19 відмовлено в позові повністю.

3. Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення повністю та прийняти нове, яким позов задовольнити.

4. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2019 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комершал ЛТД" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2019 у справі №910/2153/19 - без змін.

5. Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

5.1 Між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комершал ЛТД" (лізингоодержувач) 02.07.2016 укладений договір фінансового лізингу №4К16031ЛИ.

5.2 За умовами пункту 1.1 договору, банк є власником нерухомого майна, яке зазначено у додатку №1 договору. Банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка у платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

5.3 На дату укладення договору вартість майна становить 366 558 877,00 грн. (п. 1.2 договору).

5.4 Пунктом 9.1 договору встановлено строк дії договору із дати його підписання по 25.06.2036. У частині невиконаних сторонами зобов'язань договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінено у разі дострокового виконання зобов'язань лізингоодержувача за договором, у випадку розірвання договору.

5.5 Відповідно до пункту 9.2 договору він набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Строк дії цього договору обумовлений строком лізингу. Договір втрачає свою силу після виконання сторонами усіх зобов'язань за ним.

5.6 Згідно акту прийому-передачі №1 від 02.07.2016 банк на праві власності передав, а лізингоодержувач прийняв в платне володіння та користування нерухоме майно, розташоване за адресами: Львівська область, Мостиський район, м. Судова вишня, вул. Лісозаводська, будинок 18; Львівська область, Мостиський р-н, с. Мостиська Другі, вулиця Колійова, будинок 13; Львівська область, Мостиський р-н, с. Мостиська Другі, вулиця Колійова, будинок 15; Львівська область, Мостиський р-н, с. Мостиська Другі, вулиця Колійова, будинок 17; м. Львів, вулиця Пластова, будинок 7; Чернівецька область, Сокирянський район, м. Сторожинець, вул. Федьковича, будинок 25; Чернівецька область, Сокирянський район, м. Сторожинець, вул. Федьковича, будинок 24; Чернівецька область, Новоселицький район, м. Новоселиця, вул. Чернівецька, будинок 4; Чернівецька область, Новоселицький район, м. Новоселиця, вул. Чернівецька, будинок 2; Чернівецька область, Кельменецький район, село Іванівці вул. Залізнична, будинок 3; Рівненська область, Сарненський район, м. Сарни, вул. Данила Галицького, будинок 2; Рівненська область, Костопільський район, м. Костопіль, вулиця Дружби, будинок 3.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

6. 30.07.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Комершал ЛТД" звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою Вих.№30/1 від 30.07.2019 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2019 та на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2019 у справі № 910/2153/19, підтвердженням чого є відтиск календарного штемпелю відділення поштового зв'язку на конверті, в якому надійшла касаційна скарга.

7. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги у справі № 910/2153/19 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Білоуса В.В., судді - Васьковського О.В., судді - Огородніка К.М., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 09.08.2019.

8. Ухвалою Верховного Суду від 16.08.2019 відкрито касаційне провадження у справі № 910/2153/19 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Комершал ЛТД" Вих.№30/1 від 30.07.2019 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2019 та на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2019; призначено розгляд касаційної скарги на 08.10.2019 о 10:00 год.

Короткий зміст вимог касаційної скарги з узагальненими доводами особи, яка подала касаційну скаргу.

9. Не погоджуючись з прийнятою постановою, Товариством з обмеженою відповідальністю "Комершал ЛТД" подано касаційну скаргу, в якій останнє просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір фінансового лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016.

10. Касаційну скаргу мотивовано наступним.

10.1 Відносини фінансового лізингу нерухомого майна є подібними до відносин оренди будівлі або іншої капітальної споруди, тому такі відносини мають регулюватися нормами Цивільного кодексу України про оренду будівлі або іншої капітальної споруди, відтак, до спірного договору підлягають застосуванню положення статті 793 Цивільного кодексу України.

10.2 Оскільки строк дії договору фінансового лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016 складає більше 3 років, в такому разі договір мав бути укладений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, однак, всупереч вимог частини 2 статті 806 та частини 2 статті 793 Цивільного кодексу України сторонами не було додержано вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення вказаного правочину, що свідчить про його нікчемність.

11. Представник скаржника в судовому засіданні 08.10.2019 підтримав касаційну скаргу з підстав викладених в ній.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

12. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

13. Представник відповідача в судовому засіданні 08.10.2019 заперечив проти касаційної скарги.

Розгляд Верховним Судом клопотань

14. 09.08.2019 від скаржника до Суду надійшла заява про передачу справи № 910/2153/19 на розгляд палати, до якої входить колегія, яка мотивована необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладеного в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 915/865/17.

15. Представник скаржника в судовому засіданні 08.10.2019 підтримав вказану заяву.

16. Представник відповідача в судовому засіданні 08.10.2019 заперечив проти вказаної заяви.

17. Згідно частини 1 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.

18. Разом з тим, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 915/865/17.

19. З огляду на викладене, враховуючи приписи частини 1 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, у Суду відсутні підстави для задоволення заяви скаржника про передачу справи № 910/2153/19 на розгляд палати.

Позиція Верховного Суду

20. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

21. Відповідно статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

22. Суд касаційної інстанції саме в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

23. Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

24. Згідно частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

25. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

26. Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

27. Згідно статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

28. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

29. З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

30. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

31. Відповідно до положень частини 2 статті 1 Закону України ''Про фінансовий лізинг'', які кореспондуються з положеннями частини 1 статті 806 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 292 Господарського кодексу України, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених законом, та загальні положення про купівлю-продаж і договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

32. Судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що вимоги до форми та змісту договору фінансового лізингу закріплені у статті 6 Закону України ''Про фінансовий лізинг'', згідно якої договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

33. За приписами статті 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

34. Частиною 1 статті 220 Цивільного кодексу України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

35. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач посилаючись на положення статті 793 Цивільного кодексу України, вважає, що укладений між ним та відповідачем договір фінансового лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016 підлягав нотаріальному посвідченню. Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що спірний договір фінансового лізингу №4К16031ЛИ від 02.07.2016 укладений у письмовій формі, скріплений підписами та печатками сторін, без його нотаріального посвідчення. Строк дії вказаного договору встановлений з дати його підписання до 25.06.2036, а отже, правочин укладено строком більш ніж на три роки.

36. Відповідно до частини 1 статті 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

37. Тобто, за загальним правилом нотаріальне посвідчення укладеного сторонами договору не вимагається. Нотаріальне посвідчення договору є необхідним лише у випадках прямо передбачених законом та за домовленістю сторін.

38. Водночас, судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що ні Цивільним кодексом України, ні Законом України ''Про фінансовий лізинг'' не передбачено обов'язку нотаріально посвідчувати договір фінансового лізингу. При цьому, у спірному договорі також відсутні положення щодо домовленості сторін нотаріально посвідчити договір фінансового лізингу.

39. У частині 2 статті 806 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

40. Системне тлумачення частини 2 статті 806 Цивільного кодексу України та параграфу 1 Глави 58 Цивільного кодексу України свідчить, що у частині 2 статті 806 ЦК закріплена бланкетна норма, яка відсилає саме до загальних положень про договір найму (параграф 1 Глави 58 Цивільного кодексу України).

41. Отже, до договору лізингу можуть субсидіарно застосовуватися тільки норми параграфу 1 Глави 58 Цивільного кодексу, а не інші параграфи цієї глави. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

42. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №915/865/17.

43. Відтак, судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що приписи статті 793 Цивільного кодексу України, яка міститься у параграфі 4 глави 58 Цивільного кодексу України, у даному випадку не застосовуються.

44. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

45. За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що договір, укладений між позивачем та відповідачем, не потребує нотаріального посвідчення.

46. Також, судами попередніх інстанцій правомірно відхилено доводи скаржника про необхідність застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 16.12.2015 у справі №6-2766цс15, від 19.10.2016 у справі №6-1551цс16, від 18.01.2017 у справі №6-648цс16, та зазначено, що такі посилання позивача є хибними, оскільки правовідносини, щодо яких Верховним Судом України висловлено правову позицію, виникли на підставі договору фінансового лізингу, предметом яких, по-перше, був транспортний засіб (у даній справі - нерухоме майно), а по-друге, стороною за договорами в зазначених справах виступала фізична особа (у даній справі - юридична особа), тобто правовідносини за спірним договором у справі, що розглядається, не є аналогічними правовідносинам у справах №№6-2766цс15, 6-1551цс16 та 6-648цс16.

47. Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з його необґрунтованістю.

48. З огляду на викладене, доводи скаржника (пункти 10.1, 10.2 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими.

49. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

50. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Росії") щодо реалізації права на справедливий суд (пункту 1 статті 6 Конвенції): "одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру".

51. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, позиція суду касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

52. У справі, що розглядається, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій.

53. Відповідно статті 309 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

54. Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

55. Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідають.

56. Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

57. Вказані вимоги судами попередніх інстанцій при винесенні оскаржуваних рішення та постанови були дотримані.

58. Оскільки підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції немає, то судовий збір за подачу касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комершал ЛТД" Вих.№30/1 від 30.07.2019 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2019 та на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2019 у справі № 910/2153/19 залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2019 у справі № 910/2153/19 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Білоус

Судді О. В. Васьковський

К. М. Огороднік