ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2019 р. м. Київ Справа № 911/1209/19

Суддя господарського суду Київської області Подоляк Ю.В., за участю секретаря судового засідання Руденко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Приватно-орендної агрофірми «Україна»
до Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України»
про розірвання договору та стягнення 98825,15 грн.
за участю представників:
позивача:Бордаченко О.В. - адвокат, ордер від 11.05.2019 серія КС № 426357
відповідача:Суховерська О.В. - адвокат, дов. від 10.07.2019 № 10/7-19
суть спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Приватно-орендної агрофірми «Україна» (далі - позивач) до Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» (далі - відповідач) про розірвання договору від 05.04.2010, укладеного між сторонами у справі та стягнення 98825,15 грн. завданих збитків.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором про обробіток землі від 05.04.2010 щодо виконання робіт/надання послуг, чим істотно порушує умови договору та права позивача, в зв`язку з чим позивач просить суд достроково розірвати, укладений між сторонами договір та стягнути з відповідача 98825,15 грн., які були сплачені позивачем на виконання умов зазначеного договору за роботи/послуги, які відповідач не виконав та які позивач визначає як збитки.

На адресу суду від позивача надійшло клопотання від 26.09.2019, в якому він просить суд зобов`язати відповідача надати належні докази фактичного виконання робіт та/або послуг за спірним договором на суму 98825,15 грн., в задоволенні якого, судом відмовлено, з огляду на його недоведеність, про що постановлено відповідну протокольну ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання від 01.10.2019 у даній справі.

Присутній в судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з мотивів, викладених в позові.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених в поясненнях, які зводяться до того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення між сторонами у справі договору підряду/надання послуг, який позивач намагається розірвати в судовому порядку. Також відповідач зазначає про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача в частині стягнення збитків, позаяк позивачем не наведено та не доведено всіх елементів складу господарського правопорушення для застосування відповідальності у вигляді збитків. Крім того, відповідач подав клопотання від 09.09.2019, в якому зазначає, що вимоги в частині стягнення збитків заявлені з пропуском позовної давності, у зв`язку з чим, просить суд застосувати до позовних вимог щодо стягнення з відповідача збитків позовну давність.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд -

встановив:

Державне сільськогосподарське підприємство «Головний селекційний центр України» виставив Приватно-орендній агрофірмі «Україна» рахунки на виконані роботи згідно договору від 05.04.2010 № 16 на загальну суму 265003,96 грн.: від 05.05.2010 № 155 на суму 788,98 грн., від 25.05.2010 № 180 на суму 18419,22 грн., від 04.06.2010 № 199 на суму 2656,33 грн., від 16.06.2010 № 210 на суму 404 грн., від 16.06.2010 № 211 на суму 168 грн., від 29.06.2010 № 228 на суму 2251,93 грн., від 30.06.2010 № 229 на суму 1115,50 грн., від 05.07.2010 № 243 на суму 700 грн., завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Приватно-орендна агрофірма «Україна» у період з 28.04.2010 по 17.08.2010 перерахувала Державному сільськогосподарському підприємству «Головний селекційний центр України» кошти в загальній сумі 98825,15 грн., що підтверджується виписками по рахунку позивача, а саме: 26181,74 грн. 28.04.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 152 від 28.04.2010»); 788,98 грн. 06.05.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 155 від 05.05.2010»); 18419,22 грн. 27.05.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 180 від 25.05.2010»); 2656,33 грн. 04.06.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 199 від 04.06.2010»); 572 грн. 17.06.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунків №№ 210, 211 від 16.06.2010»); 2251,93 грн. 29.06.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 228 від 29.06.2010»); 1115,50 грн. 01.07.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 229 від 30.06.2010»); 700 грн. 06.07.2010 (призначення платежу «оплата за виконані роботи згідно рахунку № 243 від 05.07.2010»); 2679,50 грн. 30.07.2010 (призначення платежу «попередня оплата згідно договору від 05.04.2010»; 30000 грн. 30.07.2010 (призначення платежу «попередня оплата згідно договору від 05.04.2010»); 1184,95 грн. 04.08.2010 (призначення платежу «попередня оплата згідно договору від 05.04.2010»); 5700 грн. 06.08.210 (призначення платежу «попередня оплата згідно договору від 05.04.2010»); 6575 грн. 17.08.2010 (призначення платежу «попередня оплата згідно договору від 05.04.2010»). Належним чином завірені копії виписок по рахунку позивача залучені до матеріалів справи.

Звертаючись з даним позовом позивач зазначає, що між ним та відповідачем було укладено договір на обробіток землі від 05.04.2010, на виконання умов якого ним у період з 28.04.2010 по 17.08.2010 було перераховано відповідачу кошти в загальній сумі 98825,15 грн., що підтверджується переліченими вище виписками по рахунку позивача. При цьому, примірник спірного договору у сторін не зберігся.

Як стверджує позивач спірний договір є змішаним та містить елементи договору підряду та надання послуг, за яким позивач виступив замовником, а відповідач підрядником (виконавцем) робіт/послуг із обробітку землі. У зв`язку з чим, до правовідносин між сторонами у справі доцільно застосовувати норми законодавства, які регулюють відносини з підряду та надання послуг.

Оскільки відповідач не виконав своїх договірних зобов`язань щодо виконання робіт/надання послуг, позивач надіслав на адресу відповідача вимогу від 03.02.2016 № 0006, в якій у відповідності до ч. 2 ст. 530, ст. 1212 Цивільного кодексу України вимагав від відповідача повернути грошові кошти в сумі 102233,54 грн., в яку входить заявлена до стягнення сума в розмірі 98825,15 грн.

Відповідно до відповіді на вимогу від 11.02.2016 № 26 відповідач відхилив вимогу позивача, з підстав недоведеності вказаної вимоги доказами, якими обґрунтовується наявність боргу, а також спливу строку позовної давності щодо зазначених вимог позивача.

Позивач надіслав на адресу відповідача заяву від 04.11.2016 про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до якої позивач повідомив відповідача про зарахування грошових коштів отриманих останнім як попередні оплати за товари, роботи, послуги в загальній сумі 183583,48 грн., в яку входить заявлена до стягнення сума 98825,15 грн. в рахунок погашення стягнутої постановою Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 18/122-12/2 з позивача на користь відповідача суми судового збору в розмірі 172260 грн.

Державне сільськогосподарське підприємство «Головний селекційний центр України» оскаржило заяву Приватно-орендної агрофірми «Україна» від 04.11.2016 про зарахування зустрічних однорідних вимог шляхом подання відповідного позову до суду.

Рішенням господарського суду Київської області від 06.11.2018 у справі № 911/128/17 за позовом Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» до Приватно-орендної агрофірми «Україна» про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 у даній справі, визнано недійсною заяву Приватно-орендної агрофірми «Україна» про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016.

Постанова Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 у справі № 911/128/17 мотивована тим, що зустрічні вимоги позивача та відповідача в розмірі 98825,15 грн. за спірною заявою Приватно-орендної агрофірми «Україна» від 04.11.2016 про зарахування зустрічних однорідних вимог не носять характеру однорідності, оскільки на момент направлення на адресу Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» такої заяви, Приватно-орендна агрофірма «Україна» мала право вимагати від Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» лише виконання зобов`язання щодо виконання робіт/надання послуг, які у порівнянні з грошовими вимогами Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» до Приватно-орендна агрофірма «Україна», які виникли на підставі постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №18/122-12/2, не є однорідними.

Позивач на підставі ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України відмовився від договору від 05.04.2010 шляхом надіслання на адресу відповідача заяви від 28.03.2018 № 18 про відмову від договору, в якій повідомив останнього про односторонню відмову від укладеного між сторонами договору від 05.04.2010 із дати підписання цієї заяви - 28.03.2019, а також вимагав відшкодування завданих збитків в заявленому до стягнення розмірі 98825,15 грн.

У відповіді на вказану заяву від 04.04.2019 № 44, відповідач зазначив, що не вбачає підстав у її задоволенні.

Належним чином завірені копії зазначених документів залучені до матеріалів справи.

Через те, що відповідач свої зобов`язання за спірним договором щодо виконання робіт/надання послуг у розумний строк не виконав, перераховані на його виконання кошти позивачу не повернув, зарахування зустрічних однорідних вимог між сторонами у справі не відбулося, то за вказаних обставин позивач звернувся з даним позовом.

Оскільки спірний договір у сторін не зберігся, то позивач посилаючись на положення ст. 846, 905 Цивільного кодексу України, відповідно до яких, підрядник/виконавець повинен добросовісно виконати роботи/послуги у розумний строк відповідно до суті зобов`язання та враховуючи, що сторони є сільськогосподарськими підприємствами, а спірний договір був укладений на виконання відповідачем робіт/послуг по обробітку землі, то на переконання позивача відповідач повинен був виконувати роботи/надавати послуги позивачу сезонно, починаючи із 2010 (дати укладення договору).

В підтвердження наявності між сторонами у справі двосторонніх договірних зобов`язань щодо надання/виконання відповідачем послуг/робіт та оплати їх вартості позивачем, останній посилається на вищевказану постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 у справі № 911/128/17, якою, за твердженням позивача, встановлено факт укладення між сторонами у справі договору від 05.04.2010, за яким у відповідача існує обов`язок перед позивачем виконати роботи/надати послуги із обробітку землі, а у позивача - прийняти їх та сплатити грошові кошти.

Також позивач у якості доказів укладення між сторонами у справі спірного договору на обробіток землі від 05.04.2010, посилається на нотаріально засвідчені заяви свідків, які приймали участь зі сторони позивача в укладенні спірного договору, які залучені до матеріалів справи.

Відповідач проти позовних вимог заперечує з тих підстав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення між сторонами у справі договору підряду/надання послуг, який позивач намагається розірвати в судовому порядку. Також відповідач зазначає про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача в частині стягнення збитків, позаяк позивачем не наведено та не доведено всіх елементів складу господарського правопорушення для застосування відповідальності у вигляді збитків.

З огляду на зазначені підстави вимог та заперечень суд зазначає таке.

Частиною 1 ст. 641 Цивільного кодексу України встановлено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За вимогами ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Положеннями ст. 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Позивачем при зверненні до суду з вимогою про розірвання договору про обробіток землі від 05.04.2010, який за його твердженням, є договором підряду/надання послуг, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов спірного договору, зокрема, але невиключно, щодо предмета договору, обсягу робіт/послуг, місця виконання робіт/послуг, строків їх виконання, порядку розрахунків та строку дії договору.

Сторони, не надали суду примірник спірного договору, що виключає можливість надати йому правову оцінку і дослідити його умови. Заяви свідків, які приймали участь зі сторони позивача в укладенні спірного договору, на які посилається позивач в якості доказів укладення між сторонами у справі спірного договору, не є належними та допустимими доказами, які б підтверджували погодження в двосторонньому порядку сторонами у справі усіх істотних умов спірного договору.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 218 Цивільного кодексу України рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Також, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт істотного порушення відповідачем своїх зобов`язань щодо виконання робіт/надання послуг, а також доказів прострочення виконання відповідачем зазначених зобов`язання. З матеріалів справи не вбачається з якого часу у відповідача виник обов`язок з виконання робіт/надання послуг.

Тобто, на час звернення позивача з вказаною позовною заявою до суду позивач не надав докази того, що у відповідача виник обов`язок та настав строк з виконання робіт/надання послуг або такий строк прострочено останнім.

Вимога позивача, яка викладена в вищезазначеній претензії від 03.02.2016 № 0006, з посиланням на ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, стосується повернення перерахованих позивачем грошових коштів, а не виконання відповідачем робіт/надання послуг. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо виконання робіт/надання послуг. Посилання позивача на те, що роботи/послуги мали виконувались відповідачем із 2010 року з врахуванням сезонності таких робіт/послуг не приймаються судом до уваги та відхиляються, з огляду на їх недоведеність.

За вищевказаних обставин, відсутні правові підстави розривати спірний договір в судовому порядку, а відтак суд відмовляє в задоволенні вимоги про його розірвання.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача 98825,15 грн., які були сплачені позивачем на виконання умов спірного договору та які позивач визначає як збитки, суд зазначає наступне.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 у справі № 911/128/17 встановлено наявність фактичного існування між сторонами у справі двосторонніх зобов`язань щодо надання/виконання відповідачем послуг/робіт, прийняття їх позивачем та оплати їх вартості, на виконання яких Приватно-орендною агрофірмою «Україна» у період з 28.04.2010 по 17.08.2010 перераховано Державному сільськогосподарському підприємству «Головний селекційний центр України» кошти в загальній сумі 98825,15 грн. В той же час з наявних у вищезазначеній справі доказів суд апеляційної інстанції не зміг встановити настання строку з виконання зобов`язання Державним сільськогосподарським підприємством «Головний селекційний центр України», про що зазначив в своїй постанові.

З наданих суду доказів у даній справі, також не вбачається настання строку виконання відповідачем його зобов`язань щодо надання/виконання послуг/робіт, які оплачені позивачем. З наданих суду доказів не вбачається встановлення строку з виконання зобов`язання Державним сільськогосподарським підприємством «Головний селекційний центр України».

Згідно ч. 1 ст. 220 Господарського кодексу України боржник, який прострочив виконання господарського зобов`язання, відповідає перед кредитором (кредиторами) за збитки, завдані простроченням, і за неможливість виконання, що випадково виникла після прострочення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Положеннями ч. 3 ст. 612 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 220 Господарського кодексу України передбачено, якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

В силу приписів ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальним правилом збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ, яке пов`язане з утиском інтересів особи як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах тощо.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

Обов`язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов`язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Обов`язок доказування збитків та їх обґрунтування покладається на позивача, оскільки збитки мають реальний характер, тому позивач вважаючи, що його права були порушені, а ним понесені збитки, повинен довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань, наведені вище докази, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог про стягнення збитків, не дають змогу суду встановити строк виконання Державним сільськогосподарським підприємством «Головний селекційний центр України» зобов`язання з виконання робіт/надання послуг.

Виходячи з вищенаведеного, позивачем, всупереч вимог ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено належними та допустимими доказами наявності з боку відповідача істотного порушення вимог законодавства чи неналежного виконання останнім своїх зобов`язань, які б спричинили позивачу збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про відсутність повного складу цивільного правопорушення, що є обов`язковою умовою для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків, що відповідно виключає можливість задоволення позову в частині стягнення з відповідача 98825,15 грн. збитків.

За таких обставин, заявлені вимоги про стягнення з відповідача 98825,15 грн. збитків є безпідставними, а відтак суд відмовляє в їх задоволенні.

Що стосується посилань відповідача про сплив строку позовної даності до вимог позивача, то суд зазначає, що за змістом частини 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Оскільки позивачем не доведено порушення його права, то у суду відсутні правові підстави щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності у даному спорі.

Витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача.

Керуючись ст. 1291 Конституції України, ст. 13, 74, 123, 129, 232-233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

В позові Приватно-орендної агрофірми «Україна» до Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» про розірвання договору від 05.04.2010, укладеного між сторонами у справі та стягнення 98825,15 грн. збитків, відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду Київської області набирає законної сили у строк та порядку передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у строк визначений ст. 256 ГПК України в порядку передбаченому ст. 257 ГПК України з врахуванням пп. 17.5 п. 17 ч. 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 21.10.2019

Суддя Ю.В. Подоляк