ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Черкаси справа № 925/524/19

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Спаських Н.М., із секретарем судового засідання Буднік А.М., за участі представників сторін:

від позивача: Слинько М.Г. - за довіреністю;

від відповідача: Маковський П.М. особисто, Кірса В.В. - адвокат за ордером;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом Черкаської міської ради (м. Черкаси) до Фізичної особи-підприємця Маковського Петра Михайловича (м. Черкаси) про стягнення 764 893,29 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 764 893,29 грн. за фактичне користування земельною ділянкою за період з 01.03.2016 по 14.05.2018 без належного оформлення права користування нею, на підставі ст. 1212 ЦК України.

Справа розглядається за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив повністю через їх безпідставність та недоведеність, а також просить суд застосувати строк позовної давності до частини позовних вимог про стягнення коштів, про що було надано відзив на позов ( а.с. 45-48).

Заслухавши доводи і пояснення представників обох сторін, дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне:

Представниками обох сторін стверджується і не заперечується, що у спірних правовідносинах відповідач виступає як суб`єкт підприємницької діяльності-фізична особа.

Згідно свідоцтва від 20.07.2009 та на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки (а.с.49) Маковський Петро Михайлович набув право власності на майно, яке складається з незавершеного будівництва адміністративно-торгового комплексу "Рось", що знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. 30 - років Перемоги, 70 , до складу якого входять - адміністративна будівля, позначена на технічному паспорті літ.Б2-, загальною площею забудови будівлі 1020 кв.м., господарсько-технічне приміщення, позначене на технічному плані літ.Г-1, загальною площею забудови будівлі 467,2 кв.м., комбінат побутового обслуговування, позначений на технічному паспорті літ. В-2, загальною площею забудови 375,42 кв.м., магазин, позначений на технічному паспорті літ.Д-1, загальною площею забудови будівлі 1757,25 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 0,93225 га, наданій в постійне користування ЗАТ "Рось" відповідно до державного акту серії ЧР № 24-64, зареєстрованого 23.12.1994. Об`єкт продажу також належав ЗАТ "Рось".

Позивач вказує, що рішенням Черкаської міської ради № 3-635 від 09.02.2019 ( а.с. 11) було надано фізичній особі-підприємцю Маковському Петру Михайловичу земельну ділянку площею 9323 кв.м. по вул. 30-річчя Перемоги, 70 в оренду на 49 років під незавершене будівництво адміністративно-торгового комплексу "Рось" за рахунок земель закритого акціонерного товариства "Рось". А також зобов`язано ФОП Маковського П.М. укласти договір оренди землі з Черкаською міською радою, здійснивши його державну реєстрацію.

При цьому пунктом 4 вказаного рішення доручено управлінню земельних ресурсів департаменту містобування протягом місяця з дати прийняття рішення видати заявнику рішення та проект договору оренди землі під підпис або направити його листом з повідомленням.

Вказане рішення Черкаської міської ради № 3-635 від 09.02.2019 не оспорювалося та не визнано недійсним.

За доводами обох сторін, незважаючи на вжиті заходи до узгодження спірних питань по запропонованому позивачем відповідачу проекту договору, ними так і не було оформлено належним чином договір оренди земельної ділянки площею 9323 кв.м. по вул. 30-річчя Перемоги, 70 на 49 років під незавершене будівництво та не здійснено його державну реєстрацію чи реєстрацію права оренди (примірник договору від 30.12.2015 з протоколом розбіжностей а. с. 79, 89, 98).

Позивач вважає, що з моменту придбання об`єкта незавершеного будівництва адміністративно-торгового комплексу "Рось" відповідач здійснював користування земельною ділянкою площею 9323 кв.м. по вул. 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси , тому неправомірно зберіг у себе кошти, які повинен був сплачувати за оренду за рахунок власника цієї ділянки - Черкаської міської ради і повинен сплатити ці кошти позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України як за кондикційними зобов`язаннями.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки.

За приписами статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 цього Кодексу власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що належним чином оформлені договірні відносини з приводу оренди земельної ділянки між сторонами відсутні і це визнається представниками обох сторін.

У відповідності до ч. 3 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, (провадження № 14-77цс18), а також від 13 лютого 2019 справа № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) викладено правовий висновок про те, що за змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (див. також висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/3412/17 Провадження № 12-182гс18).

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (аналогічні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 20.11.2018 року по справі № 922/3412/17).

Тобто, незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем за користування земельною ділянкою у встановленому законодавчими актами розмірі свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під визначення Європейського суду з прав людини "виправдане очікування" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

При цьому, суд зазначає, що відновлення порушених прав позивача за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач із належно оформленими правами на земельну ділянку.

Отже позивач правомірно просить застосувати до правовідносин сторін ст. 1212 ЦК України для стягнення з відповідача спірних коштів за період з 01.03.2016 року по 14.05.2018 року (до відчуження майна відповідачем на земельній ділянці по вул. 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси ).

Однак суд погоджується із запереченнями відповідача проти позову про те, що зібраними у справі доказами Черкаська міська рада не довела обставин користування відповідачем земельною ділянкою та у зазначеному в розрахунках позовних вимог розмірі; земельна ділянка взагалі не сформована як об`єкт цивільного права; розрахунки Черкаська міська рада застосувала без належних документів про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за всі періоди та без вилучення її у попереднього користувача.

При цьому суд виходить з таких обставин справи:

Позивач вважає, що до відповідача перейшло право користування земельною ділянкою по вул. 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси , однак не визначився із моментом такого переходу і не надав суду про це належні і допустимі докази. Позивач обмежився лише твердженнями про те, що у період 2016-2018 років, за який стягуються спірні кошти, користування землею з боку відповідача мало місце, земельна ділянка вже мала кадастровий номер і тому була сформована як об`єкт цивільних прав.

Свідоцтво про право власності на майно на вказаній земельній ділянці (а.с. 49) видано відповідачу 20.07.2009 року.

У відповідності до ст. 120 ЗК України в редакції на цю дату визначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Суд звертає увагу, що дана норма регулює питання переходу прав на земельну ділянку лише у випадках придбання житлового будинку, будівлі або споруди.

В даному ж випадку відповідач отримав свідоцтво на право власності на майно у вигляді незавершеного будівництва, яке лише в майбутньому стане житловим будинком, будівлею або спорудою.

У відповідності до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Отже відповідач став власником об`єкта незавершеного будівництва (а не будинку, будівлі чи споруди) і незважаючи на те, що його право власності на цей об`єкт було зареєстровано належним чином, це не дає підстав вважати, що до відповідача в порядку ст. 120 ЗК України перейшли права користування чи власності на земельну ділянку, на якій цей об`єкт знаходиться.

З цих же підстав до відповідача не може бути застосовано і ст. 377 ЦК України (в редакції на час придбання відповідачем майна) з аналогічним регулюванням питання переходу до нового власника майна права власності чи користування земельною ділянкою лише під житловим будинком, будівлею або спорудою.

В Свідоцтві від 20.07.2009 (а.с. 49) вказано, що відповідачу належить право власності на майно, яке складається з незавершеного будівництва адміністративно-торгового комплексу "Рось" і знаходиться за адресою м. Черкаси, вул. 30 років Перемоги, 70 на земельній ділянці площею 0,93225 га, наданій у постійне користування ЗАТ "Рось" відповідно до Державного акту серії ЧР № 24-64 зареєстрованого 23.12.1994 року.

Згідно ст. 92 ЗК України в редакції на час набуття відповідачем права власності на об`єкт незавершеного будівництва, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації;

в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

Отже, у відповідності до даної норми відповідач не має права набути право постійного користування на земельну ділянку, яка знаходиться під придбаним ним об`єктом.

Відповідач за нормами чинного ЗК України може набути на цю ділянку лише право власності або оренди в установленому чинним законодавством порядку.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною 4 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону.

У пункті 6 розділу «Перехідні положення» ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Проте обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, який міститься у пункті 6 розділу «Перехідні положення» ЗК України, визнаний неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005.

Тому немає підстав вважати, що у ЗАТ "Рось" в певний період часу припинилося право постійного користування земельною ділянкою площею 0,93225 га через непереоформлення даного права (такого положення ЗК України 1990 року не передбачав) і тому слід вважати, що у ЗАТ "Рось" зберігається право постійного користування нею.

Крім того, земельна ділянка за адресою м. Черкаси, вул. 30 років Перемоги, 70 на земельній ділянці площею 0,93225 га ніколи не вилучалася із постійного користування ЗАТ "Рось" для передачі її в користування відповідачу, бо належних доказів про це з боку позивача, як власника ділянки, суду не подано.

Тому ЗАТ "Рось" не було позбавлено права користування вказаною ділянкою в установленому законом порядку.

В ході розгляду справи відповідачем подано суду копію рішення Черкаської міської ради від 12.12.2006 № 2-310 (а.с. 228) про те, що земельна ділянка площею 9323 кв.м. по вул. 30 років Перемоги, 70 у м. Черкаси надана ЗАТ "Рось" в оренду на 49 років під існуючий громадсько-торгівельний центр. ЗАТ "Рось" зобов`язано укласти договір оренди землі із Черкаською міською радою.

Також на цю ділянку ЗАТ "Рось" припинено право постійного користування (п. 6).

Суд відхиляє даний доказ як належний щодо припинення у ЗАТ "Рось" права постійного користування та виникнення права оренди земельної ділянки, оскільки ніяких доказів того, що між Черкаською міською радою та ЗАТ "Рось" дійсно було укладено відповідний договір оренди земельної ділянки на підставі рішення від 12.12.2006 № 2-310 суду не подано.

Якби ця обставина мала місце, то у липні 2009 року в свідоцтво про набуття відповідачем права власності на об`єкт незавершеного будівництва стосовно прав ЗАТ "Рось" на земельну ділянку були б внесені відомості про відповідний договір оренди землі. Натомість у свідоцтві вказано лише про чинне право постійного користування земельною ділянкою у даного товариства згідно Державного акту (а.с. 49).

Ніяких доказів реалізації рішення Черкаської міської ради від 12.12.2006 № 2-310 (а.с. 228) за всіма його пунктами позивачем у справу не подано.

З підстав викладеного слід вважати, що у ЗАТ "Рось" право постійного користування земельною ділянкою не було припинено в установленому порядку із переоформленням на інше право користування.

В п. 8 рішення Черкаської міської ради від 09.02.2012 № 3-635 (а.с. 11) вказано про припинення ВАТ "Рось" права користування земельною ділянкою площею 0,93225 га по вул. 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси .

Однак це не дозволяє встановити, яке саме право користування було припинено у ВАТ (ЗАТ) "Рось" та на якій з 15ти передбачених ст. 141 та 143 ЗК України підстав.

Як передбачено ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

При цьому згідно ст. 149 ЗК України (про порядок вилучення земельних ділянок), земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Доказів про вилучення у ЗАТ "Рось" земельної ділянки із його постійного користування в установленому порядку з боку позивача суду не подано.

На якій підставі в подальшому ЗАТ "Рось" рішенням Черкаської міської ради від 09.02.2012 № 3-635 було припинено право користування земельною ділянкою - за матеріалами справи встановити немає достатніх доказів.

У відповідності до ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Отже суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів автоматичного переходу до відповідача права користування земельною ділянкою площею 0,93225 га по вул. 30 років Перемоги, 70 у м. Черкаси в силу норм чинного законодавства за наслідками придбання відповідачем об`єкта нерухомості на цій ділянці. Не надано й доказів передачі в користування відповідачу земельної ділянки в установленому порядку за окремим договором. Крім цього судом встановлено факт неприпинення в установленому порядку (шляхом вилучення) права постійного користування вказаною земельною ділянкою за її попереднім користувачем ЗАТ "Рось".

За даними діловодства господарського суду Черкаської області та відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ЗАТ "Рось" (код 14187396, вул.30 років Перемоги, буд.70, м.Черкаси ) все ще перебуває в стані припинення в процедурі банкрутства.

За таких обставин у суду немає підстав вважати, що до відповідача перейшло право користування вказаною земельною ділянкою і він повинен сплатити кошти за її використання за період без оформлення документів на землекористування.

Саме по собі розташування на земельній ділянці належного відповідачу на праві власності об`єкта незавершеного будівництва не свідчить про фактичне користування відповідачем земельною ділянкою. Як слушно зауважує відповідач, без оформлення землекористування відповідач позбавлений можливості отримати дозвільні документи на продовження будівництва згідно цільового призначення земельної ділянки (ст. 24 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності") та взагалі не може експлуатувати незакінчений будівництвом та не зданий в експлуатацію об`єкт.

Позивач також не довів належними і допустимими доказами того, що відповідач користується всією земельною ділянкою площею 0,93225 га під належним йому об`єктом незавершеного будівництва.

При цьому суд виходить з такого:

Позивачем у справу не надано ніякого акту обстеження уповноваженого органу Черкаської міської ради з питань землекористування (на виконання самоврядних повноважень позивача, визначених приписами Земельного кодексу України та Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні") з висновками про те, якою конкретною площею земельної ділянки по вул. 30 років Перемоги, 70 у м. Черкаси користується відповідач за наслідками придбання у власність об`єкта на цій ділянці та яким способом (які її межі, площа, конфігурація).

Виходячи із плану земельної ділянки із технічної документації, виготовленої на замовлення відповідача (а.с. 103), під об`єктами незавершеного будівництва перебуває не вся земельна ділянка площею 9323 кв.м.

Відповідач вказує у відзиві на позов, а позивач цього не спростував, що площа незавершених будівництвом будівель складає лише 0,3619 га, при тому що площа всієї ділянки - 0,93323 га, що є значно більшою і в цю площу включені прибудинкові території двох житлових будинків і позивач повинен мати докази користування відповідачем всією ділянкою.

Саме по собі звернення відповідача до Черкаської міської ради про оформлення права землекористування на земельну ділянку площею 9323 кв.м. ще не свідчить, що він і фактично користується такою площею до часу оформлення з ним договору оренди землі. Така дія відповідача є лише його наміром отримати в установленому порядку право землекористування на земельну ділянку вказаної площі.

Не погоджується суд і з доводами позивача про те, що звернення відповідача до Черкаської міської ради про надання згоди на поділ земельної ділянки площею 9323 кв.м. нібито свідчить про те, що відповідач дійсно користувався всією її площею (а.с. 172).

Відповідач при цьому звертає увагу, що нотаріально посвідченою заявою від 09.07.2018 він не заперечив проти вилучення і переоформлення прав на земельну ділянку по вул. 30-річчя Перемоги, 70 , оскільки не мав на неї ніяких прав, претензій та вимог (а.с. 175).

Витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки площею 9323 кв.м. із вказівкою на користувача ФОП Маковський П.М. теж не є прямим доказом використання відповідачем саме такої площі земельної ділянки, без наявності договору оренди на неї.

Отже, правомірність розрахунку плати за землекористування відповідачем земельною ділянкою всією площею 9323 кв.м. є не доведеною з боку позивача належними і допустими доказами.

У розрахунку заборгованості за користування земельною ділянкою (а.с. 13) позивачем застосовано відомості про нормативну грошову оцінку земельної ділянки по вул. 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси за 2016, 2017 та 2018 роки.

При цьому у справу позивачем подано лише Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 22.09.2017 з визначеною її вартістю 11 819 606,17 грн.

Представник позивача пояснив, що за 2016 рік розмір нормативно грошової оцінки земельної ділянки Черкаською міською радою було визначено розрахунково шляхом поділу НГО земельної ділянки за 2017 рік на коефіцієнт індексації, а у 2018 році НГО земельної ділянки залишилася незмінною як у 2017 році.

Суд погоджується із доводами представників відповідача про те, що визначення нормативно грошової оцінки земельної ділянки у конкретному році, який задіяно у розрахунках, слід проводити за даними сформованих уповноваженим органом (обласні відділення Держгеокадастру) окремих витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку конкретної земельної ділянки. У цих витягах застосовано сукупність різних даних та коефіцієнтів, які впливають на визначення нормативно грошової оцінки земельної ділянки, для застосування яких Черкаська міська рада не є уповноваженим органом.

Згідно ч. 2 ст. 20 ЗУ "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

При цьому норми даного закону не встановлюють обмежень щодо частоти отримання зацікавленими особами таких витягів на конкретну земельну ділянку за потреби.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що у Витязі з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки сформованої 22.09.2017 (а.с. 12) було застосовано неправильні коефіцієнти функціонального використання ділянки, кимось неправомірно дописано і використано код цільового призначення ділянки, які вплинули на кінцевий розрахунок грошової оцінки земельної ділянки. Дані питання можуть бути вирішені лише у процедурі оскарження дій ГУ Держгеокадстру у Черкаській області по формуванню та видачі даного витягу за правилами адміністративного судочинства. Такі питання у предмет доказування за спором у даній справі не входять.

При цьому суд враховує висновки з постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 823/902/17 про те, що справи про оскарження рішення органу місцевого самоврядування про затвердження матеріалів технічної документації з нормативної грошової оцінки земель та витягу Держгеокадастру про нормативну грошову оцінку орендованої юридичною особою земельної ділянки як правових актів індивідуальної дії підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. У правовідносинах, пов`язаних із оцінкою земель та земельних ділянок, Держгеокадастр і його територіальні органи здійснюють публічно-владні управлінські функції. Тому перевірка законності їх дій (бездіяльності), рішень, зокрема під час формування даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки, оформлення таких даних у вигляді витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, має здійснюватися адміністративним судом.

Відповідач також заперечував проти позову вказівкою на те, що земельна ділянка по вул. 30 років Перемоги, 70 у м. Черкаси не є сформованою і не може бути об`єктом цивільних прав, що виключає право позивача проводити нарахування коштів за користування нею з будь-яких підстав.

Обговоривши доводи і заперечення сторін з даного питання, судом встановлено наступне:

У відповідності до ст. 79-1 ЗК України (про формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав) встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється:

-у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

-шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок;

-шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

-шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом;

-за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

У постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 року по справі № 922/818/18 викладено правову позицію про те, що у спорах про стягнення коштів за кондикційними зобов`язаннями слід перевірити, з урахуванням наданих позивачем доказів, чи є земельна ділянка, за користування якою позивач просить стягнути збережені кошти (в розмірі орендної плати), сформованим об`єктом цивільних прав.

Згідно ст. 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

У відповідності до статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки.

В силу статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України у вказаній редакції).

Відповідач ФОП Маковський П.М. не був власником або постійним землекористувачем земельної ділянки по вул. 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси , а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. При цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

В силу статті 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права, що у відносинах сторін справи не відбулося.

Як встановлено приписами ч.1, 3, 4, 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі №920/739/17).

З матеріалів справи вбачається, що на час вирішення спору земельній ділянці по вул. 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси присвоєно кадастровий номер :05:027:0004, однак встановити точну дату ( і чи мало це місце станом на 01.03.2016 як встановлює початок розрахунку позивач) присвоєння земельній ділянці кадастрового номера неможливо через недостатність доказів у справі.

Позивач вказав, що в даний час вказана земельна ділянка вже розділена на частини і вказаного кадастрового номера вже навіть не існує.

Позивач не надав суду доказів реєстрації земельної ділянки площею 0,9323 кв. м. по вул. 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси на праві комунальної власності за територіальною громадою м. Черкаси ні за який період, в т.ч. і станом на період 2016-2018 років, за який стягуються кошти за позовними вимогами.

Отже суд при ходить до висновку, що належними і допустимими доказами суду не доведено формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав під придбаним відповідачем об`єктом незавершеного будівництва (не здійснено її державну реєстрацію на праві власності за позивачем, хоча ділянка мала кадастровий номер); не доведено користування відповідачем земельною ділянкою саме площею 0,9323 кв. м. по вул . 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси , а розрахунки позовних вимог позивачем необгрунтовано зроблено без використання витягів з нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2016 та 2018 роки.

Про неправильність таких розрахунків вказано у рішенні господарського суду Черкаської області від 30.01.2019 у справі № 925/1013/18 у спорі між тими ж сторонами (а.с. 52).

Відповідач до прийняття судом рішення, подав суду відзив на позов із заявою про застосування строку позовної давності до частини позовних вимог за період березня-квітня 2016, виходячи з дати звернення позивача до суду.

З приводу застосування строку позовної давності судом встановлено наступне:

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Оскільки позивач не довів свої права на стягнення з відповідача коштів за кондикційними зобов`язаннями, то слід вважати, що права та охоронювані законом інтереси позивача, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено, і тому строк позовної давності до позовних вимог застосуванню не підлягає.

Отже враховуючи вищевикладене у позові слід відмовити повністю.

При відмові в позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 238, 240 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 днів.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2019

Суддя Н.М. Спаських