ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року Справа №906/163/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Миханюк М.В. , суддя Павлюк І.Ю.

при секретарі судового засідання - Єфімчук А.М.

за участю представників сторін:

позивача - Невисевич М.В. (директор)

відповідача - Петрова Н.П. (ордер серія РН773 № 022 від 16.09.2019 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Давидюк Наталії Миколаївни на рішення господарського суду Житомирської області від 05.06.2019 р. у справі №906/163/19 (суддя Кравець С.Г., повний текст рішення складено 11.06.2019 р.)

за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок"

до Фізичної особи-підприємця Давидюк Наталії Миколаївни

про стягнення 58 404,36грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 05.06.2019 р. позов Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до Фізичної особи-підприємця Давидюк Наталії Миколаївни задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 58404,36 грн неустойки та 1921,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що Договір оренди №272 не вимагає оформляти повернення торговельних майданчиків з оренди відповідним документом (актом), та що на відповідача не покладено обов`язок вчинити якісь конкретні дії щодо передачі майна.

Судом першої інстанції не встановлено яким саме чином відповідач мав би підтвердити звільнення торгівельних майданчиків та відповідно повернення орендованого майна позивачу.

Також, суд першої інстанції не з`ясував можливість ідентифікувати майно, що було предметом Договору. Місцезнаходження торговельних майданчиків у Договорі № 272 ідентифіковано в наступний спосіб: зазначено на плані розміщення торгівельних місць ринку (п. 1.1. Договору)

Однак, у справі план розміщення торгівельних місць на ринку (або карта - схема розміщення торгівельних місць на ринку), як засіб доказування відсутній, так само як і рішення Коростишівської міської ради , яким така карта-схема затверджена.

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції стягнуто з відповідача пеню за користування майном, без з`ясування обставин, що передбачають відповідні правові наслідки та підтверджуються достовірними доказами.

Односторонні акти працівників позивача можуть бути складені відносно будь-якої особи та в жодному разі не дають змоги дійти висновку про наявність або відсутність підстав, які входять до предмета доказування. Будь-яких інших доказів на підтвердження викладених обставин, позивачем суду надано не було.

При вирішенні спору судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідач звільнила торговельні майданчики ще станом на 08.01.2016р. шляхом демонтажу металевих кіосків з місця їх розміщення та вивезення останніх з території ринку по вул . Шевченка, 40 в м. Коростишеві, про що було складено акт прийому-передачі виконаних робіт, підписаний з фізичною особою - підприємцем Полозенко В.В ., яким ці роботи було виконано . Факт звільнення відповідачем торговельних майданчиків № 92, 93, 103, 92/1 від тимчасових споруд (металевих кіосків) також підтверджує акт про звільнення торговельних майданчиків від 08.01.2016р., підписаний фізичними особами - підприємцями Денисюк І.Л. , Веселовська - Галєєва Ю.В. , Давидюк О.О. , депутатом Коростишівської міської ради Муравською А.О.

Окрім того, судом першої інстанції не взято до уваги відсутність підстав у позивача для звернення з позовом.

Враховуючи те, що предметом договору оренди №272 , на який посилається позивач , є "торгівельні майданчики" , (п. 1.1. Договору), які належить позивачу на праві власності (п. 1.2. Договору) суд проігнорував наступне.

Визначення Торговельні майданчики міститься лише в Методичних рекомендаціях щодо базових моделей ринків з продажу продовольчих та непродовольчих товарів, затверджених Наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 28.07.2004 №281, згідно п.1 яких "Торговельні майданчики" - це замощені чи заасфальтовані ділянки землі, облаштовані на територіях ринків або автономно, які зареєстровані в установленому порядку і призначені для індивідуальної торгівлі.

Отже, предметом договору оренди, на який посилався позивач є заасфальтовані ділянки землі на території ринку.

Відповідно до статті 761 ЦК України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Однак, земельна ділянка за адресою: м. Коростишів , вул . Шевченка, 40 перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Коростишева і віднесена до земель запасу.

Правовстановлюючі документи на підтвердження права власності чи права користування вказаною земельною ділянкою позивачем не надані.

Вказані обставини були встановлені Господарським судом Житомирської області у рішенні від 12.03.2019р. у справі №906/41/19, залишеним без змін постановою Північно- західного апеляційного господарського суду від 13.06.2019р.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції у справі №906/163/19 визнав встановленими обставини, які не були доведеними позивачем, належним чином не з`ясував обставин справи на які посилався відповідач, не дослідив належних та допустимих доказів, не врахував, що для стягнення неустойки, необхідною умовою є наявність вини (умислу або - необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, без наведення мотивів ухвалив передчасне рішення про стягнення неустойки, без встановлення обов`язкових умов і обставин, необхідних для її сплати. У зв`язку з чим, вказане рішення підлягає скасуванню з підстав передбачених ст. 277 ГПК України.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.07.2019 року апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Давидюк Наталії Миколаївни на рішення господарського суду Житомирської області від 05.06.2019 р. у справі №906/163/19 призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.08.2019 року колегією суддів вирішено розгляд апеляційної скарги провести в судовому засіданні з викликом сторін та призначити судове засідання на 16 вересня 2019 р.

Розпорядженням керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.09.2019 року №01-04/919 у зв`язку із перебуванням у відпустці судді Юрчука М.І., судді Савченка Г.І., та відповідно до статті 32 ГПК України, ст. 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", пунктів 19, 20 Розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 9.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл справи №906/163/19.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2019 року визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Миханюк М.В., суддя Павлюк І.Ю.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.09.2019 року колегією суддів у складі: головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Миханюк М.В., суддя Павлюк І.Ю. прийнято до провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Давидюк Наталії Миколаївни на рішення господарського суду Житомирської області від 05.06.2019 р. у справі №906/163/19.

05.09.2019 р., згідно штемпеля канцелярії суду, на адресу апеляційного суду від позивача надійшло клопотання в якому просить надати йому можливість на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.09.2019 року клопотання Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції по справі №906/163/19 задоволено, доручено Коростишівському районному суду Житомирської області забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Судове засідання 16.09.2019 року в режимі відеоконференції з Коростишівським районним судом Житомирської області не відбулось у зв`язку з відсутністю вільних залів в Коростишівському районному суду Житомирської області, що підтверджується довідкою Коростишівського районного суду Житомирської області від 16.09.2019 року.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.09.2019 року розгляд апеляційної скарги відкладено на 15.10.2019 року.

В судове засідання 15.10.2019 року представник позивача з`явився до Коростишівського районного суду Житомирської області. Представник відповідача з`явився до Лівнічно-західного апеляційного господарського суду.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив.

Згідно ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи №906/163/19, заслухавши пояснення присутніх представників позивача та відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 31.12.2013 між підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (орендодавець/позивач) та фізичною особою - підприємцем Давидюк Наталією Миколаївною (орендар/відповідач) було укладено договір оренди №272 (далі - договір), відповідно до умов пп.1.1 якого його предметом є торгівельні майданчики №92,93, 103, 92/1, загальною площею 6,75кв.м, 6,75кв.м, 6,75кв.м та 1,5кв.м, місцезнаходження яких зазначене на плані розміщення торгівельних місць ринку (далі - об`єкт оренди).

Згідно з пунктом 1.2 договору, об`єкт оренди належить орендодавцеві на праві власності. Передача об`єкта оренди в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на цей об`єкт. Власником майна залишається орендодавець.

Пунктом 1.3 договору сторони погодили, що об`єкт оренди надається орендодавцем у тимчасове платне користування орендарю для провадження торгівельної діяльності.

Орендар набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії договору відповідно до п.6 договору, а саме з 01.01.2014 по 31.12.2014 (п.2.1. договору).

Відповідно до пункту 3.1 договору, орендна плата складає 389грн 47коп, 389грн 47коп, 389 грн. 47коп, 401 грн. 25 коп. на місяць та вноситься орендарем на розрахунковий рахунок або в касу орендодавця до 10 числа місяця, за який проводиться оплата.

Пунктом 4.3.3 договору оренди сторони погодили обов`язок орендаря своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату, а також відповідно до п.3.3 договору щоденно оплачувати контролеру-касиру ринку вартість за користування додатковою площею ринку.

Договір укладено на 1 рік, і діє з 01.01.2014 до 31.12.2014 включно (п.6.1 договору).

Згідно з п.6.3. договору, якщо орендар має намір укласти договір на наступний строк, він зобов`язаний не пізніше, ніж за один місяць до закінчення терміну дії цього договору, подати орендодавцю письмову заяву з додаванням копій правовстановлюючих документів. За умови відсутності в орендодавця заперечень, договір може бути пролонгований на такий же термін. В іншому випадку договір припиняє дію відповідно до п.6.1.

Так, додатковою угодою від 17.12.2014 до договору оренди №272 від 31.12.2013 сторони пролонгували даний договір оренди на термін з 01.01.2015 по 31.12.2015 (а.с. 170).

Вищевказаний договір, додаткова угода підписані сторонами.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з відповідача неустойки в розмірі подвійної плати за користування торгівельними майданчиками за час прострочення за період з 01.01.2016 по 01.03.2017 в сумі 35 550,48грн за договором оренди №272 від 31.12.2013.

Вказані вимоги були предметом розгляду у справі №906/282/17 за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до Фізичної особи-підприємця Давидюк Наталії Миколаївни.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 06.11.2017 у справі №906/282/17 у позові було відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.01.2018 року рішення Господарського суду Житомирської області від 06.11.2017 у справі №906/282/17 скасовано та прийнято нове рішення, яким позов підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Давидюк Наталії Миколаївни на користь підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" неустойку в сумі 34977,08 грн.

У відповідності до ст.284 ГПК України, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що при вирішенні спору у даній справі підлягає застосуванню положення ч.4 ст.75 ГПК України, і суд виходить з того, що обставина закінчення строку дії договору №272 від 31.12.2015 вважається встановленою судом у господарській справі №906/282/17, і для господарського суду у цій справі має преюдиційне значення.

Згідно з постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.01.2018 року у справі №906/282/17, апеляційною інстанцією прийнято рішення про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки в розмірі 34 977,08грн, нарахованої за період з 08.01.2016 по 01.03.2017.

В подальшому, 24.01.2018 позивач направив відповідачу лист №64 з вимогою про сплату неустойки в сумі 25 393,20грн, нарахованої за період з 01.03.2017 по 01.01.2018 та звільнення торгівельних майданчиків №№92, 93, 103, 92/1 (а.с.17).

Відповідач відповіді на лист позивача №64 від 24.01.2118 не надав, неустойку позивачу не сплатив.

А тому, 18.02.2019 року позивач звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з відповідача неустойки в розмірі подвійної плати за користування об`єктами оренди за час прострочення за наступний період, а саме з 01.03.2017 по 01.02.2019 на загальну суму 58 404,36грн.

Розглянувши позов господарський суд Житомирської області дійшов висновку про його задоволення.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, в тому числі, є договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 759 Цивільного кодексу України та ст.283 Господарського кодексу України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Як вбачається з пп.1.1 статуту підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок", воно є підприємством, створеним Коростишівською районною спілкою споживчих товариств, яка є його засновником та власником всього майна (а. с.18-21).

Відповідно до пп.2.3.2 та 2.3.3 п.2.3 статуту, одним з предметів діяльності підприємства є організація і надання ринкових послуг населенню, організаціям, підприємствам, що здійснюють торгівлю на ринку і надають послуги та надання в оренду основних засобів та торгових місць ринку.

Матеріали справи свідчать, що 31.12.2013 року між підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (орендодавець/позивач) та фізичною особою - підприємцем Давидюк Наталією Миколаївною (орендар/відповідач) було укладено договір оренди №272, відповідно до пп.1.1 якого предметом договору є торгівельні майданчики за номерами 92, 93, 103, 92/1 загальною площею 6,75 кв.м, 6,75 кв.м, 6,75 кв.м та 1,5 кв.м, місцезнаходження яких зазначене на плані розміщення торгівельних місць ринку.

Умовами пп.4.3.8 п.4.3 договору №272 від 31.12.2013 передбачено, що у разі припинення або розірвання договору, орендар у 7-ми денний термін зобов`язується звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди з вини орендаря.

Частина 1 статті 785 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Частиною 1 статті 216 ГК України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема, у випадку прострочення виконання (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною 2 статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Водночас, неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Таким чином, законодавством, що регулює орендні правовідносини, встановлена можливість стягнення неустойки за весь час прострочення невиконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди.

Для застосування наслідків, передбачених ч.2 ст.785 ЦК України необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконував (така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі №5015/4879/12).

За змістом погоджених у пп.4.3.8 п.4.3 договору №272 від 31.12.2013 умов саме на відповідача покладено обов`язок у 7-ми денний термін звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві у разі припинення дії договору.

Тобто, повернення майна з оренди залежало від дій відповідача, який повинен був самостійно звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач після припинення дії договору оренди 31.12.2015 та станом на час прийняття рішення у даній справі, торговельні майданчики №92, 93, 103, 92/1 позивачу не повернув (доказів протилежного матеріали справи не містять), а отже відповідач продовжує їх використовувати у своїй діяльності.

При цьому, в постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 22.01.2018 у справі №906/282/17 було також встановлено факт, що станом на дату її винесення відповідач умисно не повертала орендодавцю майно - торговельні майданчики.

Відповідно до п.7.4 договору №272 сторони домовились повідомляти один одного рекомендованою поштою, вказавши свої поштові реквізити.

Матеріали справи свідчать, що в листі №64 від 24.01.2018 позивач, окрім вимоги про сплату неустойки просив відповідача звільнити торгівельні майданчики №92, 93, 103, 92/1. Вказаний лист відповідач отримала 31.01.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 183 (а.с.17 на звороті). Однак, відповідач відповіді на лист позивача не надав, торгівельні майданчики позивачу не повернув, про причини неможливості їх повернення не повідомила.

Відповідно до ч.2 ст.42 ГПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Положення ч.4 ст.42 ГПК України містить імперативне правило про те, що за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК України).

Місцевим судом встановлено, що долучені відповідачем до матеріалів справи документи, зокрема, акт від 08.01.2016 про звільнення торгівельних майданчиків та акт прийому-передачі від 08.01.2016 не містять слів "згідно з оригіналом", назви посади особи, яка засвідчила копії документів та дату його посвідчення, тобто вище зазначені документи не засвідчені у встановленому законом порядку.

Окрім того, колегія суддів вважає, що акт від 08.01.2016 про звільнення торгівельних майданчиків та акт прийому-передачі від 08.01.2016 не можна вважати належним доказом звільнення орендованого приміщення, оскільки вони були складені в односторонньому порядку відповідачем без участі позивача.

Інших доказів які б підтверджували, що аредновані майданчики були звільнені до 01.03.2017 року ФОП Давидюк Н.М. не надано.

Також, колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на те, що Ринок не є власником земельної ділянки, на якій розташовані торгівельні майданчики, оскільки використання торгівельного місця не є тотожним використанню земельної ділянки. Правовідносини між Підприємством Коростишівської райспоживспілки" "Кооперативний ринок" та Коростишівської міської ради щодо земельної ділянки не впливають на предмет доказування у даній справі та не мають правового значення для даного спору.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази орендних відносин з КП "Міський ринок" як на підтвердження переносу конструкцій на територію останнього, так і щодо оплати послуг.

Відтак, відповідачем, всупереч вимогам ч.3 ст.13 ГПК України, не доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень щодо звільнення торгівельних майданчиків, оскільки не надано достовірних доказів на їх підтвердження, а подані ксерокопії актів від 08.01.2016 про звільнення торгівельних майданчиків та прийому-передачі не можуть бути визнані судом достовірними, належними, допустимими та достатніми, які дали б змогу дійти висновку про наявність дійсних обставин, що входять до предмету доказування в частині демонтажу відповідачем кіосків з торгівельних майданчиків №92 площею 6,75м.кв., №93 площею 6,75м.кв., №103 площею 6,75м.кв., №92/1 площею 1,5м.кв., загальною площею 21,75м.кв., за адресою: Житомирська область, м . Коростишів, вул. Шевченка, 40 та повернення їх Підприємству райспоживспілки "Кооперативний ринок".

Інші доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належних доказів припинення користування та повернення позивачу торговельних майданчиків №92, 93, 103, 92/1 відповідачем не надано, у зв`язку з чим вважає, що позивач правомірно нарахував відповідачу неустойку в розмірі подвійної плати за користування об`єктами оренди за час прострочення.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Статтею 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

А тому, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Давидюк Наталії Миколаївни на рішення господарського суду Житомирської області від 05.06.2019 р. у справі №906/163/19 та скасування рішення суду першої інстанції.

При здійсненні перевірки наданого позивачем розрахунку неустойки колегією суддів встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем здійснено нарахування неустойки за користування торгівельними майданчиками №92, 93, 103, 92/1 за період з 01.03.2017 року по 01.02.2019 року.

Однак, постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.01.2018 року у справі №906/282/17, апеляційною інстанцією прийнято рішення про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки в розмірі 34 977,08грн, нарахованої за період з 08.01.2016 по 01.03.2017 включно.

А тому, колегія суддів вважає, що нарахування відповідачу неустойки має проводитись за період з 02.03.2017 року по 01.02.2019 року.

Вище зазначена обставина позивачем при здійсненні розрахунку та судом першої інстанції при перевірці наданого позивачем розрахунку не була врахована.

Здійснивши власний розрахунок неустойки за договором №272 від 31.12.2013 року, колегія суддів дійшла висновку, що неустойка за користування торгівельними майданчиками №92, 93, 103 за період з 02.03.2017 року3 по 01.02.2019 року становить 53 668,98 грн., за користування торгівельним майданчиком № 92/1 за відповідний період становить 4 650,75 грн.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів дійшла висновку, що розмір неустойки за користування торгівельними майданчиками №92, 93, 103, 92/1 за період з 02.03.2017 року по 01.02.2019 року в сумі становить 58 319,73 грн..

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки встановлена під час апеляційного провадження неповнота висновків суду першої інстанції не призвела до прийняття невірного по суті рішення, Північно-західний апеляційний господарський суд, користуючись наданими процесуальним законом повноваженнями, вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення господарського суду Житомирської області від 05.06.2019 р. у справі №906/163/19 виклавши її в іншій редакції.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Давидюк Наталії Миколаївни на рішення господарського суду Житомирської області від 05.06.2019 р. у справі №906/163/19 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 05.06.2019 р. у справі №906/163/19 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції.

"Позов задоволити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Давидюк Наталії Миколаївни ( АДРЕСА_5 ., індентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (12501, Житомирська область, м. Коростишів, вул. Шевченка, 40., індентифікаційний код 31843604)

- 58 319,73 грн. неустойки.

- 1 921 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

В стягненні 84,63 грн. неустойки відмовити.".

3. В решті рішення залишити без змін.

4. Видачу наказу доручити господарському суду Житомирської області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

6. Справу №906/163/19 повернути до господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "22" жовтня 2019 р.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Миханюк М.В.

Суддя Павлюк І.Ю.