РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.10.2019Справа № 910/10403/18

За позовом Керівника Костянтинівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Костянтинівської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Балтіка",

про стягнення 475 109,89 грн.

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Микитин О.В.

Представники учасників сторін:

від прокуратури Винник О.О.

від позивача не прибули

від відповідача Мицик О.Ю.

Від третьої особи не прибули

В судовому засіданні 10.10.2019 на підставі ст. 240 ГПК України прийнято скорочене рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Керівник Костянтинівської місцевої прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Костянтинівської міської ради звернувся до суду з позовом до ТОВ "ЕКО" про стягнення 475 109,89 грн. заборгованості зі сплати орендної плати за договором оренди від 23.02.2012 №1057/1.

Позов мотивований тим, що внаслідок набуття відповідачем права власності на нерухоме майно відбулася заміна сторони орендаря в зобов`язанні за договором оренди землі від 23.02.2012 №1057/1, а тому ТОВ "ЕКО" автоматично набуло прав та обов`язків орендаря в зазначеному договорі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12 березня 2019 року, позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 475109,89 грн. орендної плати за землю.

Постановою Верховного Суду від 18.06.2019 № 910/10403/18 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 12 березня 2019 року та рішення Господарського суду міста Києва від 05 грудня 2018 року у справі № 910/10403/18 скасовано. Справу № 910/10403/18 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу судових справи між суддями справу № 910/10403/18 передано для розгляду справу судді Усатенко І.В.

Ухвалою суду від 10.07.2019 справу № 910/10403/18 прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 15.08.2019.

Ухвалою суду від 15.08.2019 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті на 23.09.2019.

В судовому засіданні 23.09.2019 оголошено перерву на 10.10.2019.

В судове засідання 10.10.2019 представник позивача не з`явився, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином, однак подав клопотання про розгляд справи без участі представника позивача. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки, суд не повідомив.

Неявка позивача та третьої особи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Прокурор підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у заявах по суті спору.

Представник відповідача заперечував проти позову з підстав, вказаних в заявах по суті спору.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

Прокурор просив позов задовольнити у повному обсязі.

В судових дебатах представник відповідача просив у позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

23.02.2012 між Костянтинівською міською радою як орендодавцем (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Балтіка" як орендарем (третя особа) укладено договір оренди землі №1057/1.

Відповідно до умов договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку за кадастровим номером :00:021:0248 по вул. Громова, 55 для обслуговування торгівельно-сервісного центру (п.1), в оренду передається земельна ділянка площею 1,2285 га (п.2), на земельній ділянці знаходиться будівля торгівельно-сервісного центру (п.3), нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 6239717,93 грн (п.4), договір укладено на п`ять років. Після закінчення строку договору, на який договір було укладено, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право поновлення договору. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п.6), орендна плата вноситься орендарем до місцевого бюджету на рахунок власника землі (код за ): р/р № 0058 в ГУДКУ в Донецькій області, МФО 834016, код платежу 13050200 згідно рішення Костянтинівської міської ради "О предоставлении, прекращении прав пользования земельными участками и продлении договоров аренды земли" від 24.11.2011 №6/12-241 у розмірі 379076,20 грн в рік, в тому числі: за частку земельної ділянки під капітальною забудовою площею 0,5397 га - 10% від нормативної грошової оцінки, що складає 274120,94 грн; за частку земельної ділянки під проїздами і проходами площею 0,6888 га - 3% від нормативної грошової оцінки, що складає 104955,26 грн (п.7), орендна плата вноситься щомісячно рівними частками не пізніше 15 днів наступного за останнім календарним днем звітного місяця (п.9), земельна ділянка передається в оренду для обслуговування торгівельно-сервісного центру (згідно КВЕД 70.20.0 - здавання в оренду власного нерухомого майна) (п.12), код ділянки згідно класифікації видів цільового призначення земель (КВЦПЗ) 03.07. - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (п.13), дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено, придбання орендарем земельної ділянки у власність, викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом, ліквідації юридичної особи-орендаря. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом (п.30), цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (п.35).

Вказаний договір зареєстрований у відділі Держкомзему у м. Костянтинівка Донецької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 23.02.2012 за №00145.

Відповідно до інформаційної довідки від 14.05.2018 №123692551 з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 04.04.2016 на підставі рішення Господарського суду Донецької області від 03.03.2014 у справі №41/152пн, державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію приватної спільної часткової власності 99/100 на будівлю торгівельно-сервісного центру за адресою: Донецька область, м. Костянтинівка, вул. Громова, 55 за Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО", а право власності на 1/100 означеного об`єкту нерухомого майна зареєстровано 17.01.2017 за Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №27 від 17.01.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевою Є.І.

Таким чином, з 17.01.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКО" набуло право власності на торгівельно-сервісний центр за адресою: Донецька область , м. Костянтинівка , вул. Громова, 55 в цілому.

Згідно вищевказаної інформаційної довідки, земельна ділянка з кадастровим номером :00:021:0248 по вул. Громова , 55 у м. Костянтинівка Донецької області площею 1,2285 га для комерційного використання належить до комунальної форми власності.

10.03.2017 Костянтинівською міською радою було отримано лист Товариства з обмеженою відповідальністю "Балтіка" за вих.№077-17 від 02.03.2017Зд, в якому останнє повідомило позивача про відчуження 17.01.2017 нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: Донецька область, м. Костянтинівка, вул . Громова , 55 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО", внаслідок чого Товариство з обмеженою відповідальністю "Балтіка" повідомило про відсутність наміру поновлення договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 та просило позивача підписати акт приймання-передачі з оренди земельної ділянки з кадастровим номером :00:021:0248.

Листом за вих.№117-17 від 23.06.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Балтіка" просило позивача підписати акт приймання-передачі з оренди земельної ділянки з кадастровим номером :00:021:0248.

Листом у відповідь за вих.№1517/44 від 23.06.2017 Костянтинівська міська рада повідомила третю особу про необхідність звернення до центру надання адміністративних послуг із заявою про припинення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до листа Товариства з обмеженою відповідальністю "Балтіка" за вих.№24/07/17-1юр від 24.07.2017, останнє повідомило позивача про відсутність підстав вважати договір оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 поновленим.

Листом у відповідь за вих.№2121/44 від 15.08.2017 Костянтинівська міська рада повторно повідомила третю особу про необхідність звернення до центру надання адміністративних послуг із заявою про припинення договору оренди земельної ділянки.

Згідно листа на адресу позивача за вих.№12/09/17-1юр від 12.09.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Балтіка" стверджувало про те, що договір оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 припинив свою дію внаслідок закінчення строку на який його було укладено, а сторони даного правочину мають право, а не обов`язок вчинити дії по припиненню державної реєстрації права оренди.

Листом Костянтинівської міської ради за вих.№2576/44 від 06.10.2017 третю особу повідомлено про необхідність припинення права оренди земельної ділянки відповідно до вимог чинного законодавства України.

Відповідно до листа на адресу Костянтинівської міської ради за вих.№33/777юв від 23.10.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Балтіка" зауважило, що чинним законодавством України не передбачений обов`язок орендаря по вчиненню дії щодо припинення права оренди за договором оренди, оскільки він припинив свою дію внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Як вбачається з витягу з рішення Костянтинівської міської ради від 25.01.2018 №6/82-1520 Товариству з обмеженою відповідальністю "Балтіка" припинено право користування на земельну ділянку за кадастровим номером :00:021:0248 по вул. Громова, 55 площею 1,2285 га на підставі п. е ст.141 Земельного кодексу України, право користування земельною ділянкою припиняється з дати реєстрації додаткової угоди.

При цьому в матеріалах справи наявна додаткова угода до договору оренди землі №00145 від 23.02.2012 та акт прийму-передачі земельної ділянки (повернення), які підписані та скріплені печаткою тільки зі сторони позивача.

Згідно листа на адресу позивача за вих.№153/777 юв від 20.02.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Балтіка" в черговий раз стверджувало про відсутність правових підстав для підписання додаткової угоди до договору оренди землі та акту прийму-передачі земельної ділянки (повернення).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги прокурор стверджував про те, що договір оренди землі №1057/1 від 23.02.2012, укладений між Костянтинівською міською радою, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Балтіка", як орендарем, припинився автоматично лише в частині права користування земельною ділянкою попереднього власника будівлі - третьої особи та продовжує діяти по відношенню до нового власника будівлі - відповідача у справі, оскільки має місце заміна сторони у зобов`язанні.

Щодо закінчення строку дії договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012, то на думку прокурора, означений договір оренди є поновленим в силу приписів ч.6 ст.33 Закону України "Про оренду землі" на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, тобто строком на 5 років і має діяти до 23.02.2022, внаслідок чого у нового власника торгівельного центру - Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" існує обов`язок сплати орендної плати за відповідну земельну ділянку на умовах, визначених договором.

Відповідно до листа Костянтинівської міської ради за вих.№1669/26вх.26-2548/1 від 06.07.2018 заборгованість відповідача за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :00:021:0248 по вул. Громова, 55 площею 1,2285 га за період з 17.01.2017 по 30.06.2018 з урахуванням нормативної грошової оцінки складає 552309,89 грн.

В той же час, згідно інформаційної довідки Костянтинівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області №479/9/05-14-07-13 від 09.07.2018 Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" було сплачено земельний податок у 2017 році на суму 49100,00 грн та за 6 місяців 2018 року - 28100,00 грн.

Листом за вих.№1746/26 вх.26-2691/1 від 13.07.2018 Костянтинівська міська рада повідомила керівника Костянтинівської місцевої прокуратури про те, що не спрямовувала на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" заперечень щодо заміни сторони у договорі оренди землі №1057/1 від 23.02.2012, зазначила про відсутність коштів, необхідних для сплати судового збору та просила керівника Костянтинівської місцевої прокуратури розглянути питання щодо представництва інтересів держави в суді.

01.08.2018 Костянтинівською місцевою прокуратурою було направлено на адресу Голови Костянтинівської міської ради повідомлення №90-10140 вих.18 про представництво інтересів держави.

На підставі викладеного, прокурор звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі за період з 17.01.2017 по 30.06.2018 за користування Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" земельною ділянкою з кадастровим номером :00:021:0248 по вул. Громова, 55 площею 1,2285 га на суму 475109,89 грн (552309,89 грн заборгованості зі сплати орендної плати за договором - 77200,00 грн сплаченого земельного податку).

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач зауважив, що перехід права оренди у разі переходу права власності на нерухоме майно не є автоматичним; договір оренди земельної ділянки №1057/1 від 23.02.2012, укладений між Костянтинівською міською радою, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Балтіка", як орендарем, припинив свою дію у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, та не є поновленим на той самий строк і на тих самих умовах для відповідача. Отже, на думку відповідача, відсутні будь-які правові підстави для сплати останнім орендної плати за землю. Крім того за твердженням відповідача, представництво прокуратурою інтересів місцевих рад не відповідає вимогам законодавства України.

З приводу правомірності звернення керівника Костянтинівської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Костянтинівської міської ради, суд вважає за доцільне звернути увагу на наступне.

За приписами ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, в тому числі, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999 представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч.2 ст.20 Господарського кодексу України.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Як зазначено Конституційним Судом України в рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004, види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними.

Для розуміння поняття "охоронюваний законом інтерес" важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів.

Поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Як зазначає прокурор у позовній заяві, уповноваженим державою органом здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Костянтинівська міська рада, до компетенції якої віднесені відповідні повноваження захисту майнових прав територіальної громади м. Костянтинівка.

Статтею 1, ч.2 ст.5 Конституції України встановлено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно із ст.41 Конституції України передбачено, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Відповідно до ст.143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

За змістом ст.29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Статтею 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч.5 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування").

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України).

Положення п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

За змістом ст.23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Форма представництва є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави або громадянина, про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст.2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 в справі №806/1000/17).

Слід звернути увагу, що згідно зі ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор доводить бездіяльність органу, в інтересах якого він звертається до суду, а не можливість чи неможливість такого органу самостійно звернутися із цим позовом до суду.

Аналіз ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

На підставі викладеного, у справі, що розглядається, прокурором доведено обгрунтованість звернення до суду з відповідним позовом, оскільки Костянтинівською міською радою як стороною договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 не вживались заходи цивільно-правового реагування, спрямовані на стягнення заборгованості, що і стало підставою для звернення керівника Костянтинівської місцевої прокуратури до Господарського суду міста Києва.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 в справі №910/11919/17.

Як вже зазначалось судом, відповідно до умов укладеного між Костянтинівською міською радою як орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Балтіка" як орендарем договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012, зареєстрованого у відділі Держкомзему у м. Костянтинівка Донецької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 23.02.2012 за №00145 орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку за кадастровим номером :00:021:0248 по вул. Громова , 55, площею 1,2285 га, на земельній ділянці знаходиться будівля торгівельно-сервісного центру, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 6239717,93 грн.

Даний договір укладений на п`ять років, після закінчення строку договору на який його було укладено, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право поновлення договору, у цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію, орендна плата вноситься орендарем до місцевого бюджету на рахунок власника землі згідно рішення Костянтинівської міської ради "О предоставлении, прекращении прав пользования земельными участками и продлении договоров аренды земли" від 24.11.2011 №6/12-241 у розмірі 379076,20 грн в рік, в тому числі: за частку земельної ділянки під капітальною забудовою площею 0,5397 га - 10% від нормативної грошової оцінки, що складає 274120,94 грн; за частку земельної ділянки під проїздами і проходами площею 0,6888 га - 3% від нормативної грошової оцінки, що складає 104955,26 грн, орендна плата вноситься щомісячно рівними частками не пізніше 15 днів наступного за останнім календарним днем звітного місяця, дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено, придбання орендарем земельної ділянки у власність, викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом, ліквідації юридичної особи-орендаря.

Отже договір оренди діяв з 23.02.2012 по 23.02.2017.

Відповідно до ч.3 ст.334 Цивільного кодексу України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

В період дії договору оренди землі право власності на нерухоме майно (торгівельно-сервісний центр за адресою: Донецька область , м. Костянтинівка , вул.Громова, 55), яке розташоване на орендованій земельній ділянці, було набуто Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" 17.01.2017.

Частиною 1 ст.377 Цивільного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з ч.1 ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

За змістом ч.3 ст.7 Закону України "Про оренду землі" до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у разі переходу права власності на майно, розташоване на орендованій земельній ділянці, до нового власника з моменту набуття права власності на це майно переходить право оренди земельної ділянки, на якій розміщено зазначене майно, у тому самому обсязі та умовах, які були у попереднього власника. З моменту набуття права власності на нерухоме майно особа, яка стала новим власником такого майна, одночасно набуває права оренди земельної ділянки, на якій розміщено це майно, у зв`язку з припиненням права власності на нього та, відповідно, припиненням права користування попереднього власника земельною ділянкою, на якій це майно розміщено. При цьому договір оренди цієї земельної ділянки щодо попереднього її користувача (попереднього власника нерухомого майна) припиняється відповідним договором, на підставі якого новим власником набуто право власності на розташоване на цій земельній ділянці майно.

Ураховуючи наведене, відчуження 17.01.2017 об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, мало наслідком припинення договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 із попереднім власником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Балтіка", оскільки такий договір припиняється щодо останнього. Однак такий договір діє на тих самих умовах стосовно відповідача, який, набувши право власності на нерухоме майно, розташоване на орендованій земельній ділянці, з моменту набуття такого права набув також право оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене, а отже й відповідні права та обов`язки, зокрема щодо сплати орендної плати за користування земельною ділянкою.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №915/242/17, від 10.04.2018 № 915/672/17.

Як вже вказувалось судом, укладений між Костянтинівською міською радою як орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Балтіка" як орендарем договір оренди землі №1057/1 від 23.02.2012, зареєстрований у відділі Держкомзему у м.Костянтинівка Донецької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 23.02.2012 за №00145 укладений на п`ять років, а після закінчення строку договору на який його було укладено, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право поновлення договору, у цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію, дія договору припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено, придбання орендарем земельної ділянки у власність тощо, з приводу чого суд зазначає наступне.

За змістом ч.2 ст.792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Законом України "Про оренду землі" визначено умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі, а статтею 13 передбачено, що договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 33 Закону України "Про оренду землі" регламентовано поновлення договору оренди землі на новий строк як у випадку реалізації переважного права орендаря перед іншими особами (частини 1- 5 цієї норми), так і у випадку, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди (частина 6 цієї норми).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що для застосування положень ч.1 ст.33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належним чином виконує свої обов`язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень і своє рішення.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення із проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (ч.5 ст.33 Закону України "Про оренду землі").

Частиною 6 ст.33 зазначеного Закону врегульовано пролонгацію договору на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором, за наявності такого фактичного складу: користування орендарем земельною ділянкою після закінчення строку оренди і відсутність протягом одного місяця заперечення орендодавця проти такого користування (що можна кваліфікувати як "мовчазну згоду" орендодавця на пролонгацію договору).

При цьому необхідно звернути увагу, що повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч.6 ст.33 Закону України "Про оренду землі", не вимагається. Суть поновлення договору оренди згідно з цією частиною статті саме і полягає у тому, що орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує у поновленні договору, зокрема у зв`язку з належним виконанням договору оренди землі.

Відсутність такого заперечення, як уже зазначалося, може мати прояв у "мовчазній згоді".

У контексті поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч.6 ст.33 Закону України "Про оренду землі", необхідно зауважити, що такий договір може бути поновлено виключно на тих самих умовах і на той самий строк. Тобто орендар не може вимагати поновлення договору оренди землі на інших умовах. Щодо прав та обов`язків орендодавця слід акцентувати, що він має право заперечити стосовно поновлення згідно із цією частиною статті 33 Закону України "Про оренду землі", і таке заперечення має бути заявлено саме протягом одного місяця після закінчення дії договору оренди землі, що безпосередньо випливає зі змісту частини 6 зазначеної статті.

У подальшому, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди і орендодавець не надав заперечень стосовно поновлення цього договору протягом одного місяця після його закінчення, орендар має право звернутися із вимогою про визнання укладеною угоди про поновлення договору на тих самих умовах і на той самий строк. Орендодавець, у свою чергу, в будь-який час до укладення додаткової угоди стосовно поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах може звернутися із вимогою про звільнення земельної ділянки. Тобто договір оренди землі вважатиметься поновленим лише у разі укладення додаткової угоди, про що безпосередньо зазначено у ч.8 ст.33 Закону України "Про оренду землі". При цьому відмову або зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено у суді.

Відповідну правову позицію наведено в постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 в справі №920/739/17.

Договір оренди № 1057/1 від 23.02.2012 припинив свою дію в зв`язку зі спливом строку на який його було укладено. Належних та допустимих доказів продовження дії зазначеного договору суду не надано. Отже в період з 17.01.2017 до 23.02.2017 відповідач користувався земельною ділянкою з кадастровим номером :00:021:0248 по вул .Громова , 55 , площею 1,2285 га на підставі договору оренди № 1057/1 від 23.02.2012 та мав права та обов`язки орендаря згідно вищезазначеного договору, зокрема щодо сплати орендної плати.

Суд розрахував суму орендної плати згідно умов договору № 1057/1 від 23.02.2012 за період з 17.01.2017 до 23.02.2017, яка становить 41234,00 грн. Крім того, судом враховано ту обставину, що відповідачем за січень 2017 року було сплачено суму земельного податку у розмірі 2267,70 грн (платіжне доручення № 10858 від 22.02.2017) та суму земельного податку за лютий у розмірі 4686,40 грн (платіжне доручення № 16780 від 22.03.2017).

Відповідно до ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України у відповідній редакції).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

За змістом пункту 289.1 ст.289 Податкового кодексу України і ч.1 ст.13 Закону України "Про оцінку земель" для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності обов`язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими і затвердженими нормативами (ст.1 Закону України "Про оцінку земель").

Тобто нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності.

Згідно з п.п.34, 35 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції сільської, селищної, міської ради належить вирішення на пленарних засіданнях питань регулювання земельних відносин; затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України.

Рішенням Костянтинівської міської ради "О положении о размерах арендной платы за землю" від 26.05.2011 №6/7-144 затверджено положення про розмір орендної плати за землю на територію Костянтинівської міської ради, ставки орендної плати встановлюються в такому розмірі: магазини, кафе, торгівельні павільйони - 10% від грошової оцінки конкретної ділянки, 3% землі житлової і громадської забудови, промисловості, транспорту тощо.

Як убачається зі змісту договору оренди землі №1057/1 від 23.02.2012 нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 6239717,93 грн. При цьому, орендна плата вноситься орендарем щомісячно рівними частками не пізніше 15 днів наступного за останнім календарним днем звітного місяця до місцевого бюджету на рахунок власника землі у розмірі 379076,20 грн в рік, в тому числі: за частку земельної ділянки під капітальною забудовою площею 0,5397 га - 10% від нормативної грошової оцінки, що складає 274120,94 грн; за частку земельної ділянки під проїздами і проходами площею 0,6888 га - 3% від нормативної грошової оцінки, що складає 104955,26 грн.

З розрахунку, який долучений прокурором до позовної заяви вбачається, що останній просить суд стягнути на користь позивача орендну плату за землю за період з січня місяця 2017 по червень місяць 2018 на загальну суму 475109,89 грн із врахуванням сплаченого відповідачем, згідно інформаційної довідки Костянтинівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області №479/9/05-14-07-13 від 09.07.2018, земельного податку у 2017 році та за 6 місяців 2018 року на загальну суму 77200,00 грн.

З огляду на вищезазначене, сума орендної плати згідно договору № 1057/1 від 23.02.2012, яка підлягає стягненню з відповідача, за вирахуванням сплаченого ним земельного податку, становить 34279,90 грн (за період з 17.01.2017 до 23.09.2017).

Вказана сума орендної плати підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі.

Щодо решти позовних вимог (стягнення орендної плати за період з 24.02.2017 по 30.06.2018). Прокурор обґрунтовує позовні вимоги в цій частини тим, що Костянтинівською міською радою не направлялось відповідачу повідомлення про припинення договору оренди № 1057/1 від 23.02.2012, то договір є автоматично поновлений на 5 років і діє до 23.02.2022.

Як зазначено Верховним Судом в постанові від 18.06.2019 № 910/10403/18, якою дану справу було направлено на новий розгляд, прокурор свої позовні вимоги обґрунтовує і положеннями статті 33 Закону України "Про оренду землі", тобто обставинами, які стосуються зовсім іншого предмета спору - процедури поновлення договору оренди землі. При цьому встановлені у справі обставини свідчать про те, що як третя особа (попередній власник майна), так і відповідач у справі, заперечують факт поновлення договору оренди від 23.02.2012 № 1057/1 на новий строк. Таким чином, заявивши в якості предмета позову вимогу про стягнення орендної плати за договором, при якому чинність відповідного договору оренди презюмується, а спір між сторонами з питання існування договірних правовідносин виключається, прокурор фактично намагається таким шляхом вирішити інший спір між сторонами - щодо поновлення дії договору оренди на новий строк, не заявляючи при цьому до відповідача відповідної позовної вимоги. Отже, з огляду на заявлений прокурором предмет позову - стягнення орендної плати за договором, обставини щодо поновлення договору оренди землі за частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" не входять до предмету доказування в межах розгляду таких вимог, а суди попередніх інстанцій, дослідивши та встановивши в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень такі обставини, фактично вийшли за межі позовних вимог та вирішили інший спір між сторонами, без наявності відповідної позовної вимоги про це, чим порушили імперативні приписи статей 14, 237 ГПК України. Більше того, в порушення регламентованого статтею 14 ГПК України принципу диспозитивності господарського судочинства та приписів статті 46 ГПК України, суди самостійно, за відсутності відповідної процесуальної ініціативи з боку прокурора (або позивача), кваліфікували спірні правовідносини в період після закінчення встановленого договором строку його дії, як кондикційні - набуття чи збереження майна за відсутності правової підстави, проте стягнули з відповідача кошти, обраховані прокурором в позові як орендна плата за договором. У той же час прокурор у позові стверджував про наявність між сторонами спору саме договірних правовідносин, а у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13, Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17).

Відповідно до ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Отже судом при вирішенні даної справи враховано вказівки Верховного суду, викладені у Постанові Верховного Суду від 18.06.2019 № 910/10403/18, та вирішено спір в рамках заявленого предмету спору.

Решта заявлених вимог прокурора не підлягає задоволенню з огляду на заявлені предмет та підстави позову та обмеження суду в цих рамках, оскільки питання про автоматичне продовження дії договору № 1057/1 від 23.02.2012 (за наявності заперечень цих обставин з боку відповідача та третьої особи) не входять до предмет доказування у даній справі. Належних та допустимих доказів продовження строку дії договору № 1057/1 від 23.02.2012 суду не було надано. А стягнення плати за фактичне користування земельною ділянкою (кондиційне зобов`язання) поза межами дії договору не було заявлено як підставу позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Керівника Костянтинівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Костянтинівської міської ради про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" підлягають частковому задоволенню на суму 34279,90 грн.

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за подання позову, апеляційної скарги, касаційної скарги покладається на позивача та відповідача у справі пропорційно сумі задоволених вимог. Оскільки, судовий збір за подання позову був сплачений прокуратурою Донецької області, то в частині задоволених вимог судовий збір стягується з відповідача на користь прокуратури Донецької області.

Керуючись ст.ст.74, 129, 238 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (03039, м. Київ, проспект Науки, будинок 8, ідентифікаційний код 32104254) на користь Костянтинівської міської ради (85114, Донецька обл., місто Костянтинівка, вул. О.Тихого, будинок 260, ідентифікаційний код 34898855) 34279 (тридцять чотири тисячі двісті сімдесят дев`ять) грн 90 коп. орендної плати за землю.

3. В частині позовних вимог про стягнення орендної плати у розмірі 440829,99 грн - відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (03039, м. Київ, проспект Науки, будинок 8, ідентифікаційний код 32104254) на користь Прокуратури Донецької області (87500, Донецька обл., місто Маріуполь, вул. Університетська, будинок 6, ідентифікаційний код 25707002) витрати по сплаті судового збору в розмірі 514 (п`ятсот чотирнадцять) грн 20 коп.

5. Стягнути з Костянтинівської міської ради (85114, Донецька обл., місто Костянтинівка, вул. О.Тихого, будинок 260, ідентифікаційний код 34898855) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (03039, м. Київ, проспект Науки, будинок 8, ідентифікаційний код 32104254) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 9918 (дев`ять тисяч дев`ятсот вісімнадцять) грн 67 коп., витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 13224 (тринадцять тисяч двісті двадцять чотири) грн 90 коп.

6. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 21.10.2019

Суддя І.В.Усатенко