РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.10.2019Справа № 910/10920/19
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОЕКОТРЕЙДІНГ»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 415294,77 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про стягнення з Відповідача санкцій, разом у сумі, що дорівнює вказаній вище ціні позову, у зв`язку з неналежним виконанням Відповідачем зобов`язань своєчасно оплатити поставлену за договором №ЦЗВ-01-03418-01 від 23.08.2018 продукцію.

У відзиві на позов Відповідач наголосив, що діяльність його філії, на яку здійснювалось постачання продукції за вказаним договором, є стратегічно важливою, але має місце недофінансування її діяльності, тому також заявив клопотання про зменшення санкцій за ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, та у позові просив відмовити. Проти заявленого Позивачем розміру судових витрат, у тому числі, витрат на професійну правничу допомогу, Відповідач заперечив, так як на його переконання заявлений Позивачем розмір належними доказами не підтверджений.

У відповіді на відзив Позивач заперечує проти зменшення санкцій за ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, та зауважує, що заявлена сума пені становить менше 7% від суми поставки, а термін прострочення оплати більше ніж 6 місяців, і також, що Відповідач не надав доказів, що стягнення спірної суми санкцій негативно плине на всю залізничну галузь України або призведе до колапсу, як він стверджує у відзиві.

Заперечень на відповідь на відзив від Відповідача у встановлений строк не надходило.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі договору №ЦЗВ-01-03418-01 від 23.08.2018 з додатком (специфікацією), далі разом - Договір, Позивачем було поставлено Відповідачу обумовлений Договором товар на суму 3029167,94 грн. за видатковою накладною №435 від 29.12.2018; накладна містить підписи та печатки представників сторін, зауважень не містить.

Відповідач приймав товар на підставі довіреності від 29.12.2018 та за товарно-транспортною накладною від 29.12.2018.

Податкова накладна за вказаною вище поставкою Позивачем була оформлена та зареєстрована у системі ДФС 10.01.2019, що підтверджується копією вказаної накладної з квитанцією про її реєстрацію.

Чинність Договору судом наразі презюмується на підставі ст. 204 ЦК України.

У встановлений п. 6.1 Договору строк, протягом 10ти банківських днів з дати оформлення та реєстрації податкової накладної, тобто до 24.01.2019 включно, Відповідач за отриманий товар повністю не розрахувався; матеріали справи не містять доказів протилежного, і також не містять доказів наявності у Відповідача претензій по кількості, якості та/або комплектності поставленого по вищеописаній накладній товару. Доказів, що Позивач передав обумовлену п. 7.1 Договору документацію не у повному обсязі, і Відповідач висловив з цього приводу вимоги та/або претензії, матеріали справи також не містять. Також, продукція за видатковою накладною №435 від 29.12.2018 була поставлена в обумовлений Договором строк (протягом строку дії договору, до 31.12.2018, пункти 5.2, 13.7 Договору).

Умовами Договору передбачено підписання між сторонами актів звірки розрахунків, та залученими до позову копіями таких актів станом на 01.01.2019, 01.02.2019, 01.03.2019, 01.04.2019, 01.05.2019 підтверджено, що по бухгалтерському обліку Позивача та Відповідача обліковувалась заборгованість за товар в сумі 3029167,94 грн., а станом на 01.06.2019, 01.07.2019 у зв`язку з частковим погашенням обліковувалось 1514583,97 грн.

Залученими до справи належними доказами - виписками банку про рух коштів між сторонами, підтверджується, що Відповідач розрахувався за отриманий товар з простроченням, двома платежами в сумі 1514583,97 грн. кожний, 03.05.2019 та 30.07.2019 відповідно.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, Відповідач є порушником грошового зобов`язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених Договором або законом.

Відповідно до ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Враховуючи наведене положення статті 617 ЦК України, судом відхиляються доводи відзиву Відповідача, щодо відсутності його вини у порушенні зобов`язання, оскільки Відповідач посилається на обставини недофінансування, які є наслідком його власної діяльності та господарського розрахунку; обставин непереборної сили Відповідач перед судом не довів.

За порушення Відповідачем грошового зобов`язання Позивач заявляє до стягнення втрати від інфляції та 3% річних за статтею 625 ГПК України та пеню на підставі п. 10.6 Договору і ст.ст. 546, 549 ЦК України.

При цьому, судом враховано умову п. 10.6 Договору, що при розрахунку пені необхідно врахувати умови п. 6.5 Договору, тобто, чи були випадки несвоєчасної поставки продукції, що за умовою п. 6.5 Договору є підставою для збільшення терміну оплати, і суд встановив (що детально описано вище), що строк поставки Позивачем порушено не було.

Розрахунок втрат від інфляції, 3% та пені, надані Позивачем, судом перевірено та визнано обґрунтованим і арифметично правильним, а саме, оскільки розраховані Позивачем суми не перевищують дозволені до стягнення згідно з законом за заявлений у позові період нарахування, а їх розмір є доведеним залученими Позивачем до справи вищеописаними доказами, а також відсутністю їх спростування з боку Відповідача.

Щодо заяви (заявленої у тексті відзиву) про зменшення розміру штрафних санкцій на підставі ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, та у зв`язку з цим, повну відмову у позові, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положенням ст. 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Визначені наведеними нормами положення з урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України щодо загальних засад господарського судочинства та щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації їхніх прав дає право суду зменшити розмір штрафних санкцій за умови, що він значно перевищує розмір завданих допущеним порушенням збитків. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 №6-100цс14.

Статтею 546 ЦК України неустойка (штраф, пеня) віднесена до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Згідно з приписами частини 1 ст. 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Оцінюючи наявні матеріали справи, доводи Відповідача, суд зазначає, що Відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 ГПК України на підтвердження наявності поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку та невідповідності розміру пені наслідкам порушення, а тому заява Відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, у частині пені, на підставі ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України задоволенню не підлягає.

У зменшенні на підставі ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України нарахованих Позивачем за ст. 625 ЦК України втрат від інфляції та 3% річних суд відмовляє, так як указані статті стосуються саме неустойки, і не регулюють питання можливості зменшення сум стягнення нарахованих втрат від інфляції та 3% річних.

З огляду на наведене, позовні вимоги про стягнення 210485,67 грн. пені, 169330,48 грн. втрат від інфляції та 35478,62 грн. 3% річних визнаються судом обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Судові витрати, у частині понесених Позивачем витрат по оплаті судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на Відповідача.

Також у позові було заявлено, що орієнтовний розмір витрат, які Позивач очікує понести на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом даного спору, складає 24000 грн., та надано суду розрахунок таких витрат, а також договір на професійну правничу допомогу від 05.08.2019 з додатком - погодженим розміром гонорару та обсягом послуг з виконання доручення клієнта (Позивача), разом у сумі 24000 грн.

Судом встановлено, що відповідно до п. 2 вказаного додатку до договору на правову допомогу від 05.08.2019, на надання вказаних у додатку послуг Позивач зобов`язаний здійснити попередню оплату, а згідно з п. 5.1 і 5.3 указаного договору, Позивач здійснює оплату безготівково, а остаточний розрахунок проводиться на підставі акта про надання правової допомоги.

Проте на даний час Позивачем не надано суду підписаний ним у межах указаного договору акт, який би містив перелік, опис та вартість послуг адвоката з правової допомоги, наданої у даній справі, та докази оплати таких послуг, тому підстав для відшкодування будь-якої суми коштів у межах заявленого Позивачем орієнтовного розміру (24000 грн.) суд на даний час не вбачає, відтак, у заявленій вимозі про відшкодування «фактичних витрат з оплати правничої допомоги» суд відмовляє.

Керуючись статтями ст.ст. 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська; ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОЕКОТРЕЙДІНГ» (вул. Лісозахисна, буд. 11, корпус Б, офіс 12, м. Київ, 04114; ідентифікаційний код 39215196) 210485 (двісті десять тисяч чотириста вісімдесят п`ять) грн. 67 коп. пені, 169330 (сто шістдесят дев`ять тисяч триста тридцять) грн. 48 коп. втрат від інфляції, 35478 (тридцять п`ять тисяч чотириста сімдесят вісім) грн. 62 коп. 3% річних, а також 6229 (шість тисяч двісті двадцять дев`ять) грн. 42 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Р.Б. Сташків