ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2019 р. Справа№ 910/4842/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Волиньбакалія»

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2019

у справі №910/4842/19 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Волиньбакалія»

до: 1. Акціонерного товариства «Укрсоцбанк»;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАККО Холдинг»

про визнання поруки припиненою

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Волиньбакалія» (далі - ПАТ «Волиньбакалія», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк», відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАККО Холдинг» (далі - ТОВ «ПАККО Холдинг», відповідач-2) про визнання поруки припиненою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, як поручитель за договором поруки № 06.1-20/093 від 17.01.2013, укладеним з метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 06.1-20/002 від 11.01.2013, не надавав згоди на укладення додаткової угоди № 1 від 28.02.2013 до кредитного договору, а така згода, за твердженням позивача, є обов`язковою, оскільки внаслідок укладення відповідної додаткової угоди збільшився обсяг відповідальності поручителя.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2019 у справі №910/4842/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що при укладенні договору поруки поручитель надав згоду на майбутню зміну умов кредитного договору; наявність такої згоди свідчить про відсутність правових підстав для припинення поруки за ч.1 ст. 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); аргументи позивача стосовно того, що згода поручителя є належною лише у тому випадку, якщо вона надана у формі додаткової угоди до договору поруки, є безпідставними, оскільки такі твердження не відповідають положенням договору поруки та нормативно-правовим актам.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ПАТ «Волиньбакалія» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач наголошував на тому, що згода поручителя на зміну умов кредитного договору має надаватись у письмовій формі; належною є згода поручителя у формі додаткової угоди до договору поруки; відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 05.02.2014 у справі №6-152цс13, згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності повинна бути очевидною та наданою у спосіб, передбачений договором поруки; зміни до договору були внесені без згоди ПАТ «Волиньбакалія»; зазначення у п. 1.2. договору поруки положення про те, що поручитель «надає згоду на майбутню зміну будь-яких умов кредитного договору», всупереч ст. 14 ЦК України, не встановлює меж виконання обов`язку поручителя, а тим більше не може рахуватися як належна згода поручителя на внесення змін до кредитного договору; вжитий у договорі поруки термін «будь-які умови» є неконкретизований, оскільки в договорі поруки не зазначено чітких умов кредитного договору на зміну яких надає свою згоду поручитель, зокрема, щодо збільшення відсотків, терміну, суми тощо, а тому не є істотною умовою договору поруки по якій сторони досягнули згоди в розумінні ст. 638 ЦК України та 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України); умова договору поруки про забезпечення виконання зобов`язань, що можуть виникнути в майбутньому, не є попередньою згодою поручителя на зміну умов основного договору, оскільки положення договору поруки не свідчать про відмову поручителя від узгодження можливих змін; станом на день укладення додаткової угоди №1 від 28.02.2013 до кредитного договору була наявна сукупність двох умов, що є імперативною підставою для припинення поруки в порядку ч. 1 ст. 559 ЦК України, а саме, внесення без згоди поручителя змін до основного зобов`язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Волиньбакалія» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2019 у справі №910/4842/19, розгляд апеляційної скарги призначено на 09.10.2019, встановлено АТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «ПАККО Холдинг» строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Відповідач-1 скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач-1 вказував на те, що у договорі поруки сторонами не узгоджено додатковий порядок дій щодо укладення додаткових угод до договору поруки у разі внесення змін до кредитного договору, так як, завчасно було узгоджено з поручителем, що останній підписанням договору поруки надає згоду на зміну в подальшому умов кредитного договору; у даному випадку необхідно врахувати висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №922/699/17, згідно яких згода поручителя на забезпечення порукою виконання зобов`язань за основними договорами з усіма можливими змінами та доповнення до нього, включаючи й ті, що можуть бути укладені в майбутньому, свідчить про відсутність правових підстав для припинення поруки за частиною першою ст. 559 ЦК України у випадку внесення змін до основних договорів в подальшому.

09.10.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2019 розгляд апеляційної скарги ПАТ «Волиньбакалія» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2019 у справі №910/4842/19 відкладено на 23.10.2019.

16.10.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.10.2019 у справі №910/4842/19 задоволено клопотання ПАТ «Волиньбакалія» про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, проведення судового засідання в режимі відеоконференції у справі № 910/4842/19 призначено на 23.10.2019.

22.10.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ТОВ «ПАККО Холдинг» надійшла заява про відвід колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я. від розгляду справи № 910/4842/19.

У судовому засіданні 23.10.2019 ухвалою Північного апеляційного господарського суду заяву ТОВ «ПАККО Холдинг» про відвід колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я. від розгляду справи №910/4842/19 залишено без розгляду

У судове засідання відповідач-2 явку свого уповноваженого представника повторно не забезпечив, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача-2, заслухавши думку представників позивача та відповідача-1, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за його відсутності.

У судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача-1 проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

23.10.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 11.01.2013 між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», яке в подальшому змінило найменування на АТ «Укрсоцбанк» (у тексті договору - банк) та ТОВ «ПАККО Холдинг» (у тексті договору - позичальник) було укладено кредитний договір №06.1-20/002 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого (п.п. 1.1, 1.2) банк надає позичальнику кредит загальною сумою 100 000 000,00 грн з можливістю отримувати в гривні та з терміном кредиту до 31.12.2020 з метою фінансування обігових коштів позичальника.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 17.01.2013 між ПАТ «Укрсоцбанк» (у тексті договору - банк), ТОВ «ПАККО Холдинг» (у тексті договору - позичальник) та Відкритим акціонерним товариством «Волиньбакалія», яке в подальшому змінило найменування на ПАТ «Волиньбакалія» (у тексті договору - поручитель) було укладено договір поруки № 06.1-20/093 (далі - договір поруки), відповідно до пункту 1.1 якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником в повному обсязі усіх існуючих та майбутніх грошових зобов`язань позичальника за кредитним договором, у тому числі, але не виключно і щодо оплати усіх процентів, комісій, неустойки, регресних та інших сум, що належать до сплати позичальником у відповідності з кредитним договором.

Згідно з пунктом 1.2 договору поруки поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору, відповідно до яких позичальник зобов`язаний, зокрема, повернути кредитні кошти в сумі 100 000 000,00 грн не пізніше 31.12.2020, сплатити проценти за процентною ставкою в розмірі 6,5% річних або 18% річних, а також комісії, неустойку, регресні та будь-які інші суми відповідно до умов кредитного договору.

Підписанням цього договору поручитель безвідклично надає згоду на майбутню зміну будь-яких умов кредитного договору (в тому числі щодо змін, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя), новацію зобов`язань за кредитним договором у інше зобов`язання, будь-яку заміну боржника за кредитним договором (в тому числі в результаті спадкування чи правонаступництва), без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди до договору поруки.

28.02.2013 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «ПАККО Холдинг» було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору (далі - додаткова угода №1), відповідно до якої, зокрема, було змінено графік погашення кредиту.

Посилаючись на те, що ПАТ «Волиньбакалія», як поручитель за договором поруки, не надавало згоди на укладення вказаної додаткової угоди № 1 до кредитного договору, а така згода є обов`язковою, оскільки внаслідок її укладення збільшився обсяг відповідальності поручителя, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання поруки припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з частиною 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, за правовою природою укладений сторонами у справі договір є договором поруки, за яким, відповідно до ст. 553 ЦК України, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Якщо в договорі не передбачено субсидіарної відповідальності поручителя, кредитор має право, керуючись ст. 543 ЦК України, звернутися як до боржника за основним зобов`язанням, так і до поручителя; як разом, так і окремо; як повністю, так і в частині боргу. Таким чином, при солідарній поруці кредитор наділяється правом самостійно вирішувати питання про те, до кого з них - боржника чи поручителя - чи до обох разом, в якій частині і в якій послідовності пред`являти свої вимоги.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України в редакції, що діяла станом на дату укладення додаткової угоди №1 до кредитного договору, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, місцевим господарським судом правомірно відхилено доводи позивача щодо необхідності визнання поруки припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України з моменту укладення додаткової угоди №1 до кредитного договору, як такі, що суперечать положенням договору поруки та нормам чинного законодавства.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 533 ЦК України обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

При цьому, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Отже, цивільне законодавство презюмує свободу договору та обов`язковість його виконання.

Зміна договору - це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору.

Згідно зі статтею 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Враховуючи вимоги до письмової форми правочину, встановлені статтею 207 ЦК України, допускається, щоб згода поручителя була висловлена у будь-якій письмовій формі (лист, заява, телеграма, додаткова угода). Принциповим є те, щоб вона була явно вираженою і відповідала дійсній волі поручителя.

У разі, якщо в договорі поруки передбачена, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то така умова договору є результатом досягнення певної домовленості між сторонами (банком і поручителем), а отже, поручитель дав згоду на зміну у майбутньому основного зобов`язання.

При цьому, згода поручителя на забезпечення порукою виконання зобов`язань за основними договорами з усіма можливими змінами та доповнення до нього, включаючи й ті, що можуть бути укладені в майбутньому, свідчить про відсутність правових підстав для припинення поруки за частиною першою статті 559 ЦК України у випадку внесення змін до основних договорів в подальшому.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №922/699/17, який в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України, враховано судом апеляційної інстанції при застосуванні норми ч. 1 ст. 559 ЦК України до спірних правовідносин.

Як було зазначено вище, за умовами пункту 1.2 договору поруки, підписанням цього договору поручитель безвідклично надає згоду, зокрема, на майбутню зміну будь-яких умов кредитного договору (в тому числі щодо змін, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя) без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди до договору поруки.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при укладенні договору поруки позивач, як поручитель, надав згоду на майбутню зміну умов кредитного договору, у тому числі щодо збільшення обсягу відповідальності поручителя, а тому наявність такої згоди свідчить про відсутність правових підстав для припинення поруки за частиною 1 статті 559 ЦК України.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачами.

Проте, всупереч наведених вище правових норм, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також того, що його права, за захистом яких він звернувся до суду, порушено відповідачем.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ПАТ «Волиньбакалія» до АТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «ПАККО Холдинг» про визнання поруки припиненою.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2019 у справі №910/4842/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ПАТ «Волиньбакалія» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Волиньбакалія» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2019 у справі №910/4842/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2019 у справі №910/4842/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/4842/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 28.10.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук