ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2019 р. Справа№ 910/378/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Реуцька Т.О.

за участю представників:

від позивача: Марченко О.Г. довіреність № б/н ;

від відповідача 1: не з`явився;

від відповідача 2: Колток О.М. довіреність № б/н ;

від відповідача 3: Василенко Г.А. довіреність № 450/11 від 15.05.2019 року,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Европласт" на рішення господарського суду міста Києва від 20.05.2019 року

у справі № 910/378/19 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Европласт"

до 1. Державної казначейської служби України,

2. Кабінету Міністрів України,

3. Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг

про відшкодування шкоди у розмірі 24 507 197, 00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Европласт" (далі - позивач, ТОВ "Европласт") звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України (далі - відповідач-1), Кабінету Міністрів України (далі - відповідач-2), Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - відповідач-3) про стягнення з Державної казначейської служби України, Кабінету Міністрів України та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг грошових коштів у сумі 24 507 197, 00 грн. (відшкодування шкоди).

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі №910/378/19 відмовлено у задоволенні позову.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції вказав на те, що позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено факт викрадення належного йому майна, відшкодування вартості якого є предметом позову у даній справі. Окрім того зазначив, що твердження відповідача про те, що факт спричинення збитків ТОВ «Европласт» у вересні 2014 року на території проведення АТО (село Піски Донецької області) встановлений та не повинен доводитись, є необґрунтованими, так як факту (обставин) викрадення у позивача майна не було встановлено у судових рішеннях, які набрали законної сили у справі №910/12274/15.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Европласт" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 20.05.2019 року скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ "Европласт" в повному обсязі, стягнувши з Державного бюджету України (Державна казначейська служба України) солідарно з Кабінету Міністрів України та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на користь позивача шкоду в сумі 24 507 197, 00 грн.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при винесенні рішення неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Також, скаржник посилався на те, що судом першої інстанції безпідставно не було враховані приписи ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», ст. 127 КПК України, ст. 177 Цивільного кодексу України, а також ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 24 Модельного закону про запобігання тероризму, ст. 13 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, рішень Європейського суду з прав людини, а також іншого законодавства Європейського Союзу. Крім того судом першої інстанції не досліджувалось питання стосовно стадії розгляду кримінального провадження № 0001234.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/378/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Руденко М.А. (доповідач у справі), суддів Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Европласт" на рішення господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі №910/378/19, справу № 910/378/19 призначено до розгляду на 10.09.2019 на 14 год.15 хв.

29.07.2019 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача-3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-3 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач-3 зазначав, що позивачем не було доведено обставин (факту) понесення збитків (викрадення майна), відшкодування вартості якого є предметом позову у даній справі, та таких обставин не встановлено у судових рішеннях у справі № 910/12274/15, які набрали законної сили, а тому відсутні і підстави для задоволення позовних вимог.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2019 оголошено перерву в судовому засіданні до 24.09.2019.

23.09.2019 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі, в яких позивач вказував на те, що докази належності позивачу права власності на викрадене майно наявні в матеріалах справи (зокрема, постанова Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 № 910/12274/15), а відповідні обставини не підлягають доведенню в силу приписів ст. 75 Господарського процесуального права. Крім того учасниками спору вказані обставини також не заперечувались. Також скаржник зазначав, що вартість втраченого (викраденого) майна визначена згідно Звіту про незалежну оцінку вартості рухомого майна, виконаного ТОВ «Експерт-Аналітик».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 оголошено перерву в судовому засіданні до 07.10.2019.

26.09.2019 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача-3 надійшли додаткові пояснення по суті апеляційної скарги, в яких відповідач-3 наголошував на тому, що ним вчасно здійснено реагування на скарги позивача на страхову компанію, яка здійснювала страхування ризиків позивача, про що зокрема зазначено і в постанові суду касаційної інстанції в межах розгляду справи № 910/12274/15.

В судовому засіданні 07.10.2019 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представники відповідача-2 та відповідача-3 в судовому засідання проти доводів апеляційної скарги заперечували, вказали на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Представник відповідача-1 в судове засідання 07.10.2019 не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, поважних причин неявки суду не повідомив.(а.с.45 т.2).

Суд апеляційної інстанції, керуючись ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку, що явка учасників справи в судове засідання 07.10.2019 обов`язковою не визнавалась, а отже неявка в судове засідання представників відповідача-1, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи апеляційним судом - не є перешкодою для розгляду справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників позивача, відповідача 2, відповідача 3, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню зважаючи на наступне.

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, Указом Президента України від 14.04.2014 №405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" уведено в дію відповідне рішення ради національної безпеки і оборони України щодо проведення антитерористичної операції на сході України.

Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, визначено Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014, за змістом частини 1 ст. 1 якого періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14.04.2014 №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Згідно з ч. 2 ст. 1 вказаного Закону територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовано населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводиться антитерористична операція.

Розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 та від 02.12.2015 затверджено переліки населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до яких включено село Піски Донецької області.

У травні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю "Европласт" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" грошових коштів у загальному розмірі 24 290 522, 40 грн., з яких 16 835 049, 00 грн. страхового відшкодування, 4 607 268, 00 грн. пені, 321 019, 01 грн. 3% річних та 6 784 524, 75 грн. інфляційних втрат (справа №910/12274/15).

Позовні вимоги у справі №910/12274/15 обґрунтовані невиконанням відповідачем, як страховиком за договором страхування №1565ип/14д/цп від 06.06.2014, зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування у зв`язку з настанням страхового випадку - викрадення застрахованого майна, яке знаходилось за адресою: Донецька область, село Піски, невідомими особами.

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.09.2015 у справі №910/12274/15 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Европласт" задоволено повністю; стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Европласт" 16 835 049 грн. - страхового відшкодування, 4 607 268 грн. - пені, 321 019 грн. 01 коп. - 3% річних, 6 784 524 грн. 75 коп. - інфляційних втрат та 10 000 грн. - витрат по оплаті послуг експерта та 73 080 грн. - судового збору.(а.с. 32-36 том 1)

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 рішення господарського суду міста Києва від 04.09.2015 у справі №910/12274/15 скасовано; прийнято нове рішення у справі №910/12274/15, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Европласт" відмовлено. (а.с. 52 т.2)

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у справі №910/12274/15, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для виплати страховиком страхового відшкодування, так як події, які стались, не є страховим випадком.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.12.2015 постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 скасовано, рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2015 залишено в силі. (а.с.170 т.2 )

Постановою Верховного Суду України від 03.02.2016 скасовано постанову Вищого господарського суду України від 16.12.2015 у справі №910/12274/15; залишено в силі постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015.(а.с. 37-39 том 1)

При цьому Верховний Суд України у постанові від 03.02.2016 у справі№910/12274/15 зазначив про те, що:

- відповідно до приписів чинного законодавства село Піски Донецької області, на території якого розташовано застраховане майно, є частиною території України, тимчасово окупованої незаконними терористичними збройними формуваннями, де триває антитерористична операція;

- відтак з огляду на проведення антитерористичної операції на сході України, у тому числі за місцем розташування застрахованого майна, та на підставі пунктів договору страхування, заявлена страхувальником подія не може бути визнана страховим випадком, а тому не породжує обов`язку страховика щодо виплати страхового відшкодування.

Звертаючись до суду з даним позовом про стягнення з відповідачів грошових коштів у сумі 24 507 197, 00 грн. в якості відшкодування шкоди з посиланням на те, що оскільки держава Україна в особі судової гілки влади дійшла висновку про те, що нанесення шкоди позивачу не є страховим випадком, тому відповідальність за завдану шкоду покладається на державу Україна, адже: 1) згідно зі ст. 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" на державі лежить обов`язок компенсувати збитки від правопорушень, пов`язаних з протиправними діями у період та на території проведення АТО. Також зазначив, що згідно з вимогами ст. 127 КПК України на державі лежить обов`язок компенсувати збитки від кримінального правопорушення, у тому числі коли відшкодування збитків не може бути забезпечено з інших джерел, у тому разі, коли злочинець не може бути притягнений до судового переслідування чи бути покараним. Вважає, що держава не забезпечила ефективний засіб юридичного захисту, чим порушила ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав на те, що твердження позивача є недоведеними та необґрунтованими, оскільки факту (обставин) викрадення у позивача майна не було встановлено судами у рішеннях по справі № 910/12274/15, які набрали законної сили, а отже безпідставними є посилання позивача на норми ч.4 ст. 75 ГПК України. Окрім того зазначив, що під час розгляду даної справи позивачем не долучено належних та допустимих доказів на підтвердження обставин викрадення належного йому майна, відшкодування вартості якого є предметом позову у даній справі. Також, оцінюючи звіт про незалежну оцінку вартості рухомого майна в загальній кількості 35 одиниць обладнання, що належить ТОВ «Европласт», складеного суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Експерт-Аналітик» 07.10.2014 року, зазначив про те, що вказаний звіт може бути лише доказом на підтвердження вартості майна, перелік якого наведений у звіті, а не є підтвердженням обставин, зокрема, викрадення майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Як передбачено статтею 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Враховуючи положення ч. 4 ст. 22 Цивільного кодексу України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При цьому стаття 1166 Цивільного кодексу України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже за приписами вказаної статті, для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: - протиправної поведінки; - шкоди; - причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; - вини.

Наявність зазначених елементів свідчить про існування складу цивільного правопорушення, що є підставою для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди.

Крім того статтею 1177 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

При цьому наявність всіх вказаних складових елементів цивільного правопорушення повинен довести саме позивач.

При вирішенні спорів про стягнення збитків першочерговим підлягають доведенню позивачем та встановленню обставини, що особа, яка заявляє позов про стягнення збитків, дійсно їх зазнала.

Тобто позивач першочергово повинен довести суду, що він поніс втрати у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі; поніс або понесе витрати для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), тощо.

Такі обставини, які свідчать про понесення позивачем збитків, повинні бути доведені позивачем належними та допустимими доказами.

За твердженнями позивача у вересні 2014 року його майно (інженерне і виробничо-технологічне обладнання та торговельне обладнання, в тому числі, екструзійна установка для виробництва поліпропіленових труб та екструзійна установка для виробництва полівінілхлоридних труб), яке знаходилось за адресою: Донецька обл., с. Піски, вул. Леніна, 146 , було викрадене невідомими особами.

Отже позивач в обґрунтування вимог посилався на те, що збитками (шкодою) є саме викрадення (втрата) належного йому майна. При цьому, колегія суддів зазначає, що учасниками спору не заперечувався факт належності позивачу майна, яке знаходилось за адресою: Донецька обл., с. Піски, вул. Леніна, 146 .

Також, обґрунтовуючи позовні вимоги ТОВ «Европласт» посилався на те, що факт настання випадку нанесення шкоди майну позивача зафіксований у судових рішеннях всіх судових інстанцій у справі №910/12274/15. Зазначає, що у вказаних судових рішеннях встановлено, що документальне підтвердження пошкодження застрахованого майна позивача надано сторонами по справі та не заперечувалось, у тому числі Звітом про незалежну оцінку вартості рухомого майна в загальній кількості 35 одиниць обладнання, що належить ТОВ "Европласт", який зафіксував нанесення збитків протиправними діями третіх осіб майну позивача на суму 24 507 197, 00 грн., та витягом з кримінального провадження №0001234.

З урахуванням наведеного, позивач вказував на те, що факт спричинення збитків товариству з обмеженою відповідальністю "Европласт" у вересні 2014 року в період і на території проведення АТО (село Піски Донецької області) не повинен доводитись, а є встановленим фактом відповідно до вимог ст. 75 ГПК України.

Проте, колегія суддів вважає такі доводи скаржника помилковими, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, обставини, встановлені у постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 та у постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі №910/12274/15, які набрали законної сили, не потребують доказування при розгляді даної справи.

Разом з тим, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 судом зазначено, що:

- як вбачається з матеріалів справи №910/12274/15, 22.05.2013 між публічним акціонерним товариством "Перший Український міжнародний банк" (далі - Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Европласт" було укладено кредитний договір №13.05-493 (далі - Кредитний договір-1) та кредитний договір №13.05-494 (далі - Кредитний договір-2) для придбання екструзійної установки для виробництва поліпропіленових труб та для придбання екструзійної установки для виробництва полівінілхлоридних труб за кредитним договором;

- з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитними договорами, 22.05.2013 року між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Европласт" було укладено договір застави рухомого майна №13.05-493/13.05-494/3PM (далі - договір застави), а саме обладнання, яке купувалося за рахунок кредитного договору-1: інженерне і виробничо-технологічне обладнання та торгівельне обладнання, в тому числі, екструзійної установки для виробництва поліпропіленових труб та екструзійної установки для виробництва полівінілхлоридних труб, яке розташоване за адресою: Донецька область, с. Піски, вулиця Леніна, 146 (далі - Обладнання);

- пунктами 5.3.8, 5.3.9. договору застави передбачено, що товариство з обмеженою відповідальністю "Европласт" повинно було застрахувати обладнання;

- матеріали справи свідчать про те, що на виконання умов договору застави 06.06.2014 товариство з обмеженою відповідальністю "Европласт" уклало договір добровільного страхування майна підприємства та підприємців №1565ип/14д/цп від 06.06.2014 (далі - договір страхування) з приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АХА Страхування", за умовами якого було застраховано інженерне і виробничо-технологічне обладнання та торгівельне обладнання, в тому числі, екструзійної установки для виробництва поліпропіленових труб та екструзійної установки для виробництва полівінілхлоридних труб, яке розташоване за адресою: Донецька область, с.Піски, вулиця Леніна, 146;

- позивач здійснив оплату страхових платежів, що підтверджується платіжними дорученнями: від 05.06.2014 року № 911995; від 05.09.2014 року № 912784; від 05.12.2014 року № 913491; від 26.02.2015 року № 275;

- відповідно до п. 3 договору страхування вигодонабувачем за договором був Банк;

- пунктом 9 договору страхування визначено строк дії договору з 06.06.2014 по 05.06.2015;

- матеріали справи свідчать про те, що банк листом від 06.04.2015р. № КПО-54.2.1/2 відмовився від прав вигодонабувача за договором Страхування на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Европласт", про що останній повідомив Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" листом № 25 від 08.04.2015.

Крім того у постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 судом зазначено, що як стверджує позивач, у зв`язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької області у вересні 2014 року проїзд у с. Піски був заборонений, виробництво було зупинено й на території місцезнаходження обладнання персонал позивача був відсутній. Територія селища Піски перебувала під контролем регулярних військових формувань України.

Проте представники позивача змогли відвідати місце знаходження обладнання та виявили, що усе обладнання, облаштоване за вказаним місцем реєстрації, було викрадене невідомими особами.

У постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 судом зазначено, що позивач зазначає, що відповідача було повідомлено про настання цієї події за телефоном гарячої лінії та оформлено відповідне звернення до правоохоронних органів, у зв`язку з чим порушено кримінальну справу, про що свідчить витяг з кримінального провадження № 0001234.

Також в межах розгляду справи № 910/12274/15 судом апеляційної інстанції зазначено, що позивач, посилаючись на п. 13.1.6 договору страхування, за яким страховим ризиком визнається втрата (загибель) або пошкодження застрахованого майна в результаті, у тому числі, протиправних дій третіх осіб, тобто зникнення, знищення або пошкодження застрахованого майна в результаті виключно таких дій, вчинених з проникненням у приміщення чи інше сховище; крадіжки зі зломом, відкритого викрадення майна (грабежу), нападу з метою заволодіння майном, поєднаного з насильством (розбій), вважає, що настав страховий випадок, на підставі чого 24.09.2014 направив на адресу відповідача повідомлення про настання страхового випадку; однак, листом від 05.11.2014 вих. № 9610/26 ив відповідач (страхова компанія) з посиланням на п.п.13.4.2 та 13.4.3 договору страхування повідомив позивача про відсутність підстав для кваліфікації вказаних подій як страховий випадок і відповідно відсутність підстав для виникнення зобов`язань страховика за договорами страхування.

За змістом постанови Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 судом зазначено, що на підтвердження настання страхового випадку позивач посилається на відкриття кримінального провадження № 0001234.

При цьому позивачем долучено до позовної заяви в межах справи № 910/378/19 копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження 0001234; правова кваліфікація - ст. 185 ч. 3 Кримінального кодексу України (крадіжка, поєднана з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище або що завдала значної шкоди потерпілому), де зазначено, що 15.09.2014 до ЧЧ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області надійшло повідомлення ОСОБА_1 про те, що невідомі особи скоїли крадіжку обладнання та автонавантажувача ТОВ "Европласт", чим заподіяли значний матеріальний збиток.

Водночас апеляційним судом у постанові від 22.10.2015 у справі № 910/12274/15 встановлено, що постановою від 21.05.2015 про закриття кримінального провадження № 0001234 слідчого С.В. Дружківського МВ ГУМВС України в Донецькій області О.І. Журби кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ЄРДР № 0001234 від 15.09.2014 року за ознаками ст. 185 ч. 3 КК України, закрите у зв`язку з відсутністю події кримінального провадження, а саме зазначено, що під час досудового розслідування було встановлено, що заявниця в с. Піски, Ясинуватського району Донецької області не була, особисто не пересвідчилась у викраденні майна, тобто зі слів невідомої особи їй стало відомо, що нібито невідомі особи проникли на територію підприємства, викрали вони щось, чи ні, їй не відомо. На неодноразові виклики до СВ Дружківського МВ ГУМВС України в Донецькій області не з`являється. На підставі вищевикладеного не підтвердився факт незаконного заволодіння майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Европласт".

При цьому, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 судом зазначено, що інших доказів настання страхового випадку позивачем не надано.

Отже, з урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що у постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15, яка набрала законної сили, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки не підтвердився факт викрадення майна, так як Постановою від 21.05.2015 року про закриття кримінального провадження № 0001234 (яка була чинна на час розгляду спору) було закрито провадження, а інших доказів настання страхового випадку позивачем не надано.

Крім того Верховним Судом у постанові від 03.02.2016 у справі №910/12274/15 (а.с. 37-39) також не було встановлено обставин викрадення у позивача майна, відшкодувати вартість якого позивач наразі просить суд, а підставою для відмови в задоволенні позовних вимог було проведення антитерористичної операції на сході України, у тому числі за місцем розташування застрахованого майна, та на підставі підпункту 13.3.3 пункту 13 страхового договору, заявлена страхувальником подія не була визнана страховим випадком, а тому не породжує обов`язку страховика щодо виплати страхового відшкодування.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що судовими рішеннями в межах справи № 910/12274/15, які набрали законної сили, не було встановлено обставин викрадення у позивача майна, як не підтверджено і настання страхового випадку.

При цьому суди у справі №910/12274/15, з огляду на заявлені позивачем предмет та підстави позову (стягнення страхового відшкодування у зв`язку з настанням страхового випадку) лише надавали оцінку, чи є випадок викрадення майна на території АТО (у випадку підтвердження факту такого викрадення) страховим випадком відповідно до умов договору добровільного страхування.

Водночас той факт, що майно, належне позивачу, було дійсно викрадене (що свідчить про завдання позивачу шкоди), у постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 у справі №910/12274/15 та у постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі №910/12274/15 (вказані судові рішення набрали законної сили) встановлено не було.

Посилання представника на те, що ухвалою слідчого судді Дружківського міського суду Донецької області від 04 вересня 2015 року у справі № 229/3160/15-к було задоволено скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Європласт» на постанову слідчого СВ Дружківського МВ ГУМВС України Донецькій області про закриття кримінального провадження та скасовано постанову СВ Дружківського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 21 травня 2015 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001234 від 15 вересня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 185 КК України колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем в порушенням вимог ч.3 ст. 269 ГПК України не подано доказів неможливості подання таких документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Окрім того суд апеляційної інстанції зауважує, що саме на позивача вимоги процесуального закону покладають обов`язок довести свої вимоги щодо наявності шкоди у заявленій до стягнення сумі належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, колегія суддів зазначає, що ухвала слідчого судді Дружківського міського суду Донецької області від 04 вересня 2015 року у справі № 229/3160/15-к лише підтверджує той факт, що по справі ведеться розслідування, в межах якого повинний бути встановлений факт незаконного заволодіння майном позивача, винні особи та розмір нанесеної матеріальної шкоди.

Наведене узгоджується з таким принципом господарського судочинства, як диспозитивність, закріпленим у ст. ст. 2, 14 Господарського процесуального кодексу України, а також з приписами частин 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, які визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Крім того в контексті ініційованого позивачем спору, колегія суддів зазначає, що як у суду першої інстанції, так і у суду апеляційної інстанції були відсутні сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиціальність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Христов проти України", no. 24465/04, від 19.02.2009р., "Пономарьов проти України", no. 3236/03, від 03.04.2008р.).

За твердженнями позивача факт настання випадку нанесення шкоди майну позивача зафіксований у судових рішеннях всіх судових інстанцій у справі №910/12274/15. Також, як зазначив позивач, в підтвердження вартості викраденого майна надано Звіт про незалежну оцінку вартості рухомого майна в загальній кількості 35 одиниць обладнання, що належить ТОВ "Европласт", якій зафіксував нанесення збитків протиправними діями третіх осіб майну позивача на суму 24 507 197, 00 грн., та витяг з кримінального провадження № 0001234.

При цьому позивач вважає, що факт спричинення збитків товариству з обмеженою відповідальністю "Европласт" у вересні 2014 року в період і на території проведення АТО (село Піски Донецької області) не повинен доводитись, а є встановленим фактом.

Проте, вказані твердження позивача обґрунтовано відхилені судом першої інстанції як недоведені та необґрунтовані, і з чим погоджується колегія суддів, оскільки факт (обставини) саме викрадення у позивача майна не було встановлено у судових рішеннях в межах справи №910/12274/15, які набрали законної сили.

Також позивачем не було надано ні суду першої інстанції під час вирішення спору, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного провадження у справі, належних, допустимих та достатніх доказів в підтвердження обставин викрадення належного йому майна, відшкодування вартості якого є предметом позову у даній справі.

Щодо наданої позивачем до суду копії Звіту про незалежну оцінку вартості рухомого майна в загальній кількості 35 одиниць обладнання, що належить товариству з обмеженою відповідальністю "Европласт", складеного суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ "Експерт-Аналітик" 07.10.2014, в якому зазначено, що ринкова вартість майна становить 24 507 197, 00 грн., колегія суддів вважає даний висновок неналежним підтвердженням нанесеної позивачу шкоди, оскільки оцінювач робив висновки на підставі даних документації, наданої замовником, і не несе відповідальності за достовірність, точність і адекватність всієї наданої інформації (аудиторська перевірки та експертиза права власності не проводилась).

Отже, колегія суддів вважає, що вказаний звіт суб`єкта оціночної діяльності, не є належним, допустимим та достатнім доказом в розумінні ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказом викрадення майна позивача, оскільки не підтверджує факту такого викрадення, а складений за замовленням позивача з метою визначення ринкової вартості майна на дату події, щодо якої позивачем заявлено страхове відшкодування, та не є доказом на підтвердження будь-яких інших обставин, що входять до предмету доказування у даній справі.

При цьому при вирішенні спорів про стягнення збитків першочерговими підлягають доведенню позивачем та встановленню обставини, що особа, яка заявляє позов про стягнення збитків, дійсно їх зазнала, на позивача вимогами процесуального закону покладається обов`язок доведення доказами понесення втрат у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі; понесення витрат для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), тощо.

У випадку доведення позивачем належними та допустимими доказами факту понесення ним збитків (завдання шкоди) наявні підстави для встановлення всіх інших елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, вини).

Разом з тим колегія суддів вважає, що при розгляді справи позивачем не було доведено належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні вимог процесуального закону обставин, що відповідачами вчинено протиправну поведінку, дію чи бездіяльність по відношенню до позивача, як не було доведено і причинно - наслідкового зв`язку та розмір збитків при розгляді даного спору.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції при вирішенні спору не враховано норми ст. 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом", норми ст. 127 Кримінального процесуального кодексу України та ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини колегія суддів вважає безпідставними зважаючи на наступне.

Згідно з вимогами ст. 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відшкодування шкоди, заподіяної організації, підприємству або установі терористичним актом, провадиться в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" терористичний акт - злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258-260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України.

У ст. 258 Кримінального кодексу України зазначено, що терористичний акт, тобто застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, які створювали небезпеку для життя чи здоров`я людини або заподіяння значної майнової шкоди чи настання інших тяжких наслідків, якщо такі дії були вчинені з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення, або з метою впливу на прийняття рішень чи вчинення або невчинення дій органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, службовими особами цих органів, об`єднаннями громадян, юридичними особами, або привернення уваги громадськості до певних політичних, релігійних чи інших поглядів винного (терориста), а також погроза вчинення зазначених дій з тією самою метою - караються позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з конфіскацією майна або без такої.

Аналізуючи зазначені норми права, колегія суддів приходить до висновку про те, що викрадення майна, яке знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, не може саме по собі свідчити, що така шкода (у випадку доведення належними та допустимими доказами факту завдання шкоди - викрадення майна) заподіяна саме терористичним актом, так як викрадення майна (у випадку встановлення таких обставин) невідомими особами безпосередньо не пов`язане із злочинним діянням у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи іншими діями, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України.

Водночас, з огляду на предмет та підстави позову у даній справі, саме лише перебування майна позивача в зоні АТО (яке, як стверджує позивач було викрадено невідомими особами) не дає підстав стверджувати, що завдана позивачу шкода (у випадку доведення позивачем факту викрадення такого майна) зумовлена саме терористичним актом (з урахуванням визначення терористичного акту, наведеного у ст. 1 Закону України "Про боротьбу з тероризмом").

Доводи скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції не були враховані при вирішенні спору наступні нормативні акти та рішення Європейського суду з прав людини: Модельний закон про запобігання тероризму від 03.12.2009, Конвенцію Ради Європи "Про запобігання тероризму", "Керівні принципи з питання про переміщення осіб всередині країни" від 1998 року, принципи з питань реституції житла та майна біженців і переміщених осіб, прийнятих резолюцією ООН №2004/2 28.07.2005, Резолюцію Парламентської Асамблеї Ради Європи 1708 (2010) "Вирішення питань, що стосуються майна біженців та переміщених осіб", Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, рішення ЄСПЛ "Катан та інші проти Молдови та Росії", рішення ЄСПЛ "Айдер та інші проти Туреччини", рішення ЄСПЛ "Саргсаян проти Азербайджана та Чірагов проти Арменії ", рішення ЄСПЛ "Ксенідес-Арестіс проти Туреччини", колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як вже зазначалось вище, позивачем не надано суду доказів на підтвердження викладених ним у позовній заяві обставин щодо завдання йому шкоди у зв`язку з викраденням майна (таких обставин також не встановлено у судових рішеннях у справі №910/12274/15, які набрали законної сили), як і не надано доказів і того, що таке викрадення майна (у випадку доведення, що воно мало місце) зумовлене терористичним актом.

Щодо посилань позивача на Європейську конвенцію про відшкодування потерпілим від насильницьких злочинів, Резолюцію Комітету міністрів Ради Європи про відшкодування потерпілим від злочину, Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам про становище потерпілого в межах кримінального права і провадження, Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам про допомогу потерпілим від злочинів, Директиву Ради Європейського Союзу щодо відшкодування потерпілим від злочинів, Директиву Європейського парламенту і Ради Європейського Союзу про встановлення мінімальних стандартів щодо прав, підтримки та захисту потерпілих від злочину, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами завдання позивачу шкоди від кримінального правопорушення, як не надано доказів на підтвердження обставин щодо втрати (викрадення) майна (тобто, понесення збитків у розмірі втраченого майна).

З урахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не є обґрунтованими та законними, не були доведені належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні ст. ст. 76-79 ГПК України, а тому вимоги позивача про солідарне стягнення з Державної казначейської служби України, Кабінету Міністрів України та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, грошових коштів у сумі 24507197,00 грн. (відшкодування шкоди) - задоволенню не підлягають.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у вказаній справі.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 - відсутні.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене Північний апеляційний господарський суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Згідно з статтею 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подачу апеляційної скарги скаржником не справлявся.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Европласт" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі №910/378/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі №910/378/19 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/378/19 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 21.10.2019 року.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко