ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2019 р. Справа№ 910/3771/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши матеріали апеляційної скарги б/н від 29.07.2019 (вх. №09.1-04.1/6144/19 від 07.08.2019) ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2019

у справі №910/3771/19 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Софія Торг Компані"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову на стороні позивача ОСОБА_1

про стягнення 285 735, 61 грн.

за участю представників учасників справи:

від позивача: Шмаров О. В . , ордер серія КС №479651 від 21.08.2019;

від відповідача: Саєнко А.А., директор; Лук`янчук А.В., ордер серія АА №1005723 від 17.08.19;

від третьої особи: ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Шевченківським РУ ГУ МВС України 30.01.1997 р.); ОСОБА_4 , ордер серія ХС №76327 від 20.07.19

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Софія Торг Компані" про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 285 735, 61 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі Договору страхування внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, позивачем виплачено відшкодування власнику пошкодженого застрахованого автомобіля марки "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_2 , а тому, відповідно до статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, позивач набув право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки в момент ДТП водій автомобіля "ЗАЗ Ланос ", працював на посаді водія ТОВ "Софія Торг Компані" та виконував рейс по завданню керівництва, позивач просить суд стягнути з відповідача, як особи, працівником якої завдано шкоду під час виконання трудових обов`язків, страхове відшкодування у заявленому розмірі на підставі статті 1172 Цивільного кодексу України.

Відповідач заперечив проти позову, стверджує, що ТОВ "Софія Торг Компані" не є власником автомобіля ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 29.05.2019 до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову на стороні позивача залучено ОСОБА_1 , зобов`язано ОСОБА_1 надати письмові пояснення щодо заявленого позову з викладенням своїх міркувань або заперечень та відповідні докази. ОСОБА_1 не скористався правом участі у судовому засіданні, хоча був повідомлений про час та місце судового засідання належним чином за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2019 (повний текст складено 05.07.2019) у задоволені позову відмовлено.

Приймаючи рішення у справі місцевий господарський суд дійшов висновку, що Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором майнового страхування, отримало від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдану шкоду. Однак, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували, що транспортний засіб ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 , станом на дату ДТП належав ТОВ "Софія Торг Компані", що власником автомобіля марки ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 , та страхувальником транспортного засобу марки ЗАЗ Ланос, є не відповідач у справі, а фізична особа ОСОБА_5 .

Не погодившись з прийнятим рішенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову на стороні позивача - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу б/н від 29.07.2019 (вх. №09.1-04.1/6144/19 від 07.08.2019) на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2019 у справі №910/3771/19, просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, скасувати рішення місцевого господарського суду у даній справі та ухвалити нове рішення у справі, яким задовольнити позовні вимоги позивача повністю та покласти судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6429,05 грн за подання апеляційної скарги на відповідача.

Разом із апеляційною скаргою апелянт подав Заяву, в порядку ст. 66 ГПК України, про допит свідків: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено місцевим господарським судом з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт стверджує, що довідався про прийняте рішення лише з повідомлення позивача, та після ознайомлення з матеріалами справи.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2019 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Жук Г.А., суддів Дідиченко М.А., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.08.2019 поновлено ОСОБА_1 , відповідно вимог ч.1 ст.256 ГПК України, пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою б/н від 29.07.2019 (вх. №09.1-04.1/6144/19 від 07.08.2019) ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2019 у справі №910/3771/19. Встановлено позивачу, відповідачу та учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження, але не пізніше 20.09.2019, розгляд справи призначено на 07.10.2019.

03.09.2019 від апелянта надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_5 , зобов`язання відповідача та ОСОБА_5 надати договір оренди автомобіля марки ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 , укладений між ОСОБА_5 та відповідачем у справі, також про витребування від органів ДПІ у Печерському районі ГУДФС у м. Києві інформації про подання відповідачем звітності по списанню палива товариством, в тому числі по ТЗ марки ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 та звітів за формою №1ДФ про доходи за оренду ТЗ марки ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить на праві власності ОСОБА_5 . Крім того, апелянт просить викликати в якості свідків осіб, які працювали у ТОВ "Софія Торг Компані" для надання свідчень в підтвердження достовірності обставин викладених в апеляційній скарзі.

До початку розгляду справи 07.10.2019 від апелянта надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи клопотань: про відкладення розгляду справи, залучення третьої особи та клопотання про витребування доказів. Також надійшла заява про приєднання доказів: покази свідків та копії трудових книжок.

У судове засідання 07.10.2019 представник третьої особи (апелянт у справі) не з`явився. Про місце, час та дату судового засідання повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи містяться докази про вручення ухвали суду про відкриття та призначення справи до розгляду. До початку розгляду справи апелянт подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю бути присутнім його уповноваженого представника в даному судовому засіданні та необхідністю надання йому додаткового часу для оформлення показань свідків (нотаріально засвідчених).

Представник позивача щодо відкладення розгляду справи не заперечив, вважає за доцільне відкласти розгляд справ.

Представники відповідача щодо відкладення розгляду справи заперечили, просили продовжити розгляд справи.

Суд, керуючись п. 1, 2 ч. 2 ст. 202, ч. 11 ст. 270 ГПК України, з метою повного, всебічного та об`єктивного вирішення спору, дотримання принципів рівності на захист прав та охоронюваних інтересів сторін, дійшов висновку про доцільність задоволення клопотання про відкладення справи.

Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2019, у зв`язку з відрядженням судді Мартюк А.І для участі у семінарі в Національній школі суддів України, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Жук Г.А., суддів Дідиченко М.А., Кропивна Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2019 справу прийнято до провадження зазначеним складом суду.

В судовому засіданні 24.10.2019 представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник позивача підтримав вимоги апелянта, просить рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову з підстав викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 .

Представник відповідача заперечив вимоги апеляційної скарги, стверджує, що надані апелянтом докази не спростовують відсутність у відповідача права власності на транспортний засіб, що товариство не користувалось автомобілем в господарській діяльності, даний автомобіль використовувався ОСОБА_5 в особистих цілях, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення , рішення місцевого господарського суду без змін.

Розглянувши в судовому засіданні клопотання апелянта про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_5 , зобов`язання відповідача та ОСОБА_5 надати договір оренди автомобіля марки ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 , укладений між ОСОБА_5 та відповідачем у справі, також про витребування від органів ДПІ у Печерському районі ГУДФС у м. Києві інформації про подання відповідачем звітності по списанню палива товариством, в тому числі по ТЗ марки ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 та звітів за формою №1ДФ про доходи за оренду ТЗ марки ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить на праві власності ОСОБА_5 , а також клопотання про виклик в якості свідків осіб, які працювали у ТОВ "Софія Торг Компані" для надання свідчень в підтвердження достовірності обставин викладених в апеляційній скарзі, суд відмовив у їх задоволені з огляду на наступне

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.04.2019 про відкриття провадження у справі було постановлено про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, згідно вимог ст. 247-252 ГПК України.

Відповідач до початку розгляду справи подав заяву про незгоду з розглядом справи у спрощеному позовному провадженні (а.с.95)

В судовому засіданні 22.04.2019 судом відкладено розгляд клопотання про незгоду з розглядом справи у спрощеному позовному провадженні до встановлення фактичних обставин справи, відкладено розгляд справи на 29.05.2019, встановлено сторонам строк для подання заяв, клопотань, заперечень по справі в порядку визначеному ст. 170 ГПК України.

В наступному судовому засіданні до участі у справі залучено ОСОБА_1 , із зобов`язанням останнього надати суду пояснення, міркування по суті спору або заперечення проти позову та відповідні докази з продовженням строку на подання письмових доказів, клопотань, заяв та пояснень до 27.06.2019, чим не скористався апелянт в суді І інстанції.

Посилання апелянта на те, що він не отримав ухвали суду і довідався про рішення суду лише від позивача у справі судом не приймається до уваги оскільки, ухвала місцевого господарського суду від 29.05.2019 про залучення ОСОБА_1 до участі у розгляді справи в якості третьої особи та призначення розгляду справи була направлена судом ОСОБА_1 04.06.2019 за його адресою: АДРЕСА_2 . Однак, даний процесуальний документ повернувся до суду з відміткою поштової установи «за спливом строку зберігання», що відповідно до ст.120 ГПК України є належним повідомленням особи. У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і не вручена підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення, інші причини, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Відтак, судова колегія приймаючи до уваги, що ухвала суду направлялася за належною адресою учасника справи, яка також зазначається ним в апеляційній скарзі та заявлених клопотаннях, вважає, що третю особу ОСОБА_1 було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відтак не отримання ухвали суду та не виконання зобов`язань покладених судом на учасника залежало виключно від суб`єктивної волі самого учасника, який не отримав рекомендованої поштової кореспонденції, направленої на його адресу судом.

Відповідно до вимог ст. ст. 254, 262, 267, 269, 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей глави 1 розділу ІV ГПК України - суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та у відзиві на неї. При цьому докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання в суді І інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Апеляційна інстанція обмежена у можливості прийняття, витребування нових доказів та відповідно їх дослідження, оскільки такі докази не подавались в суді І інстанції та заявником не заявлялось клопотання про їх витребування.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

13 вересня 2016 року між позивачем у справі - приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група" та Посольством держави Израіль було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0107-16-01064 предметом якого є страхування наземних транспортних засобів в тому числі автомобіля Фольксваген Транспортер, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

26.12.2016 в місті Києві на бульварі Лесі Українки, 32, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: автомобіля ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_5 (під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобілів: БМВ, реєстраційний номер НОМЕР_4 , Фольксваген Транспортер, реєстраційний номер НОМЕР_2 , Фольксваген Пасат, реєстраційний номер НОМЕР_5 , Ниссан Кашкай, реєстраційний номер НОМЕР_6 , що підтверджується довідкою № НОМЕР_7 про дорожньо-транспортну пригоду (копія довідки наявна в матеріалах справи).

Пошкоджений в результаті ДТП автомобіль Фолькцваген Транспортер, реєстраційний номер НОМЕР_2 , застрахований Посольством держави Ізраїль у приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на підставі Генерального договору № 28-0199-2700/18-AVIS добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-0107-16-01064 від 13.08.2016.

27.12.2016 страхувальник звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку.

Згідно Звіту № 1912-1 від 23.01.2017 про оцінку працездатних складових частин автомобіля Фольксваген Транспортер, реєстраційний номер НОМЕР_2 вартість відновлювального ремонту автомобіля в результаті його пошкодження в ДТП з уразуванням розцінок спеціалізованого СТО становить 522.052,31 грн.

На підставі даної заяви та наданих потерпілою стороною документів було складено страховий акт №ДККА-54535 від 15.02.2017, згідно якого подію визнано страховим випадком та вирішено виплатити страхове відшкодування в загальному розмірі 385 735,61 грн.

Позивач виплатив страхове відшкодування у розмірі 385 735,61 грн. потерпілій особі - власнику автомобіля Фольксваген Транспортер, реєстраційний номер НОМЕР_2 - Посольству держави Ізраїль, що підтверджується платіжним дорученням №2853 від 15.02.2017 (копія наявна в матеріалах справи).

Згідно Постанови Печерського районного суду м. Києва від 21.03.2017 у справі №757/2355/17-п дорожньо-транспортна пригода відбулася внаслідок порушення водієм транспортного засобу ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_1 , пункту п. 16.6. Правил дорожнього руху. Даною постановою Печерського районного суду м. Києва від 21.03.2017 у справі № 757/2355/17-п встановлено вину ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 , з вини водія якого трапилось ДТП, була застрахована в АТ "СК "АХА Срахування" згідно із полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/009226921, копія якого наявна в матеріалах справи.

03.07.2017 платіжним дорученням №347_077 від 03.07.2017 АТ "СК "АХА Срахування" за заявою позивача про відшкодування шкоди в порядку регресу сплатило ПрАТ "СК "Українська страхова група" 100 000, 00 грн. страхового відшкодування, що є лімітом відповідальності страховика.

ОСОБА_1 у відповіді на регресну вимогу позивача №28125 від 19.07.2017 про відшкодування збитків в сумі 285 735,61 грн та апеляційній скарзі стверджує, що на момент настання ДТП працював на посаді водія у відповідача, в підтвердження зазначеного надав копію трудової книжки, та в день ДТП (в робочий день та робочий час) виконував рейс по завданню керівництва відповідача.

Місцевим господарським судом досліджено, що 28.09.2017 позивач направив на адресу відповідача регресну вимогу №28388 про відшкодування збитків в сумі 285 735,61 грн. в порядку ст.ст. 1172, 1187 ЦК України, яку було отримано відповідачем 05.10.2017 року. Вказана вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно зі ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страховим випадком згідно зі статтею 8 Закону України "Про страхування" є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно із ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Матеріалами справи доведено, що Позивач виплатив страхове відшкодування у розмірі 385 735,61 грн. потерпілій особі - власнику автомобіля Фольксваген Транспортер, реєстраційний номер НОМЕР_2 - Посольству держави Ізраїль, що підтверджується платіжним дорученням №2853 від 15.02.2017 (копія наявна в матеріалах справи).

В силу вимог ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У даних правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №3-303гс15.

З урахуванням наведеного, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором майнового страхування, отримало від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдану шкоду.

З матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб - автомобіль ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 , яким спричинено ДТП, знаходився під керуванням ОСОБА_1

Пунктом 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Дана позиція закріплена також в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", у відповідності до якого відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

Таким чином, частина 1 статті 1172 Цивільного кодексу України встановлює загальні правила відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, заподіяну їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідною є наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв`язку та вини), так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття:

а) перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"),

б) завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 911/2589/17 та від 27.04.2018 у справі № 910/9029/17 та в постановах Вищого господарського суду України від 04.04.2017 у справі № 904/8646/16 та від 16.02.2016 у справі №910/13767/15

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази колегія звертає увагу на те, що в матеріалах справи дійсно представлено (а.с.75) копія листка з трудової книжки про прийняття на посаду водія автотранспортних у ТОВ «Софія торг компані», відповідно наказу № 27 від 02.09.2015, та звільнення особи за власним бажанням , відповідно наказу товариства №28 від 19.07.2017, однак з даного витягу не можливо встановити яку особу було прийнято та звільнено з посади водія у товаристві, кому належить представлена копія документу. Крім того, копія не засвідчена у спосіб передбачений чинним законодавством, відтак не може бути належним доказом у справі.

Як вбачається з наявної матеріалів справи Довідки про дорожньо-транспортну пригоду №66422, власником автомобіля марки ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 , зазначено ОСОБА_5 . Згідно з наявним в матеріалах справи полісом АІ/009226921, страхувальником транспортного засобу марки ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 , є ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 на момент ДТП була директором ТОВ "Софія Торг Компані", в подальшому наказом №6-к/тр від 18.04.2019 переведена на посаду заступника директора.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, що автомобіль ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , який працює водієм у ТОВ "Софія Торг Компані", використовувався безпосередньо в цілях діяльності відповідача, а не для особистих потреб особи, що вказана власником автомобіля.

Згідно наданого відповідачем табелю обліку робочу часу за грудень 2016, станом на дату ДТП - 26.12.2016 ОСОБА_1 був вихідний.

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, що на момент ДТП ОСОБА_1 виконував свої трудові обов`язки.

Таким чином судом встановлено, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували, що транспортний засіб ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 , станом на дату ДТП належав ТОВ "Софія Торг Компані", а також, що ОСОБА_1 завдав шкоду під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.

Щодо клопотання про виклик свідків та показань, заяв свідків колегія зазначає, що у відповідності до ч. 9 ст. 252 ГПК України при розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження свідки не викликаються і у випадку, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають сумнів щодо їх достовірності, суд не бере до уваги показання свідків. На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.(ч.2 ст.87 ГПК України)

Представлені в матеріалах справи нотаріально засвідчені заяви свідків не спростовують висновків суду та факту наявності чи відсутності у товариства права власності, тому з огляду на приписи ст.87 ГПК України, не можуть бути належним доказом наявності правових підстав користування товариством автомобілем ЗАЗ Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_3 , а відтак і покладення на товариства відповідальності в порядку регресу.

Щодо посилання апелянта на те, що відповідачем у справі повинна бути ОСОБА_5 , яка має статус суб`єкта підприємницької діяльності і на час скоєння ДТП була керівником товариства та клопотання про необхідність залучення ОСОБА_5 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, колегія зазначає наступне.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частини перша та друга статті 48 ГПК України у редакції після 15 грудня 2017 року). Однак за власною ініціативою суд не може залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем.

Позивачем пред`явлено позов саме до Товариства «Софія Торг Компані», і виходячи із суті позовних вимог, фактично стороною у спорі є товариство, тому до ОСОБА_5 у цій справі, яка переглядається не може бути застосована будь яка відповідальність, оскільки вона не є стороною у даній справі. Наведене не позбавляє позивача права звернутися з позовом до належного відповідача (власника транспортного засобу).

Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2019 у справі №910/3771/19 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення у розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати в порядку ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта .

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2019у справі № 910/3771/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2019у справі № 910/3771/19 залишити без змін.

3. Справу № 910/3771/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову до Верховного Суду в порядку, визначеному ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді Л.В. Кропивна

М.А. Дідиченко

Повний текст постанови складено 28.10.2019