ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2019 р. Справа №914/711/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Матущака О.І.

Орищин Г.В.

при секретарі Н. Кишенюк

за участю представників сторін:

від позивача: Жарський І.Р.- адвокат;

від відповідача: Кулак І.О.- адвокат, представляє інтереси на підставі довіреності;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ТБ Сад'', б/н, б/д (вх №01-05/3273/13 від 02.09.19)

на рішення Господарського суду Львівської області від 12.08.2019 (суддя Березяк Н.Є., повний текст складено 15.08.2019., м.Львів)

у справі №914/711/19

за позовом акціонерного товариства комерційний банк ,,Приватбанк'', м.Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ТБ Сад'', с.Братковичі Городоцького району Львівської області

про стягнення 730854,32 грн.- винагороди за договором фінансового лізингу.

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.08.2019 у справі №914/711/19 (суддя Березяк Н.Є.) позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк ,,Приватбанк'' до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ТБ Сад'', про стягнення 730 854,32 грн.- винагороди за договором фінансового лізингу задоволено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що у звязку із невиконанням відповідачем своїх договірних зобовязань в частині своєчасної та повної оплати суми винагороди за користування майном за договором фінансового лізингу, що підтверджено матеріалами справи та неспростовано відповідачем належними та допустимими доказами, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для покладення на відповідача обовязку по оплаті винагороди за договором фінансового лізингу.

Не погоджуючись з даним рішення, відповідач подав до Західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 12.08.2019 у справі № 914/711/19 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю, посилаючись, зокрема, на те, що дане рішення є незаконне, винесене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Підставами для скасування оскаржуваного рішення скаржник вважає наступні:

Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою той факт, що предметом позову є стягнення грошових коштів, а саме винагороди лізингодавцю за користування майном. Однак, такий вид винагороди не являється складовою лізингових платежів, визначених статтею 16 Закону України ,,Про фінансовий лізинг''.

Апелянт наголошує, що винагорода за користування майном є окремим видом винагороди лізингоодержувача, що безпідставно не взято до уваги місцевим судом.

Також апелянт зазначає, що оскільки винагорода за користуванням майном не являється частиною лізингових платежів, на її стягнення поширюється загальний строк позовної давності, який позивачем пропущено.

Наводить скаржник і інші доводи, що є, на його думку, підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2019 справу №914/711/19 призначено судді-доповідачу Галушко Н.А. та суддям Орищин Г.В.та Матущаку О.І..

Ухвалою суду від 06.09.19 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ТБ Сад'', б/н, б/д (вх №01-05/3273/13 від 02.09.19), встановлено відповідачу строк для надання відзиву на апеляційнгу скаргу та зобовязано Господарський суд Львівської області невідкладно надіслати на адресу Західного апеляційного господарського суду матеріали справи № 914/711/19.

Ухвалою суду від 16.09.19 розгляд справи №914/711/19 призначено на 08.10.19.

В судове засідання 08.09.19 представник апелянта зявився, подану апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, надав усні пояснення по суті спору.

Представник позивача в судовому засіданні проти заявленої апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у поданому письмовому відзиві на неї (б/н від 06.09.19), рішення суду першої інстанції від 12.08.2019 вважає законним та обгрунтованим, просив залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на наступне:

За встановленими судом першої інстанції та неоспореними обставинами вбачається, що 07.11.2013 між приватним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», та товариством з обмеженою відповідальністю «ТБ Сад» (Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № DNH2LNI04418 (надалі - Договір.

Відповідно до п. 1.1. договору банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів - у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу. Цей договір підписано сторонами із використанням електронного цифрового підпису в порядку, передбаченому Законами України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронний цифровий підпис» (п. 12.3. Договору).

Пунктом 1.2. Договору сторони визначили, що вартість майна разом з ПДВ становить 925 176,44 грн.

Згідно п. 3.1. Договору передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно акту прийому-передачі майна - зазначеним у Додатку №3.

Судом першої інстанції підставно встановлено, що Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», на виконання зобов`язання за Договором, передало майно, а саме: Трактор CASE IH STX 480, б/в, лізингоодержувачу, що підтверджується актом приймання- передачі майна від 15.11.2013 (Додаток №4 до Договору).

Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються Додатком №2 (п. 2.1. Договору).

За змістом п. 2.3.2. Договору лізингоодержувач сплачує банку винагороду за отримане в лізинг майно у розмірі 12% річних від суми залишку невиплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, і 360 днів у році, в дату сплати процентів, якою є 25-е число кожного поточного місяця.

Крім цього, відповідно до п. 2.4. Договору лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, відкритий згідно п. 1.5. цього Договору, згідно Графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в Додатку №2, також винагороду за користування майном у розмірі, згідно відповідної формулі. Винагорода за користування майном розраховується на дату, передбачену п. 11.1. цього Договору для остаточного погашення заборгованості за даним договором у день дострокового повного виконання зобов`язань за цим Договором або у день повного фактичного виконання зобов`язань за цим Договором.

Сума винагороди за користування майном сплачується у строк, встановлений п. 11.1. цього Договору або у день дострокового повного виконання зобов`язань за цим Договором. У випадку несплати винагороди за користування кредитом у зазначений термі винагорода вважається простроченою.

У пункті 11.1. Договору сторони узгодили, що строк лізингу становить з дати підписання договору і до 25.10.2015.

Як вбачається з виписки по рахунку, сума винагороди, розрахована за відповідною формулою, не надходила на зазначений рахунок лізингодавця, що стало підставою звернення позивача до суду першої інстанції із матеріально-правовою вимогою про стягнення заборгованості в розмірі 730 854,32 грн.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст.ст.626, 638 Цивільного кодексу України (надалі в тексті ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зазначені норми кореспондуються з приписами ст.180 Господарського кодексу України.

Господарський договір, відповідно до ст.173 Господарського кодексу України є однією з підстав виникнення господарських зобов`язань і є обов`язковим для виконання сторонами. Аналогічно врегульовано підстави виникнення господарського зобов`язання у ст. ст. 11, 629 ЦК України.

Зобов`язанням, згідно ст. 509 ЦК України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.11.2013 між сторонами виникли відносини фінансового лізингу, оскільки за своїми ознаками такі підпадають під дефініцію статті 806 ЦК України, коли за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст.1 Закону України ,,Про фінансовий лізинг'' фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника), відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 2 ст.11 Закону України ,,Про фінансовий лізинг'' зазначено, що Лізингоодержувач зобов`язаний:

1) прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору;

2) відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані;

3) своєчасно сплачувати лізингові платежі;

4) надавати лізингодавцеві доступ до предмета лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання та утримання;

5) письмово повідомляти лізингодавця, а в гарантійний строк і продавця предмета, про всі випадки виявлення несправностей предмета лізингу, його поломок або збоїв у роботі;

6) письмово повідомляти про порушення строків проведення або непроведення поточного чи сезонного технічного обслуговування та про будь-які інші обставини, що можуть негативно позначитися на стані предмета лізингу, негайно, але у будь-якому разі не пізніше другого робочого дня після дня настання вищезазначених подій чи фактів, якщо інше не встановлено договором;

7) у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Як зазначалось вище, Лізингодавець передав відповідне майно Лізингоодержувачу, що підтверджується актом приймання-передачі майна від 15.11.2013 року (Додаток №4 до Договору).

У пункті 11.1. Договору сторони узгодили, що строк лізингу становить з дати підписання договору і до 25.10.2015.

Відтак, Лізингоодержувач зобов`язався сплатити винагороду у термін до 25.10.2015, шляхом перерахунку відповідної суми на рахунок НОМЕР_1 , відкритого згідно п.1.5. Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Однак, як вбачається з виписки по вказаному рахунку, сума винагороди за користування майном, розрахована за відповідною формулою, від лізингоодержувача на зазначений рахунок лізингодавця і в передбачений сторонами в Договорі фінансового лізингу №DNH2LNI04418 строк не надходила.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів зазначає, що відповідачем порушено договірні зобов`язання в частині своєчасної та повної оплати суми винагороди за користування майном за договором фінансового лізингу, у звязку із чим суд першої інстанції дійшов підставного висновку, що позовні вимоги про стягнення 730854,32 грн. винагороди за договором фінансового лізингу є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Щодо посилання апелянта на те, що винагорода за користування майном, передбачена п. 2.4. Договору фінансового лізингу, не є складовою лізингових платежів, вичерпний перелік яких, на думку апелянта, наведений в п. 2.3. Договору, колегія зазначає наступне:

Згідно умов договору фінансового лізингу від 17.09.18, усі складові лізингових платежів визначені у розділі 2 вказаного Договору.

Зокрема, п. 2.1. Договору передбачені такі складові лізингових платежів як авансовий платіж та лізингові платежі в рахунок вартості переданого у лізинг майна. Пунктом 2.3.2. Договору передбачена винагорода за отримане в лізинг майно, а п. 2.4. Договору - винагорода за користування майном.

Отже, загальний розмір винагороди банку складається з двох окремих винагород, які розраховуються за відмінними одна від одної формулами. Винагорода, яка передбачена п. 2.4. Договору покликана компенсувати можливі інфляційні втрати лізингодавця.

Частиною 1 статті 180 ГК України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.(ст.627 ЦК України). Зміст договору згідно ч.1 ст.628 ЦК України становлять (пункти), визначенні на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сплата лізингових платежів, згідно ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Виходячи із системного аналізу положень статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", статей 179, 189 ГК України та статей 524, 533 ЦК України, сторони договору лізингу мають право включити до складу лізингового платежу плату за користування предметом лізингу, яка буде складатися з двох окремих частин, обрахованих різними способами, оскільки вимоги щодо складу лізингових платежів не є імперативними, а дозволяють їх узгодження сторонами. Сторони зобов`язання можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Отже, законодавець не забороняє визначити у валюті частину зобов`язання. Оскільки винагорода за користування предметом лізингу є складовою частиною лізингових платежів, сплата яких є обов`язком лізингоодержувача, Сторони договору не можуть бути обмежені у праві передбачити в договорі право застосування валютного еквівалента до частини їх грошового зобов`язання, що може гарантувати права лізингодавця на випадок значної інфляції. (Аналогічна позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі №914/2004/16).

За змістом положень статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що передбачено також статтями 626, 627 ЦК України.

Виходячи із зазначеного, на кожну з сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань укладення договору до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони.

Щодо посилання апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності, колегія суддів зазначає, що п. 8.15. Договору сторони узгодили, що строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється тривалістю 5 років.

Як вбачається із матеіралів справи, позивач звернувся з даним позов до суду 15.04.2019.

Беручи до уваги те, що винагорода за користування предметом лізингу є складовою частиною лізингових платежів, а п. 11.1. Договору сторони узгодили, що строк лізингу становить з дати підписання договору і до 25.10.2015, відповідно, строк позовної давності, встановлений договором фінансового лізингу №DNH2LNI0441 від 07.11.13 за вимогами до відповідача не сплив.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 12.08.2019 у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 277 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення господарського суду Львівської області від 12.08.2019 у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на скаржника в порядку, передбаченому ст. 129 ГПК України.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 282-284 ГПК України,-

Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення Господарського суду Львівської області від 12.08.2019 у справі № 914/711/19 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ТБ Сад'' без задоволення.

2.Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Львівської області від 12.08.2019 у справі № 914/711/19 в апеляційному порядку покласти на скаржника.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287,288 ГПК України.

Повний текст постанови складено і підписано 21 жовтня 2019 року

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Матущак О.І.

суддя Орищин Г.В.