ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

15.10.2019 р. Справа № 914/2180/18

За первісним позовом: Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Цюняка Олега Богдановича, м.Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Львівської міської ради, м.Львів

про демонтаж тимчасової споруди

та за зустрічним позовом: Фізичної особи-підприємця Цюняка Олега Богдановича, м. Львів

до відповідача: Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, м.Львів

про визнання незаконним та скасування розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 18.09.2018 р. № 537 "Про демонтаж тимчасової споруди по пр. Червоної Калини, 109 а у м. Львові".

Суддя Яворський Б.І.

при секретарі Демчук А.П.

Представники сторін:

від позивача (відповідача за зустрічним позовом): Кузів О.М.

від відповідача (позивача за зустрічним позовом): Телішевський І.Д.

від третьої особи: Синьовський Б.В.

Обставини справи: На розгляд Господарського суду Львівської області 23.11.2018р. надійшла позовна заява Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до Фізичної особи-підприємця Цюняка Олега Богдановича про демонтаж тимчасової споруди.

У позовній заяві вимоги обґрунтовуються наступним: відповідачем встановлено тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності; згідно ухвали Львівської міської ради (далі - ЛМР) не продовжено термін здійснення підприємницької діяльності у вказаній тимчасовій споруді; листом від 01.08.2018 р. Сихівська РА повідомила ФОП Цуняка О.Б. про виявлення факту самочинно встановленої споруди у зв`язку з тим, що вона вилучена з переліку тимчасових споруд; 23.08.2018 р. інженером КП «Адміністративно-технічне управління» складено протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначено, що ФОП Цуняк О.Б. самочинно встановив тимчасову споруду, чим вчинив адміністративне правопорушення; 11.10.2018 р. адміністративною комісією Сихівської РА Цуняка О.Б. притягнуто до адміністративної відповідальності за самочинне встановлення тимчасової споруди та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу; розпорядженням Сихівської РА від 18.09.2018 р. №537 «Про демонтаж тимчасової споруди за адресою: м.Львів , просп. Червоної Калини, 109 а» відповідачу надано можливість у добровільному порядку здійснити демонтаж тимчасової споруди, однак він цього не зробив; відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» розміщення тимчасових споруд для підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади; Закон України «Про благоустрій населених пунктів» визначає, що організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, рішення щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання; згідно Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові, затвердженого ухвалою ЛМР №4526 від 23.04.2015 р. (далі - Положення), самовільно встановлені тимчасові споруди підлягають демонтажу; відповідно до п.19.3.5 Правил благоустрою м.Львова районні адміністрації забезпечують демонтаж самовільно встановлених МАФ; оскільки відсутній договір оренди на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою та паспорт прив`язки тимчасової споруди, остання підлягає демонтажу.

21.01.2019 р. позивач подав до суду додаткові письмові пояснення, у яких зазначає таке: власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків; у даному випадку розміщення відповідачем тимчасової споруди за відсутності документів, які підтверджують право користування земельною ділянкою комунальної власності, право розпоряджатися якою належить до компетенції Львівської міської ради, є самовільним зайняттям земельної ділянки; термін дії договору оренди земельної ділянки у відповідача закінчився 30.12.2016 р., а позовні вимоги адміністрації мотивовані тим, що договір оренди земельної ділянки у відповідача з Львівською міською радою відсутній. До цих письмових пояснень позивач додав копію договору оренди земельної ділянки.

Ухвалою Господарського суду Львівської області області від 22.02.2019 р. провадження у справі № 914/2180/18 закрито. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.06.2019 р. ухвалу Господарського суду Львівської області від 18.02.2019 р. про закриття провадження у справі скасовано. Справу направлено до Господарського суду Львівської області для розгляду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 02.07.2019 р. справу №914/2180/18 передано на розгляд судді Яворському Б.І.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 05.07.2019 р. справу № 914/2180/18 прийнято до розгляду, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01.08.2019 р.

09.07.2019 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву з обґрунтуванням своєї правової позиції, у якому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки підстави для демонтажу, передбачені п.7 «Порядку розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові», відсутні, а відтак розпорядження Сихівської РА ЛМР про демонтаж вважає незаконним. Вказав, що скеровані ним до Львівської міської ради заяви (вх.№3-ФОП-21795/АП-С-24 від 07.03.2018 р. та вх.№3-ФОП-53939-3 від 12.06.2018 р.) про продовження підприємницької діяльності у спірній тимчасовій споруді перебувають на розгляді та на даний час не вирішені.

09.07.2019 р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла зустрічна позовна заява Фізичної особи-підприємця Цюняка Олега Богдановича з вимогою про визнання незаконним та скасування розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 18.09.2018 р. № 537 "Про демонтаж тимчасової споруди по пр. Червоної Калини, 109а у м.Львові". Зустрічна позовна заява обгрунтована, зокрема, таким: спірна тимчасова споруда не відповідає жодному із виключного переліку критерію, визначеного п.7.1 Порядку, який може бути підставою для її демонтажу, тому вона не є самочинно встановлена; ухвалою ЛМР №3417 від 17.05.2018 р. не продовжено термін здійснення підприємницької діяльності у тимчасовій споруді, але і не відмовлено у такому продовженні терміну; 07.03.2018 р. до ЛМР подано заяву про надання висновку про можливість продовження підприємницької діяльності та продовження терміну дії договору оренди земельної ділянки; 12.06.2018 р. повторно подано таку заяву; дані заяви досі перебувають на розгляді у ЛМР.

16.07.2019 р. Сихівська РА скерувала на адресу суду відповідь на відзив, у якій зазначає, що термін дії договору оренди земельної ділянки ФОП Цюняком О.Б. закінчився 30.12.2016 р. і для продовження терміну дії договору на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення тимчасової споруди на проспекті Червоної Калини, 109а ФОП Цюняк О. Б . не звертався. Позивач також зазначив, що у ФОП Цюняк О.Б . відсутній паспорт прив`язки розміщення тимчасової споруди для ведення підприємницької діяльності на проспекті Червоної Калини, 109 а у м . Львові .

Ухвалою суду від 18.07.2019 р. зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом у справі № 914/2180/18; вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом; підготовче засідання суду з розгляду зустрічного позову призначено на 01.08.2019 р.

29.07.2019 р. позивач (відповідач за зустрічним позовом) подав на адресу суду відзив на зустрічну позовну заяву, аналогічний за змістом відповіді на відзив на позовну заяву.

16.07.2019 р. на адресу суду надійшло клопотання Сихівської РА ЛМР про залучення Львівської міської ради третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача за первісним позовом. Заява мотивована тим, що тимчасова споруда розміщена на земельній ділянці, уповноваженим власником якої є Львівська міська рада і під час розгляду справи виникали запитання щодо чинності договору оренди землі.

Ухвалою суду від 01.08.2019 р. залучено Львівську міську раду як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача за первісним позовом, підготовче засідання відкладено на 29.08.2019 р.

У підготовчому засіданні 29.08.2019 р. протокольною ухвалою суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів та оголосив перерву у підготовчому засіданні до 19.09.2019 р.

12.09.2019 р. третя особа подала відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що на час прийняття адміністрацією спірного розпорядження у відповідача не було жодного дозвільного документу на розміщення тимчасової споруди, крім того строк розміщення такої був припинений 17.05.2018 р. Тому ЛМР вважає, що позовні вимоги слід задоволити і відмовити у задоволенні зустрічного позову.

19.09.2019 р. ФОП Цуняк О.Б. подав заперечення на відзив третьої особи, у якому вказав, що підстави незгоди з доводами третьої особи викладені у відзиві на первісну позовну заяву та у зустрічному позові.

Протокольною ухвалою від 19.09.2019 р. суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 10.10.2019 р.

У судовому засіданні 10.10.2019 р. суд розпочав розгляд справи по суті та оголосив перерву у судовому засіданні до 15.10.2019 р.

У судовому засіданні 15.10.2019 р. відповідач (позивач за зустрічним позовом), проти позову заперечив, зустрічні позовні вимоги підтримав, заявив клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

Представник позивача та третьої особи у судове засідання з`явились, позовні вимоги підтримали, проти зустрічного позову та клопотання відповідача про долучення додаткових доказів заперечили.

Відповідно до ч.4 та ч.8 ст.80 ГПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подала, обґрунтувала неможливість їх подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Відповідач не довів неможливість подачі таких доказів у визначений законом строк, а також, що ним пропущено строк для подання доказів у справі з причин, що не залежали від його волі. Відтак, суд, відповідно до ч.2 ст.207 ГПК України, повернув без розгляду заявлене клопотання, відомості про що вніс до протоколу судового засідання.

У судовому засіданні 15.10.2019 р. суд дослідив докази згідно ст.210 ГПК України; а учасники виступили у судових дебатах.

При прийнятті ухвали суд виходив з наступного.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст.2 ГПК України).

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст.13 ГПК України).

Згідно ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача (п.3.12 постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Як відзначалося вище, у позовній заяві Сихівська районна адміністрація обґрунтовує свої вимоги таким: тимчасову споруду встановлено для здійснення підприємницької діяльності; згідно ухвали ЛМР не продовжено термін здійснення підприємницької діяльності у вказаній тимчасовій споруді; листом від 01.08.2018 р. Сихівська РА повідомила ФОП Цуняка О.Б. про виявлення факту самочинно встановленої споруди у зв`язку з тим, що вона вилучена з переліку тимчасових споруд; 23.08.2018 р. інженером КП «Адміністративно-технічне управління» складено протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначено, що ФОП Цуняк О.Б. самочинно встановив тимчасову споруду, чим вчинив адміністративне правопорушення; 11.10.2018 р. адміністративною комісією Сихівської РА Цуняка О.Б. притягнуто до адміністративної відповідальності за самочинне встановлення тимчасової споруди та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу; розпорядженням Сихівської РА від 18.09.2018р. №537 «Про демонтаж тимчасової споруди за адресою: м.Львів , просп .Червоної Калини, 109 а» відповідачу надано можливість у добровільному порядку здійснити демонтаж тимчасової споруди, однак він цього не зробив; відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» розміщення тимчасових споруд для підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади; Закон України «Про благоустрій населених пунктів» визначає, що організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, рішення щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання; згідно Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, затвердженого ухвалою ЛМР №4526 від 23.04.2015 р., самовільно встановлені тимчасові споруди підлягають демонтажу; відповідно до п.19.3.5 Правил благоустрою м.Львова районні адміністрації забезпечують демонтаж самовільно встановлених МАФ; оскільки відсутній договір оренди на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою та паспорт прив`язки тимчасової споруди, остання підлягає демонтажу.

Власне зазначені обставини і становлять підставу первісного позову.

Відповідно до ст.161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Такими заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

21.01.2019 р. позивач подав до суду додаткові письмові пояснення (а.с.97-99 Т.1). По-перше, у матеріалах справи не міститься інформації, що суд дозволяв позивачу подавати додаткові пояснення. По-друге, аналіз даних письмових пояснень свідчить, що вони фактично є заявою про зміну підстав позову, оскільки у них позивач уже обгрунтовує свої вимоги тим, що договір оренди земельної ділянки у відповідача з Львівською міською радою відсутній (не продовжений у встановленому порядку). Таким чином, на переконання Сихівської РДА розміщення відповідачем тимчасової споруди за відсутності документів, які підтверджують право користування земельною ділянкою комунальної форми власності, є самовільним зайняттям земельної ділянки. По-третє, у цих поясненнях позивач покликається уже не на Закон України «Про благоустрій населених пунктів» та Правила благоустрою м.Львова, а на ст.152 Земельного кодексу України та ст.212 ЗК України, які визначають захист права власності на землю.

Стаття 46 ГПК України передбачає, що сторони користуються рівними процесуальними правами. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви (ч.3 ст.46 ГПК України).

У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі (ч.5 ст.46 ГПК України).

Враховуючи те, що подані позивачем (за первісним позовом) 21.01.2019 р. додаткові письмові пояснення за своєю правовою природою фактично є заявою про зміну підстав позову, яка подана без додержання загальних вимог до форми та змісту письмової заяви, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 170 ГПК України, до заяви не додано документів, які б підтверджували відправлення копії цієї заяви на адресу відповідача, а попередній склад суду не вирішив питання про її прийняття, суд не бере до уваги дані письмові пояснення.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Згідно пунктів 1, 2 ч.1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 19 цього Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, де суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст. 4 КАС України). Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.

Визначальним критерієм віднесення справи до справ адміністративної юрисдикції є наявність суб`єкта владних повноважень як сторони у спірних правовідносинах та виконання ним у цих правовідносинах управлінських функцій.

Закон України «Про благоустрій населених пунктів» визначає правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить, зокрема, затвердження правил благоустрою територій населених пунктів. До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо. Суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни (ст.12 Закону).

Відповідно до ст.34 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» правила благоустрою території населеного пункту - це нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту. Правила включають, зокрема, порядок здійснення благоустрою та утримання територій об`єктів благоустрою; порядок розміщення малих архітектурних форм; порядок здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою населених пунктів. Самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами (ч.1 ст.40 вказаного Закону).

Таким чином, Закон України «Про благоустрій населених пунктів» наділяє повноваженнями міські ради та їх виконавчі органи здійснювати самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів.

У розумінні Закону України «Про благоустрій населених пунктів» дії з демонтажу елементів благоустрою є заходами з відновлення благоустрою населеного пункту (демонтаж - це роботи щодо відновлення об`єкту благоустрою території).

Згідно п.4.24 Положення про Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету ЛМР № 977 від 01.11.2016 р. (зі змінами) до повноважень районної адміністрації належить розгляд та вжиття заходів у встановленому міською радою та виконавчим комітетом порядку щодо фактів порушення розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, малих архітектурних форм та літніх майданчиків. Відповідно до п.1.1 Положення Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради є виконавчим органом Львівської міської ради, відповідно до ухвали міської ради від 26.05.21016 р. № 505 «Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів», утвореним відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

З огляду на викладене, Сихівська РА наділена контролюючими повноваженнями та здійснює владні управлінські функції у сфері благоустрою міста, приймає рішення про демонтаж та вживає заходи із демонтажу елементів благоустрою.

Відповідно до наведених приписів законодавства, спори щодо виконання суб`єктами владних повноважень функцій у сфері благоустрою (зокрема, відновлення благоустрою шляхом демонтажу елементів благоустрою) є публічно-правовими й мають розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

У свою чергу, відповідно до ч.2 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із п. 6 ч.1 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсним актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Рішення суб`єкта владних повноважень щодо демонтажу самочинно встановлених тимчасових споруд у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога щодо демонтажу самочинно встановлених тимчасових споруд - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами вчинення відповідних дій у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимогу про здійснення демонтажу самочинно встановлених тимчасових споруд можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за ст. 16 ЦК України та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про здійснення демонтажу тимчасових споруд є оспорювання цивільного права особи (зокрема, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень щодо такого демонтажу. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 р. по справі № 914/1092/18 та постанові від 13.11.2018 р. у справі № 910/2145/18.

Вимога про демонтаж тимчасової споруди стосується здійснення контролю за станом благоустрою на території Сихівського району м.Львова, забезпечення в ньому чистоти і порядку, усунення порушень, допущених, за твердженням позивача, відповідачем. Земельна ділянка при цьому не є предметом спору у справі; вимога про захист права власності на землю позивачем не заявлялась. Зазначений спір не є спором про право власності відповідача на тимчасову споруду, оскільки не позбавляє його права володіння, користування та розпорядження останньою, і позивачем не заявлено вимог про захист права власності способами, встановленими для захисту права власності.

Відтак, Сихівська РА м.Львова звернулася до суду як суб`єкт владних повноважень на виконання управлінських функцій з контролю у сфері благоустрою, оскільки відповідач не демонтував спірну тимчасову споруду в добровільному порядку.

Оскільки спір про демонтаж тимчасової споруди (первісний позов) є публічно-правовим і належить до адміністративної юрисдикції, зустрічний позов про визнання незаконним та скасування розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 18.09.2018 р. № 537 "Про демонтаж тимчасової споруди по пр. Червоної Калини, 109 а у м. Львові " також є публічно-правовим, адже, приймаючи таке розпорядження, районна адміністрація діяла як суб`єкт владних повноважень, тому оскарження такого розпорядження повинно відбуватися у порядку адміністративного судочинства.

Згідно п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету (положення ч. 4 ст. 231 ГПК України).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що відповідно до п. 5 ч. 1, ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Відтак, після набрання ухвалою законної сили, позивач вправі звернутися до Господарського суду Львівської області з відповідним письмовим клопотанням про повернення судового збору з бюджету.

Керуючись ст.ст.2, 20, п.1 ч. 1 ст. 231, ст.234 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження у справі № 914/2180/18 за первісним позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до Фізичної особи-підприємця Цюняка Олега Богдановича за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Львівської міської ради про демонтаж тимчасової споруди та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Цюняка Олега Богдановича до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 18.09.2018 р. №537 "Про демонтаж тимчасової споруди по пр. Червоної Калини, 109а у м.Львові" закрити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені ст. 256, 257 ГПК України.

Повний тест ухвали складено та підписано 18.10.2019 р.

Суддя Яворський Б.І.