ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2019 р. Справа № 911/1156/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

представники сторін не викликались,

розглянувши апеляційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду Київської області від 08.07.2019 р. (повний текст складено 08.07.2019 р.)

у справі № 911/1156/19 (суддя - Бабкіна В.М.)

за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-експлуатаційна організація "Софія Київська"

про стягнення 143 519,62 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-експлуатаційна організація "Софія Київська" про стягнення 143 519,62 грн., з яких: 93 178,96 грн. пені, 5 021,21 грн. 3 % річних та 45 319,45 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оплата за отриманий природний газ здійснювалась відповідачем несвоєчасно, в порушення пункту 6.1 договору купівлі-продажу природного газу № 2373/15-ТЕ-17 від 26.12.2014 р., що є підставою для застосування санкцій.

Рішенням господарського суду Київської області від 08.07.2019 р. у справі № 911/1156/19 відмовлено у задоволенні позову.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що заборгованість з оплати природного газу за договором купівлі-продажу № 2373/15-ТЕ-17 від 26.12.2014 р. погашена відповідачем до набрання чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", тому в силу вказаного Закону позивач позбавлений права на стягнення з відповідача санкцій за порушення грошових зобов`язань.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Умотивовуючи доводи апеляційної скарги, позивач вказував, що можливість автоматичного списання заборгованості боржника зі сплати штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3 % річних в порядку Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії" відбувається лише у разі внесення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства. Відсутність у матеріалах справи доказів про включення відповідача до наведеного реєстру підприємств, позбавляє можливості застосування при вирішенні спору норми частини 3 статті 7 Закону.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2019 р., у складі колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), Мартюк А.І., Зубець Л.П., поновлено скаржнику пропущений процесуальний строк на оскарження рішення; відкрито апеляційне провадження без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 26.12.2014 р. між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (змінено найменування на акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Житлово-експлуатаційна організація "Софія Київська" (покупець) укладено договір № 2373/15-ТЕ-17 купівлі-продажу природного газу, відповідно до умов якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити газ на умовах договору.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу (п. 3.3 договору).

Відповідно до пункту 3.4 договору не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов`язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства 3 примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов`язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

За умовами пункту 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з пунктом 9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі - щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Розділом 11 договору передбачено, що цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015 р., а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

На виконання умов договору продавець з січня по грудень 2015 року передав, а покупець отримав природний газ на загальну суму 703 185,87 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015 р. на суму 138 806,62 грн.; від 28.02.2015 р. на суму 122 771,54 грн.; від 31.03.2015 р. на суму 101 631,88 грн.; від 30.04.2015 р. на суму 13 836,66 грн.; від 30.11.2015 р. на суму 155 790,44 грн.; від 31.12.2015 р. на суму 170 348,73 грн., які підписані повноважними представниками сторін та скріплені їх печатками.

Відповідачем здійснено розрахунок за отриманий ним природний газ на суму 703 185,87 грн., що підтверджується випискою позивача по операціям за договором № 2373/15-ТЕ-17 від 26.12.2014 р. за період з 01.01.2015 р. по 29.02.2016 р.

Предметом спору у даній справі є право позивача на отримання штрафних санкцій (пені), 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасну оплату за договором купівлі-продажу природного газу.

За приписами частин 1, 2 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичних та інших ресурсів через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

За змістом ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Згідно статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Нормами статті 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як вбачається з матеріалів справи, постачальником виконано обов`язок з поставки товару покупцю на загальну суму 703 185,87 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015 р.; від 28.02.2015 р.; від 31.03.2015 р.; від 30.04.2015 р.; від 30.11.2015 р.; від 31.12.2015 р., які підписані сторонами та скріплені їх печатками без зауважень.

Таким чином, враховуючи умови договору відповідач зобов`язаний був здійснити розрахунок за отриманий ним природний газ по актам приймання-передачі природного газу до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Проте, розрахунок відповідачем здійснено з порушенням встановленого пунктом 6.1 договору строку, що підтверджується випискою по операціям за договором № 2373/15-ТЕ-17 від 26.12.2014 р.

Пунктом 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За умовами пункту 7.2 договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору, він у безспірному порядку зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Нормами статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, відповідач взяті на себе зобов`язання зі своєчасної оплати отриманого у 2015 році природного газу не виконав, у зв`язку із чим позивач просив стягнути з відповідача 93 178,96 грн. пені, 5 021,21 грн. 3 % річних, 45 319,45 грн. інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати отриманого природного газу за січень - грудень 2015 р. за договором № 2373/15-ТЕ-17 від 26.12.2014 р., нарахованих на заборгованість відповідача за кожним актом приймання-передачі природного газу окремо з урахуванням дат виникнення заборгованості за загальний період з 17.02.2015 р. по 17.02.2016 р.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

30.11.2016 р. набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон), який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до статтей 1, 2 вказаного Закону, процедура врегулювання заборгованості - це заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості. Учасниками процедури врегулювання заборгованості є підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Дія Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Поряд з цим частиною 3 статті 7 Закон передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Даною нормою законодавець передбачив можливість звільнення божника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань. При цьому, зі змісту ст. ст. 4, 5, 6 Закону вбачається, що до реєстру включаються вимоги саме за заборгованістю, у той час як ч. 3 ст. 7 вказаного Закону визначає, що на заборгованість за природний газ, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

За таких обставин справи для застосування ч. 3 ст. 7 Закону включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, не вимагається.

Відповідні висновки щодо застосування ч. 3 ст. 7 вказаного Закону, викладені Верховним Судом у постановах № 904/10745/16 від 29.01.2018 р., № 927/1152/16 від 07.02.2018 р., № 911/1719/13 від 13.02.2018 р., № 908/3211/16 від 14.02.2018 р., № 922/4355/14 від 22.02.2018 р., № 911/3914/14 від 28.02.2018 р., № 15/5005/153/2012 від 11.04.2018 р., № 904/2960/18 від 26.02.2019 р.

Нормами частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведене, позивач в силу прямої вказівки Закону, позбавлений права на стягнення нарахованої пені, інфляційних втрат та 3 % річних, якщо станом 30.11.2016 р. (день набрання чинності Закону) відсутня заборгованість теплопостачальної організації за основним грошовим зобов`язанням.

Оскільки заборгованість за спожитий природний газ була у повному обсязі погашена відповідачем у лютому 2016 року (до набрання чинності Закону), що підтверджується випискою позивача по операціям за договором № 2373/15-ТЕ-17 від 26.12.2014 р. за період з 01.01.2015 р. по 29.02.2016 р. та не заперечується позивачем, тож відсутні правові підстави для задоволення позову.

Доводи апелянта правомірності висновків суду першої інстанції не спростовують, тож судова колегія не вбачає підстав для скасування прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Київської області від 08.07.2019 р. у справі № 911/1156/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 08.07.2019 р. у справі № 911/1156/19 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/1156/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 22.10.2019 р.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк