ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2019 р. Справа№ 910/5000/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Білоус О.О.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 15.10.2019,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД»

на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 (повний текст складено 05.08.2019.)

у справі № 910/5000/19 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД»

до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

про розірвання договору

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі, відповідач або Банк) про розірвання Договору поруки №4Ф15102И/П від 25.10.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, як поручитель за спірним договором поруки, виконав 26.10.2016 перед Приватбанком обов`язки боржника (ТОВ «Фобург») за кредитним договором №4Ф15102И від 16.12.2015, а саме погасив борг на загальну суму 653 197 984,14 грн. Однак, відповідач порушив істотні умови договору поруки, а саме не виконав умови пункту 10 спірного договору поруки та не передав позивачу належним чином завірені копії документів, що підтверджують зобов`язання первісного боржника за кредитним договором та засоби забезпечення цих обов`язків у вигляді забезпечень до ТОВ «Софа ЛТД». Як зазначає позивач, ТОВ «Софа ЛТД», не отримавши необхідні документи для стягнення грошових боргів з підприємства-боржника за договором поруки, не маючи можливості використовувати правочини, які забезпечували виконання зобов`язань з боку підприємства-боржника, втратило зацікавленість в подальшому виконанні поруки з боку Приватбанку, а також зазнало значних збитків в зв`язку з тим, що для реалізації договору поруки було вимушено залучити кредитні кошти за кредитним договором №4С16102Г від 25.10.2016 та сплачувати проценти за кредитом. Оскільки відповідач не передав йому належним чином завірені копії документів, які підтверджують обов`язки боржника за кредитними договорами, є всі підстави вважати про наявність істотного порушення відповідачем умов договору, що спричинило суттєву шкоду позивачу і що також є підставою для розірвання договору.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 у справі №910/5000/19 у позові відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не було належним чином доведено порушень умов договору поруки відповідачем та завданої цими порушеннями шкоди; у матеріалах справи відсутні докази дотримання сторонами порядку розірвання Договору поруки №4Ф15102И/П від 25.10.2016 відповідно до норм чинного законодавства України та умов спірного договору, а також докази на підтвердження звернення ТОВ «Софа ЛТД» до відповідача із відповідними вимогами про надання необхідних документів, передбачених пунктом 10 Договору, наявності вини відповідача у ненаданні вказаних документів, що не свідчить про доведеність істотного порушення умов договору зі сторони відповідача. Також суд зазначив, що у позовній заяві Товариство з обмеженою відповідальністю «СОФА ЛТД» просило суд розірвати спірний договір поруки з 03 листопада 2016 року, однак, позивачем у встановленому законом порядку не було обґрунтовано можливості розірвання спірного договору з дати, що передує зверненню Товариства до суду з даним позовом, прийняття рішення у даній справі та набрання ним законної сили.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, 19.08.2019 (про що свідчить відбиток поштового штемпелю на конверті), Товариство з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 у справі №910/5000/19 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» - розірвати з 3 листопада 2016 року договір поруки №4Ф15102И/П, укладений 25.10.2016 між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД».

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що рішення Господарського суду міста Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що саме до нього в силу пункту 8 Договору поруки у зв`язку з виконанням зобов`язання боржника за кредитним договором перейшли усі права кредитора за кредитним договором і договорами застави (іпотеки), укладеними в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед Приватбанком за кредитним договором у частині виконання зобов`язання.

Однак, відповідачем порушено право позивача як нового кредитора на задоволення своїх вимог, оскільки порушено пункт 10 договору поруки, відповідно до якого у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором, банк зобов`язаний передати поручителю впродовж 5 (п`яти) робочих днів банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за Кредитним договором.

Скаржник стверджує, що відмова відповідача виконати передбачене договором поруки зобов`язання щодо передачі документів, які підтверджують обов`язки боржника за Кредитними договорами, призвело до істотного порушення договору поруки з боку Приватбанку. При цьому, внаслідок такого істотного порушення умов договору поруки, позивач позбавлений можливості звернути стягнення на майнові права, які є забезпеченням виконання ТОВ «Фобург» своїх зобов`язань за кредитним договором. Наявність суттєвої шкоди невиконанням Приватбанком вищевказаних зобов`язань за договором поруки позивач обґрунтовує тим, що не отримавши необхідні документи для стягнення грошових боргів з підприємства-боржника за договором поруки, не маючи можливості використовувати правочини, які забезпечували виконання зобов`язань з боку підприємства-боржника, позивач втратив зацікавленість в подальшому виконанні поруки з боку Приватбанку, а також зазнав значних збитків в зв`язку з тим, що для реалізації договору поруки був вимушений залучити кредитні кошти за кредитним договором №4С16102Г від 25.10.2016 та сплачувати проценти за кредитом.

Як зазначає скаржник, суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, які мають значення для справи та не врахував положення пункту 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України, чим порушив статтю 20 Господарського кодексу України, а також позбавили позивача процесуальних прав, передбачених частиною 1 статті 2, частини 1 статті 46 Господарського процесуального кодексу України.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки відсутності оскарження дій позивача відповідачем, а також неповернення сплачених коштів, не застосував частину 2 статті 651 Цивільного кодексу України, чим порушив права позивача, гарантовані статтями 5, 20 Господарського процесуального кодексу України.

В оскаржуваному судовому рішенні не зазначено, з яких підстав суди відхилили докази, наведені у позовній заяві, а також не зазначено мотивовану оцінку кожного аргументу учасників справи, що свідчить про порушення пункту 3 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясовуючи обставини справи, які підлягають доказуванню, визначаючись з доказами, що мають бути подані тим чи іншим учасником справи, суд не здійснив всіх необхідних дій для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, як передбачено частиною 2 статті 182 Господарського процесуального кодексу України.

Також скаржник зазначає, що місцевий господарський суд безпідставно не витребував за клопотанням позивача документи, зокрема, кредитний договір №4Ф15102И від 16.12.2015, розрахунок заборгованості по ньому та договори, які були укладені в забезпечення виконання даного кредитного договору.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відповідач письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.09.2019 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 у справі №910/5000/19 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Скрипки І.М., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 у справі № 910/5000/19, розгляд справи призначено на 15.10.2019.

У судовому засіданні 15.10.2019 судом було оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, оскаржене рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

25.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» (Поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», яке змінило найменування на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», (Кредитор) було укладено Договір поруки №4Ф15102И/П, предметом якого є надання поруки Поручителем перед Кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фобург» своїх зобов`язань за кредитним договором №4Ф15102И від 16.12.2015 з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

Відповідно до пункту 7 Договору у випадку порушення Поручителем зобов`язання, передбаченого пунктом 6 цього договору, Кредитор та Поручитель прийшли згоди, що Кредитор має право в рахунок погашення боргу за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать Поручителю і знаходяться на його рахунках у ПАТ КБ «Приватбанк».

Згідно з пунктом 8 Договору до Поручителя, що виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять всі права Кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед Кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання.

У пункті 10 Договору зазначено, що Кредитор зобов`язаний у випадку виконання Поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати Поручителю впродовж 5 робочих днів Банку з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.

Договір поруки вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов`язань за цим договором (пункт 11 Договору поруки).

Дострокове розірвання цього Договору здійснюється за письмовою згодою Сторін (пункт 14 Договору).

За умовами пункту 17 Договору даний договір було укладено/підписано сторонами із використанням електронного цифрового підпису (печатки) із посиленим сертифікатом ключа Акредитованого Центру Сертифікації Ключів публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» у порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 03.06.2016, укладеної між сторонами.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» було сплачено на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» грошові кошти у загальному розмірі 653197984 грн. 14 коп., що підтверджується платіжним дорученням №368 від 26.10.2016 із зазначенням призначення платежу: «виконання зобов`язань за кред. дог. №4Ф15102И від 16.12.2015 р. згідно з дог поруки №4Ф15102И/П від 25.10.2016».

Спір у даній справі стосується розірвання договору у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору поруки та істотним, на думку позивача, порушенням відповідачем умов договору (ненаданням належним чином завірених копій документів на підтвердження обов`язків боржника за кредитним договором). За таких підстав позивач просить суд розірвати з 03.11.2016 Договір поруки №4Ф15102И/П від 25.10.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» та Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частини 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Софа ЛТД» у даній справі з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Договір №4Ф15102И/П від 25.10.2016 є договором поруки, який підпадає під правове регулювання норм статей 553-559 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

За приписами статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами статті 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Правовий аналіз частини 2 статті 556 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов`язання. Цей висновок узгоджується з положенням частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України, яка передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов`язанні внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-466цс15, від 07 жовтня 2015 року у справі №6-932цс15, постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №907/759/17, від 07 серпня 2018 року у справі №910/22259/17, від 14 серпня 2018 року у справі №910/22454/17, від 19 лютого 2019 року у справі №910/4427/18, від 17 квітня 2019 року у справі №910/6381/18.

При цьому у разі повного виконання обов`язку боржника новий кредитор має право вимагати від первісного кредитора виконання обов`язку з передачі документів, які підтверджують вимоги до боржника.

Разом з цим, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

За положенням частини 1 статті 615 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з цим відповідно до частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07 серпня 2018 року у справі №910/22259/17, від 14 серпня 2018 року у справі №910/22454/17, від 28 серпня 2018 року у справі №910/20932/17, від 02 жовтня 2018 року у справі №910/21033/17, від 16 жовтня 2018 року у справі №910/3568/18, від 17 квітня 2019 року у справі №910/6381/18.

Крім того, оцінка істотного порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №910/6381/18.

При цьому, саме лише невиконання первісним кредитором обов`язку з передачі документів, що підтверджують обов`язки боржника за Кредитним договором, не свідчить про відсутність у нового кредитора права вимоги до боржника. Саме виконання позивачем свого обов`язку перед відповідачем є тим юридичним фактом, з яким закон пов`язує виникнення цивільних прав та обов`язків між позивачем як новим кредитором та боржником, при цьому виникнення цих цивільних прав та обов`язків не обумовлено настанням такої обставини як вручення позивачу документів, тому відсутні підстави вважати, що невиконання відповідачем обов`язку передати документи є істотним порушенням договору, внаслідок якого позивач значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні Договору поруки.

Відповідно до частини 1 статті 555 Цивільного кодексу України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов`язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора.

Як вірно встановив суд першої інстанції, матеріали справи не містять доказів звернення банку до поручителя з вимогою виконати зобов`язання боржника за кредитними договорами із зазначенням сум заборгованості, а у договорі поруки відсутня вказівка на суму конкретних зобов`язань боржника, за виконання яких поручився позивач.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду про те, що позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами тих обставин, що саме невиконання відповідачем зобов`язань із передачі копій документів на підтвердження обов`язків боржника за кредитними договорами свідчить про істотність порушення відповідачем умов договору у розумінні положень частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України, а також значною мірою позбавило його того, на що він розраховував під час укладення спірного договору поруки.

При цьому, посилання позивача на спричинення йому збитків, яке мотивоване тим, що для реалізації договору поруки позивач вимушений був залучати кредитні кошти за кредитним договором №4С16102Г від 25.10.2016 та сплачувати проценти за кредитом, колегією суддів відхиляються, оскільки з огляду на правову природу поруки як способу забезпечення виконання зобов`язання, обумовлену положеннями статей 553, 554 Цивільного кодексу України, та враховуючи недоведення позивачем обставин звернення відповідача до нього як до поручителя з вимогою щодо виконання основного зобов`язання, наведені позивачем обставини залучення позивачем кредитних коштів для сплати їх відповідачеві за власною ініціативою залежали лише від його волевиявлення.

Таким чином, доводи скаржника про те, що суди не врахували положень Договору поруки щодо обов`язку Банку передати поручителю належним чином засвідчені документи, що підтверджують обов`язки боржника за кредитними договорами відповідно до частин 1, 2 статті 556 Цивільного кодексу України, а також посилання на неврахування пункту 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України, що мало наслідком порушення статті 20 Господарського кодексу України, частини 1 статті 2, частини 1 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, безпідставні, як безпідставними є і доводи скаржника про те, що невиконання відповідачем зазначеного обов`язку є істотним порушенням умов Договору поруки.

Посилання скаржника на те, що умовами договору та положеннями частини 1 статті 517, частин 1 - 2 статті статті 556 Цивільного кодексу України передбачено обов`язок вручення/передачі документів, який є імперативним та відмова від виконання його тягне за собою наслідки, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України, не ґрунтуються на зазначених нормах законодавства та умовах Договору.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не здійснив необхідних дій для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, як передбачено частиною 2 статті 182 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів відхиляються, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Доводи скаржника стосовно того, що місцевий господарський суд безпідставно не витребував за клопотанням позивача документи, зокрема, кредитний договір №4Ф15102И від 16.12.2015, розрахунок заборгованості по ньому та договори, які були укладені в забезпечення виконання даного кредитного договору, колегією суддів відхиляються, оскільки суд першої інстанції, розглянувши клопотання позивача від 17.04.2019 про витребування доказів, ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2019 повернув останнє позивачу без розгляду з огляду на його невідповідність вимогам до змісту клопотання про витребування доказів, встановленим пунктами 4, 5 статті 81 Господарського процесуального кодексу України. Дана ухвала є чинною та позивачем не оскаржувалась. У свою чергу, згідно частини 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Аргументи скаржника стосовно порушення вимог статті 236 Господарського процесуального кодексу України колегією суддів також відхиляються як необґрунтовані, оскільки судами попередніх інстанцій вірно встановлено характер спірних правовідносин, досліджено обставини, які входять до кола обставин, що підлягають доказуванню у даному спорі та правильно застосовано норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Доводи апеляційної скарги позивача не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Софа ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 у справі №910/5000/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 у справі №910/5000/19 залишити без змін.

Матеріали справи №910/5000/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 22.10.2019.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді І.М. Скрипка

А.І. Тищенко