СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2019 р. Справа № 922/1431/19

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я,О., суддя Пуль О.А.

За участю секретаря судового засідання Гончарова О.В.

За участю представників сторін:

від позивача - Бідило Т.О., ордер ПТ № 169881 від 16.10.19,

від відповідача - Самойлов Є.Ю., ордер АХ № 1003491 від 17.10.19 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Новопокровський завод залізобетонних конструкцій", смт Новопокровка, Чугуївський район, Харківська обл. (вх. №2854 Х/2-5)

на рішення господарського суду Харківської області від 30.07.2019 (суддя Жельне .С.Ч., повний текст рішення складено та підписано 01.08.2019) по справі №922/1431/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Абіт-Текс", м. Київ

до Приватного акціонерного товариства "Новопокровський завод залізобетонних конструкцій", смт Новопокровка, Чугуївський район, Харківська обл.

про стягнення 255 566,04 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ТОВ "Абіт-Текс" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до ПрАТ "Новопокровський завод залізобетонних конструкцій" про стягнення заборгованості в сумі 255 566,04 грн. з якої: основна заборгованість складає 250 000,00 грн., інфляційні збитки - 3 511,25 грн., 3% річних - 2054,79 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача сплачений ним до суду судовий збір у розмірі 3 833,35 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 27301,50 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 30.07.2019 по справі №922/1431/19 позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ "Новопокровський завод залізобетонних конструкцій" на користь ТОВ "АБІТ-ТЕКС" основну заборгованість у розмірі 250 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3750,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 30.07.2019 по справі №922/1431/19 скасувати та прийняти по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги 5750,23 грн. та витрати на правничу допомогу та представництво у суді в розмірі 25000,00 грн.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що :

- суд першої інстанції проігнорував вимоги ст. 120 ГПК України, чим фактично унеможливив участь відповідача у судовому засіданні , в якому було прийнято оскаржуване рішення у даній справі, оскільки ухвала з повідомленням про час та місце розгляду справи була отримана відповідачем 01.08.2019, тобто пізніше дати даного судового засідання, що є безумовною підставою для скасування судового рішення;

- судом першої інстанції було порушено право відповідача на оскарження ухвали від 23.07.2019, якою суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження та надання строку для подання відзиву на позовну заяву, оскільки саму ухвалу відповідач отримав вже після проголошення рішення у справі та, відповідно, часу та можливості оскаржити її вже не було;

- всупереч вимогам ч. 1 ст. 42 ГПК України суд першої інстанції проігнорував заяву відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю адвоката та розглянув справу без участі представника, що є фахівцем у галузі права. Самостійно представляти себе відповідач не має можливості, оскільки у особи, яка є керівником підприємства, відсутня відповідна спеціальність чи рівень знань;

- відповідачем не було отримано ухвалу про відкриття провадження у справі та фактично не повідомлено про строк подання відзиву на позовну заяву. Таким чином, не надавши можливості відповідачеві ознайомитися з матеріалами справи до закриття підготовчого провадження, закривши підготовче провадження без належного повідомлення та участі відповідача, суд першої інстанції порушив встановлене ч. 1 ст. 42 та п.1 ч.1 ст. 78 ГПК України процесуальне право відповідача ознайомитись з суттю позовних вимог та їх обґрунтуванням та подати відзив на позовну заяву та докази, які обґрунтовують такий відзив;

- у відповідача наявні всі докази, які підтверджують факт виконання ним своїх зобов`язань за договором поставки, але у зв`язку із неотриманням ним ухвали про відкриття провадження у справі, неповідомленням про строк подання відзиву на позовну заяву, отриманням відповідачем ухвали з повідомленням про час та місце розгляду справи вже після проголошення рішення у справі дані докази судом першої інстанції прийнято не було.

- відповідачем 11.07.2018 було укладено договір поставки №17, за яким відповідач зобов`язався поставити продукцію - бетонні вироби, а позивач -оплатити їх. Відповідно до специфікації №1 товар постачався за адресою: Харківська обл. м. Чугуїв, вул. Горішного 142. Позивач, в свою чергу, після того, як йому було відвантажено товар на суму передплати, яку він здійснив на рахунок відповідача, почав вимагати у відповідача відвантажити йому додатково товар, без внесення коштів у якості передплати, про що йому неодноразово було відмовлено. Також позивач неодноразово виступав з проханнями поставити товар без попередньої оплати на відстань більш ніж 250 км без узгодження умов щодо оплати відповідних транспортних послуг, на що отримував відмови, у тому числі у письмовому вигляді. Таким чином, відповідач у повній мірі виконав своє господарське зобов`язання перед позивачем, про що є відповідний акт звірки.

Також апелянтом до матеріалів апеляційної скарги додано копію договору поставки №17 від 11.07.2018 та копію Специфікації №1 ( Додаток №1 від 11.07.2018 до Договору поставки №17 від 11.07.2018).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.09.2019 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду на 17.10.2019 о 09:15 год.

Представник відповідача в судовому засіданні 17.10.2019 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу (вх.№9533 від 08.10.2019 ) та його представник в судовому засіданні 17.10.2019 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просить залишити її без задоволення, а також не приймати докази, які не були подані Приватним акціонерним товариством "Новопокровський завод залізобетонних конструкцій" разом з позовною заявою, без поважних на те причин.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що господарським судом Харківської області в ухвалі від 20.05.2019 було надано строк на подання відзиву, відповідач цей строк пропустив.

Також вказує на те, що відповідач до свого клопотання від 23 липня 2019 року про повернення до стадії підготовчого провадження та поновлення строку на подання відзиву не додав жодного доказу, який би підтверджував поважність причин неподання відзиву в строк. На підставі чого господарський суд Харківської області з метою недопущення порушення права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, прийняв абсолютно законне рішення, відмовити у поновленні процесуального строку.

Крім того зазначає, що відповідач, заявляючи про те, що у нього наявні всі докази, які підтверджують відсутність заборгованості, не додає такі докази до апеляційної скарги, чим порушує вищенаведені норми. При цьому, відповідач безпідставно зазначає про поставку продукції за договором від 11 липня 2018 року №17, а саме плит ПК 30-12-8 у кількості 12 штук, плит ПК 36-12-8 у кількості 6 штук, бетону твердого товарного М-150 ОК 5-9 у кількості 24 м. куб., розчину цементного М-75 ОК П8 у кількості 142 м. куб., де отримувачем є ТОВ «Капітал Інвест Строй» на суму 288 416,00 грн., адже спір виник між позивачем та відповідачем, і предметом доказування у даному випадку є обставини, які спростовують або підтверджують заборгованості в сумі 255 566 грн. 04 коп., що виникла з інших підстав - внаслідок непоставки позивачу плит ПК 68-12-8 у кількості 52 штуки, за які була сплачена повна вартість. Таким чином, як вважає позивач, суд апеляційної інстанції не повинен брати докази у вигляді копії договору поставки №17 від 11 липня 2018, копії специфікації №1 до цього договору, копії акту звірки переданих будівельних матеріалів за Договором поставки №17 від 11 липня 2018, адже вони не стосуються предмету доказування і тому є неналежними.

17.10.2019 відповідачем подано до апеляційного господарського суду клопотання (вх.№9842 від 17.10.2019), в якому він просить суд долучити як докази до матеріалів справи такі документи:

- копію договору поставки №17 від 11.07.2018 з додатками (у тому числі Специфікація №1 як Додаток №1 від 11.07.2018 до Договору поставки №17 від 11.07.2018) на 2 арк.;

- копії видаткових накладних на 58 арк.;

- копію акту звірки з ТОВ «Абіт-Текс»;

- колію акту звірки з ТОВ «Капітал Інвест Строй» на 1 арк.

Зазначене клопотання відповідач обґрунтовує тим, що позивач у відзиві на апеляційну скаргу не визнає обставини, які викладені відповідачем в апеляційній скарзі, які є очевидними, у зв`язку з чим відповідач має право подати докази на підтвердження наведених ним обставин.

Колегія суддів, розглянувши дане клопотання, дійшла висновку про залишення його без розгляду, зважаючи на таке.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Однак відповідач, заявляючи клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, які не були предметом дослідження суду першої інстанції, не навів жодних доводів щодо неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Також відповідач 17.10.2019 подав до апеляційного господарського суду клопотання (вх.№9841 від 17.10.2019), в якому просить суд викликати як свідків та допитати у судовому засіданні таких осіб:

ОСОБА_1 , що мешкає : АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , що мешкає: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_3 , що мешкає: АДРЕСА_3 .

Колегія суддів, розглянувши дане клопотання, дійшла висновку про залишення його без розгляду, зважаючи на таке.

Відповідно до статті 88 Господарського процесуального кодексу України показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка.

У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень.

Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків.

Заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.

Однак відповідачем всупереч вимогам зазначеної норми до клопотання про виклик свідків не додано нотаріально завірених письмових заяв зазначених осіб, які б містили викладення тих обставин, які вони пояснюють суду.

Крім того, статтею 113 ГПК України встановлено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені,- встановлюються судом.

Статтею 169 ГПК України закріплено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 119 ГПК встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Статтею 118 ГПК України встановлено наслідки пропуску процесуальних строків та зазначено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.09.2019 було встановлено учасникам справи строк для подання заяв, клопотань тощо - до 30.09.2019.

Однак відповідачем при поданні клопотання про виклик свідків зазначений строк пропущений і клопотання про його поновлення із зазначенням поважних причин такого пропуску суду не надано.

Також представником відповідача в судовому засіданні 17.10.2019 було заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на те, що ним 16.10.2019 укладено із адвокатом договір про надання правової допомоги та він бажає ознайомитися із матеріалами справи.

Представник позивача проти зазначеного клопотання заперечував та зазначав, що представник відповідача знайомився з матеріалами справи при розгляді справи в суді першої інстанції, а укладення договору з адвокатом про надання відповідачеві правової допомоги не є підставою для відкладення розгляду справи.

Колегія суддів, розглянувши дане клопотання, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, так як відповідачем не наведено підстав для відкладення розгляду справи, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, зокрема статтями 202 та 216 цього Кодексу.

При цьому ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.09.2019 було встановлено строк для надання заяв, клопотань тощо, тобто судом надано учасниками справи достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи та реалізації своїх процесуальних прав.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу доводи відповідача та позивача, заслухавши усні пояснення представників перевіривши в межах вимог апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до частин 2, 3, 4 статті 120 Господарського процесуального кодексу України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч.1 ст. 42 ГПК України, Сторони по справі мають право, зокрема,:

1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень;

2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам;

3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб;

Як свідчать матеріали справи, ухвалою господарського суду Харківської області від 02.07.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 23.07.2019 о 12:40 год.

Позивач та відповідач отримали копії зазначеної ухвали, про що свідчать наявні в матеріалах поштові повідомлення про вручення поштового відправлення №611 та №615.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.07.2019 було відкладено судове засідання на 30.07.2019 року об 11:30 год.

Копію зазначеної ухвали відповідач отримав лише 01.08.2019, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення про вручення поштового відправлення №612.

30.07.2019 господарським судом Харківської області було прийнято рішення у даній справі.

Таким чином, в порушення вимог статті 120 Господарського процесуального кодексу України місцевий господарський суд не повідомив завчасно відповідача про дату, час та місце судового засідання, в якому було прийнято оскаржуване рішення у справі, позбавивши його права на участь в судовому засіданні та інших передбачених ч.1 ст. 42 ГПК України процесуальних прав сторони.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 277 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто господарським судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Отже розгляд місцевим господарським судом справи по суті за відсутності представника відповідача, належним чином не повідомленого про дату час та місце проведення судового засідання, в якому було прийнято рішення є безумовною підставою для скасування рішення господарського суду першої інстанції у даній справі.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення господарського суду першої інстанції у зв`язку із порушенням ним норм процесуального права.

Разом з цим, приймаючи нове рішення у справі, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову, зважаючи на таке.

Як свідчать матеріали справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" та Приватним акціонерним товариством "Новопокровський завод залізобетонних конструкцій" була досягнута усна домовленість про поставку плит ПК 68-12-8 у кількості 52 шт.

На підставі вказаної домовленості Товариством з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" за рахунком-фактурою №102 від 27.06.2018 було сплачено на рахунок Приватного акціонерного товариства "Новопокровський завод залізобетонних конструкцій" предоплату у розмірі 250 000,00 грн., що підтверджуються наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №1556 від 27.06.2018 (а.с.33).

26.10.2018 за вих.№22-10/18 позивач на адресу відповідача направив вимогу, в якій останнього було сповіщено про необхідність поставки плит ПК 68-12-8 в кількості 52 шт. в семиденний строк з дня отримання вимоги зазначивши адресу поставки: Дніпропетровська область, селище міського типу Черкаське, військове містечко №2.

Вимогою від 08.01.2019 року за вих.№01-01/19 відповідача було сповіщено про необхідність повернення сплаченої грошової суми, шляхом її перерахування на банківський рахунок позивача. Однак, вказана вимога була залишена відповідачем без відповіді.

Дані обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду про стягнення на свою користь заборгованості в сумі 255 566,04 грн. з якої: основна заборгованість складає 250 000,00 грн., інфляційні збитки - 3 511,25 грн., 3% річних - 2054,79 грн.

Місцевий господарський суд, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що :

- позивачем доведено, що ним на виконання усної домовленості було здійснено попередню оплату товару на суму 250 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1556 від 27.06.2018.Поряд із тим, відповідач на обумовлену суму товар так і не поставив;

- відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, доказів поставки товару або повернення попередньо сплаченої позивачем за поставку товару грошової суми не надав, отже, позовні вимоги про стягнення основної заборгованості у розмірі 250 000,00 грн. підлягають задоволенню;

- за своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України. Таким чином правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача 2 054,79 грн. - 3% річних та 3 511,25 грн. інфляційних втрат, нарахованих відповідачеві внаслідок вчасного неповернення сплачених позивачем за поставку товару грошових коштів відсутні.

Колегія суддів погоджується із таким висновком, зважаючи на таке.

У відповідності до статті 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За загальним правилом відповідно до ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За умовами ч. 1 ст. 181 ГК України також допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

У свою чергу, відповідно до ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Враховуючи викладене та зважаючи на зміст спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли господарські правовідносини з поставки товару, шляхом укладення договору поставки у спрощений спосіб, а дії сторін щодо направлення рахунку-фактури №102 від 27.06.2018 на оплату товару та його оплати відповідно до платіжного доручення №1556 від 27.06.2018 засвідчують їх волю для настання відповідних правових наслідків.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання на лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутно сті конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обов`язковість договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з частиною 1 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором,- у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Так, з матеріалів справи вбачається , що на виконання усної домовленості сторін, ТОВ "АБІТ-ТЕКС" платіжним дорученням №1556 від 27.06.2018 на рахунок ПрАТ "Новопокровський завод залізобетонних конструкцій" здійснив попередню оплату товару - плит ПК 68-12-8 у кількості 52 шт., сплативши на рахунок відповідача 250 000,00 грн. за наданим відповідачем рахунком -фактурою №102 від 27.06.2018. (а.с.32-33).

Разом з тим, відповідачем належними доказами по справі не підтверджено належне виконання ПрАТ "Новопокровський завод залізобетонних конструкцій" умов усної домовленості щодо поставки товару - плит ПК 68-12-8 у кількості 52 шт., попередню оплату яких здійснено позивачем, а також не надано доказів, які б підтверджували, що на вимогу позивача ПрАТ "Новопокровський завод залізобетонних конструкцій" здійснив повернення попередньо сплаченої позивачем за поставку плит ПК 68-12-8 у кількості 52 шт. грошової суми. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивач відповідно до ст. 693 ЦК України мав право вимагати повернення попередньої оплати в сумі 250 000,00 грн., а тому позовні вимоги ТОВ "АБІТ-ТЕКС" про стягнення основної заборгованості у розмірі 250 000,00 грн. (попередньої оплати) є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 2 054,79 грн. - 3% річних та 3 511,25 грн. інфляційних, нарахованих відповідачеві внаслідок вчасного неповернення сплачених позивачем грошових коштів, слід зазначити про таке.

Як вбачається з встановлених судом обставин, між сторонами виникли правовідносини з поставки, в межах яких відповідач повинен був поставити товар.

Зобов`язання поставити товар не є грошовим зобов`язанням.

Положеннями статті 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Таким чином, вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення лише грошового зобов`язання.

Разом з тим, стягнення з постачальника суми попередньої оплати, не вважається грошовим зобов`язанням у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.

Отже, як правильно зазначив господарський суд першої інстанції, стягнення з відповідача суми попередньої оплати не є наслідком порушення ним грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

Відповідно до п. 5.2 постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов`язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов`язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав.

Таким чином, оскільки стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором поставки, не вважається грошовим зобов`язанням у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, то застосування позивачем частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування до стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних є помилковим.

Отже, правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача 2 054,79 грн. - 3% річних та 3 511,25 грн. інфляційних втрат, нарахованих відповідачеві внаслідок вчасного неповернення сплачених позивачем за поставку товару грошових коштів, відсутні.

Таким чином колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача основної заборгованості у розмірі 250 000,00 грн. та відмові у задоволенні вимог про стягнення 2 054,79 грн. - 3% річних та 3 511,25 грн. інфляційних втрат .

Також, в позовній заяві позивач просив покласти на відповідача 12 301,50 грн. витрат на оплату послуг з надання правової допомоги та 15 000, 00 грн. витрат на представництво інтересів в суді.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката та витрат на представництво у суді позивачем до суду першої інстанції надано: попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, договір про надання юридичних послуг та правової допомоги №5/2018 від 22.10.2018, акт здачі-приймання виконаних послуг за договором від 03.05.2019, ордер Серія ХВ №000093 від 18.06.19, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2053 виданого 07.12.2016 ОСОБА_4 .

Частинами 2, 3 статті 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та правомірно встановлено судом першої інстанції, жодних документів, які підтверджують здійснення позивачем фактичної оплати гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги (як то квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки і т.д.) позивачем суду не надано не було.

За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача 12 301,50 грн. витрат на оплату послуг з надання правової допомоги та 15 000, 00 грн. витрат на представництво інтересів в суді через їх недоведеність.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що між позивачем та відповідачем 11 липня 2018 року було укладено договір поставки №17, за яким відповідач зобов`язався поставити продукцію - бетонні вироби, а позивач - оплатити їх. Відповідно до специфікації №1 товар постачався за адресою: Харківська обл., м. Чугуїв, вул. Горішного 142. Позивач, в свою чергу, після того, як йому було відвантажено товар на суму передплати, яку він здійснив на рахунок відповідача, почав вимагати у відповідача відвантажити йому додатково товар, без внесення коштів у якості передплати, про що йому неодноразово було відмовлено. Також позивач неодноразово виступав з проханнями поставити товар без попередньої оплати на відстань більш ніж 250 км без узгодження умов щодо оплати відповідних транспортних послуг, на що отримував відмови, у тому числі у письмовому вигляді. Таким чином, відповідач у повній мірі виконав своє господарське зобов`язання перед позивачем, про що є відповідний акт звірки.

Однак колегія суддів не може погодитися із такими посиланнями відповідача, зважаючи на таке.

Відповідачем до матеріалів апеляційної скарги додано копію договору поставки №17 від 11.07.2018 та копію Специфікації №1 яка є Додатком №1 від 11.07.2018 до Договору поставки №17 від 11.07.2018.

Дослідженням в суді апеляційної інстанції копії даного договору встановлено, що відповідачем за даним договором поставлено наступну продукцію: плити ПК 30-12-8 у кількості 12 штук, плити ПК 36-12-8 у кількості 6 штук, бетон твердого товарного М-150 ОК 5-9 у кількості 24 м. куб., розчин цементний М-75 ОК П8 у кількості 142 м. куб., де отримувачем є ТОВ «Капітал Інвест Строй» на суму 288 416,00 грн.

Проте, спір між сторонами у даній справі виник щодо поставки плит ПК 68-12-8 у кількості 52 шт. за іншим правочином, а саме: правочином, укладеним між позивачем та відповідачем у спрощений спосіб шляхом надання відповідачем позивачеві рахунку-фактури №102 від 27.06.2018 та здійснення позивачем відповідно до платіжного доручення №1556 від 27.06.2018 передоплати на рахунок відповідача у розмірі 250 000,00 грн.

При цьому, як рахунок-фактура №102 від 27.06.2018, так і платіжне доручення про його оплату №1556 від 27.06.2018 не містять посилань на договір поставки №17 від 11 липня 2018 року.

Не містять посилань на вказаний договір і вимога позивача від 26.10.2018 за вих.№22-10/18 про необхідність поставки плит ПК 68-12-8 в кількості 52 шт., а також вимога позивача від 08.01.2019 року за вих.№01-01/19 про необхідність повернення сплаченої грошової суми.

Також товар, який є предметом поставки за договором від 11 липня 2018 року №17, є відмінним від товару, зазначеному у рахунку-фактурі №102 від 27.06.2018.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що вказаний договір №17 від 11.07.2018 укладено 11.07.2018, тобто вже після виставлення відповідачем рахунку-фактури №102 від 27.06.2018 та його оплати позивачем згідно з платіжним дорученням №1556 від 27.06.2018.

Також відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що всупереч вимогам ч. 1 ст. 42 ГПК України суд першої інстанції проігнорував заяву відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю адвоката та розглянув справу без участі представника, що є фахівцем у галузі права. Самостійно представляти себе відповідач не має можливості, оскільки у особи, яка є керівником підприємства, відсутня відповідна спеціальність чи рівень знань.

Проте колегія суддів вважає такі посилання відповідача безпідставного, оскільки відповідачем до вказаного клопотання не надавалося жодних доказів на підтвердження обставин, викладених в даному клопотанні.

Також є безпідставними і посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було надано відповідачу можливості подати докази та відзив на позовну заяву, які б спростували доводи позивача, зважаючи на таке.

Відповідно до частин 8 та 9 статті 185 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду Харківської області від 20.05.2019 у справі №922/1431/19 було відкрито провадження у даній та, серед іншого, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, оформленому відповідно до статті 165 Господарського процесуального кодексу України, - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Направлення відповідачу копії ухвали господарського суду Харківської області від 20.05.2019 у справі №922/1431/19 про відкриття провадження у справі повернулась на адресу суду першої інстанції із позначкою пошти «за закінченням строку зберігання».

Відповідно до абзацу 4 частини 4 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Отже господарським судом першої інстанції було належним чином повідомлено відповідача про строк для надання відзиву, проте останній з власної вини не отримав копію відповідної ухвали суду, якою такий строк встановлено.

При цьому, згідно з ч.1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно з п. 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі "ІОніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Однак, відповідач до свого клопотання від 23 липня 2019 року про повернення до стадії підготовного провадження та поновлення строку на подання відзиву не додав жодного доказу, який би підтверджував поважність причин не подання відзиву в строк.

А тому господарський першої інстанції з метою недопущення порушення права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку цілком правомірно ухвалою від 23.07.2019 відмовив у поновленні пропущеного відповідачем процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву.

З урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції обставин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ПрАТ "Новопокровський завод залізобетонних конструкцій" та скасування рішення господарського суду Харківської області від 30.07.2019 по справі №922/1431/19 з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Крім того, в апеляційній скарзі апелянтом заявлено вимогу про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу та представництво у суді в розмірі 25000,00 грн.

Згідно з приписами п.п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом з тим, апелянтом не надано жодних документальних доказів щодо обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, а також здійснення відповідачем фактичної оплати гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, зокрема, квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо.

Враховуючи викладене, колегія суддів залишає без задоволення вимоги апелянта про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу та представництво у суді в розмірі 25000,00 грн.

Керуючись статтями 129, статтею 269, пунктом 2 статті 275, пунктами 1, 4 частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 30.07.2019 у справі №922/1431/19 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Новопокровський завод залізобетонних конструкцій" (63523, Харківська область, Чугуївський район, с.м.т. Новопокровка, вул. Заводська (Островського), 10, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АБІТ-ТЕКС" (01103, м.Київ, бульвар Дружби Народів, будинок 28-А, Н/П 6, офіс 1, ) основну заборгованість у розмірі 250 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3750,00 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25.10.2019

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль