ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2019 р. м. Київ Справа№ 910/10658/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Браславець Ю.Ю.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 10.10.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.08.2019 про відмову у забезпеченні позову

у справі №910/10658/19 (суддя Полякова К.В.)

за позовом Державної іпотечної установи

до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання протиправними та скасування рішень

В судовому засіданні 10.10.2019 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2019 у справі №910/10658/19 у задоволенні заяви Державної іпотечної установи про забезпечення позову у справі № 910/10658/19 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, позивач 27.08.2019 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, заяву Державної іпотечної установи про забезпечення позову задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваній ухвалі, обставинам справи.

Апелянт не погоджується з висновками суду про те, що позивачем у заяві не доведено належними доказами вчинення відповідачем дій, направлених на реалізацію майнових прав згідно прийнятих рішень комітету Фонду, та на безпідставність посилань позивача на можливе утруднення або взагалі неможливість виконання рішення суду, у разі задоволення позову з огляду на продаж забезпеченого заставою майна, оскільки у випадку переходу права власності на заставлене майно до іншої особи, позивач не позбавлений можливості звернути стягнення на таке майно.

На думку скаржника, суд не врахувавши встановлений пріоритет Державної іпотечної установи щодо звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, в оскаржуваній ухвалі фактично встановив інший, відмінний від встановленого законом порядок звернення стягнення на предмет застави, що є порушенням норм матеріального права.

Вказує, що оскаржувані рішення прийняті Фондом в порушення спеціального нормативного акту, яким має керуватися Фонд при здійсненні власних владних повноважень, а саме, в порушення ч. 3 статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

На думку апелянта, висновок суду першої інстанції щодо відсутності можливих негативних наслідків для Позивача у разі безпідставної реалізації Фондом заставного майна Державної іпотечної установи, враховуючи, що застава зберігає свою силу у випадку переходу права власності на заставлене майно до іншої особи, є невідповідним, оскільки нормами Закону України «Про заставу», а саме статтею 27 регулюються правовідносини, які виникають при уступці заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу.

Зазначає, що судом взагалі не були враховані можливі негативні наслідки, до яких призведе реалізація заставного майна позивача.

У відзивах на апеляційну скаргу представники відповідача та ПАТ КБ «Надра» заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивача з підстав її необґрунтованості, просили її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2019 апеляційну скаргу позивача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2019 поновлено позивачу строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 10.10.2019.

Представники позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 10.10.2019 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати, заяву Державної іпотечної установи про забезпечення позову задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 10.10.2019 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Представник ПАТ КБ «Надра» в судовому засіданні апеляційної інстанції 10.10.2019 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженої ухвали норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Державна іпотечна установа звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними та скасування рішень.

Разом із позовною заявою Державна іпотечна установа подала заяву про забезпечення позову, шляхом зупинення дії рішення комітету Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 181 від 17.07.2019, зупинення дії рішення комітету Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 212 від 24.07.2019, зупинення дії рішення комітету Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 201 від 19.07.2019, заборони 41 підприємству (згідно наданого переліку) вчиняти будь-які дії, пов`язані із реалізацією майнових прав за кредитними договорами, зазначеними у рішеннях комітету Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 181 від 17.07.2019, № 201 від 19.07.2019, а також № 212 від 24.07.2019, що перебувають в заставі Державної іпотечної установи, укладеними між ПАТ "КБ "Надра" та фізичними особами.

На думку заявника, вказані рішення суперечать нормам чинного законодавства, зокрема Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та Закону України "Про заставу", що грубо порушує права та законні інтереси Державної іпотечної установи.

Заявник вказує, що у ПАТ "КБ "Надра" існує перед Державною іпотечною установою заборгованість на загальну суму 150520500,14 грн., що забезпечена заставою за договором застави майнових прав від 15.10.2008 № 7/1-З, що визначено постановою Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/5783/18.

Отже, невжиття вказаних заходів забезпечення позову призведе до фактичної втрати предмета застави внаслідок реалізації на 41 акредитованому майданчику майнових прав за кредитними договорами, зазначеними у спірних рішеннях комітету, якими затверджено умови продажу активів ПАТ "КБ "Надра", а саме права вимоги за кредитними договорами, що укладені з фізичними особами та знаходяться в заставі Державної іпотечної установи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2019 у справі №910/10658/19 у задоволенні заяви Державної іпотечної установи про забезпечення позову у справі № 910/10658/19 відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні заяви Державної іпотечної установи про забезпечення позову у даній справі, суд виходив з того, що у поданій до суду заяві про забезпечення позову заявник посилається на можливе утруднення або взагалі неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позову з огляду на продаж забезпеченого заставою майна, що є предметом розгляду даної справи, в матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачем дій, направлених на реалізацію майнових прав згідно прийнятих рішень комітету Фонду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 140 ГПК України суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, що подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

За наслідками дослідження вимог заяви, наведеного заявником обґрунтування вимог та доданих ним до заяви доказів, суд не встановив підстав, які б вказували на необхідність виклику заявника та/або витребування від нього додаткових пояснень або додаткових доказів.

Частиною першою статті 138 ГПК України встановлено, що заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими Господарським процесуальним кодексом України для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими ГПК України; після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З аналізу вказаної норми вбачається, що заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду. Однак особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Тобто положення вказаної статті пов`язують вжиття заходу забезпечення з ефективним захистом або поновленням порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, реальним виконанням судового рішення, а також із наявністю обставин, що достеменно свідчать про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;

6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;

7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

При цьому, в силу положень ч. 1 ст. 74 ГПК України обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення конкретного позову та на які така сторона посилається.

У п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" зазначено, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову є засобом, що гарантує виконання майбутнього рішення господарського суду, який полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. Забезпечення позову визначається як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, мають тимчасовий характер і діють до закінчення розгляду справи по суті заявлених вимог.

За загальним правилом умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтована вірогідність утруднення або неможливість виконання майбутнього рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відтак, забезпечення позову у господарському процесі застосовується з метою забезпечення виконання судового рішення.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до ст.74 ГПК України. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести адекватність засобу забезпечення позову.

При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1-2 ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 79 ГПК України).

Тобто, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість зникнення/знищення певних доказів або імовірність порушення прав особи без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

На обґрунтування поданої заяви заявник зазначає, що продаж майна, що перебуває в заставі позивача, унеможливить або суттєво утруднить захист прав та інтересів позивача, а також зазначає, що продаж вказаного майна порушує вимоги Закону України "Про заставу".

Статтею 1 Закону України "Про заставу" передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до ч.2 ст.583 Цивільного кодексу України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Частинами 1, 2 статті 20 Закону України "Про заставу" визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі ліквідації юридичної особи заставодавця заставодержатель набуває право звернення стягнення на заставлене майно незалежно від настання строку виконання зобов`язання, забезпеченого заставою.

Згідно зі ст.27 Закону України "Про заставу" застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу.

Відтак, враховуючи приписи чинного законодавства, застава зберігає свою силу у випадку переходу права власності на заставлене майно до іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Відповідно до пункту 2 Положення про Комітет Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань консолідації, управління та продажу майна (активів) банків, затвердженого рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №963 від 18.04.2019, Комітет є постійно діючим колегіальним органом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що здійснює діяльність у сфері управління майном (активами) неплатоспроможного банку, включаючи передпродажну підготовку такого (таких) майна (активів) для подальшого продажу та продажу майна (активів) такого банку.

Пункт 3 Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №388 від 24.03.2016, передбачає, що дія цього Положення поширюється на працівників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які діють в межах повноважень, передбачених Законом про систему гарантування та/або делегованих Фондом, працівників банків, що ліквідуються, та інших осіб, які беруть участь у процесі ліквідації таких банків на договірних умовах.

Аналіз вищезазначених норм дозволяє стверджувати, що реалізація активів ПАТ «КБ «Надра» Фондом гарантування вкладів фізичних осіб є виконанням основного завдання Фонду - виведення неплатоспроможного банку з ринку.

В свою чергу зупинення дії рішень комітету Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.07.2019 № 181, від 19.07.2019 № 201, від 24.07.2019 № 212 та заборона вчинення дій із реалізації майнових прав за кредитними договорами за своєю суттю є забороною Фонду та іншим особам, які беруть участь у процесі ліквідації банків на договірних умовах, вчиняти дії, які він зобов`язаний здійснювати в силу прямих приписів законодавства.

Відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 137 ГПК України не допускається забезпечення позову у справах, відповідачем у яких є неплатоспроможний банк або Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, шляхом заборони відповідачу, його посадовим особам вчиняти певні дії.

Заява про вжиття заходів забезпечення позову в частині заборони акредитованим майданчикам вчиняти будь-які дії, пов`язані з реалізацією майнових прав за кредитними договорами, зазначеними у оскаржуваних рішеннях Комітету ФГВФО на заборону здійснення процедури ліквідації неплатоспроможного ПАТ «КБ «НАДРА», яка включає в себе в силу положень ч. 6 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», реалізацію прав вимоги за кредитними договорами, а тому забезпечення позову у справі обраним позивачем способом впливає на здійснення повноважень ФГВФО.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення заяви Державної іпотечної установи про вжиття заявлених нею заходів забезпечення позову у даній справі.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин аргументи апелянта суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття ухвали про відмову у задоволенні заяви Державної іпотечної установи про забезпечення позову у даній справі.

Доводи відповідача та ПАТ КБ «Надра», викладені у відзивах на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає обґрунтованими з вищевикладених підстав.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваної ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Державної іпотечної установи на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.08.2019 про відмову у забезпеченні позову у справі №910/10658/19.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.08.2019 про відмову у забезпеченні позову у справі №910/10658/19 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.08.2019 про відмову у забезпеченні позову у справі №910/10658/19 залишити без змін.

3. Матеріали оскарження у справі №910/10658/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту підписання і не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складено 25.10.2019.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко