РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.10.2019Справа № 910/10873/19
За позовом Фізичної особи - підприємця Закорецького Олександра Васильовича до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання частково недійсним додаткового договору оренди.

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гукун Н.В.

Представники сторін:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - Дорогін К.Ю.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про визнання частково недійсним п. 3.1 в редакції додаткового договору від 18.02.2016 та в редакції додаткового договору від 24.10.2016 до договору №3361/д від 06.02.2016 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, відносно розміру орендної плати.

Вимоги позову мотивовані тим, що зміна (збільшення) розміру орендної плати відбулась без затвердження незалежної оцінки, і спірні умови договору не відповідають його п. 3.5 та ст. 11, 19, 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

За клопотанням представника Позивача судове засідання 16.10.2019 проводиться за його відсутності.

Відповідач вимоги позову відхилив з підстав, наведених у відзиві, та зокрема, оскільки на момент укладення додаткових договорів від 18.02.2016 та від 24.10.2016 з дати останньої оцінки об`єкта оренди встановлений законом термін у три роки ще не сплинув, а отже проведення нової оцінки не вимагалося. Також Відповідач наполягав, що орендна плата була збільшена за згодою сторін, що дозволялося законом, і п. 3.1 у редакції вказаних додаткових договорів не суперечив п. 3.5 Договору.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі договору №3361/д від 06.02.2015 зі змінами, внесеними додатковими договорами від 18.02.2016, 22.06.2016, 25.07.2016, 23.09.2016, 24.10.2016, 28.11.2016, далі разом - Договір, Позивач орендував спочатку у Регіонального відділення Фонду деревного майна України по Запорізькій області, а потім у Відповідача, строком по 31.03.2017 (п. 10.1 Договору у редакції змін від 28.11.2016) державне нерухоме майно, визначене у п. 1.1 Договору (далі - Майно), яке перебуває на балансі структурного підрозділу Відповідача.

Фактична передача Позивачу Майна у користування підтверджується актом приймання-передачі майна від 06.02.2015, та не заперечується сторонами.

За своєю правовою природою Договір є договором оренди державного майна, тому на правовідносини за ним поширюються норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна», далі - Закон.

Досліджуючи зміни, які вносилися в Договір та на неправомірність яких посилається Позивач, судом встановлено наступне.

Згідно з п. 1.1 Договору, при його укладенні для визначення розміру орендної плати за Договором (встановлюється розділом 3) вартість Майна була визначена на підставі висновку від 31.08.2014, затвердженого РВ ФДМУ по Запорізькій області.

Відповідно до п. 3.5 Договору, розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із Сторін у разі зміни Методики її розрахунку, істотної зміни стану об`єкта з незалежних від Сторін причин та інших випадках, передбачених чинним законодавством.

У подальшому, на підставі додаткової угоди від 18.02.2016, п. 3.1 Договору було викладено у такій редакції: орендна плата, визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розділу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 (зі змінами та доповненнями) та результатами конкурсу на право оренди державного майна, за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 року становить 7917,12 грн. без ПДВ.

Одночасно, вказаною додатковою угодою було внесено зміни в п. 10.1 Договору, та строк дії Договору продовжено по 31.03.2016 включно.

Далі, на підставі п. 1 додаткової угоди від 24.10.2016, п. 3.1 Договору було доповнено абзацем 2 наступного змісту: орендна плата, визначена за домовленістю сторін, з 01.10.2016 становить 8450 грн. без ПДВ; інші умови Договору, у тому числі, інші абзаци п. 3.1 Договору, залишено без змін.

Позивач стверджує, що розмір орендної плати вказаними угодами було змінено неправомірно - без затвердження незалежної оцінки, що передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, усупереч п. 3.5 Договору та ст. 11, 19 та 21 Закону.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Отже, при вирішенні спору про визнання правочину (господарського договору) недійсним, необхідно встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і відповідних наслідків; в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони; яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що відповідно до ст. 11 Закону (тут і надалі - у редакції, на момент виникнення спірних правовідносин, тобто, на момент укладення додаткового договору від 18.02.2016 про внесення змін у Договір), оцінка об`єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Оцінка об`єкта оренди передує укладенню договору оренди. У разі якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об`єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об`єкта оренди.

Згідно зі ст. 19 Закону, орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об`єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об`єктів, що перебувають у державній власності.

Орендна плата, встановлена за відповідною методикою, застосовується як стартова під час визначення орендаря на конкурсних засадах.

При цьому, відповідно до ст. 21 Закону, розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін.

Згідно зі ст. 3.5 Договору, розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із Сторін у разі зміни Методики її розрахунку, істотної зміни стану об`єкта з незалежних від Сторін причин та інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Дослідивши умови оскаржуваних додаткових угод, у сукупності з іншими умовам Договору та вказаними вище нормами Закону, судом встановлено, що заявлені Позивачем порушення, які він вважає підставами для недійсності, місця не мали.

Так, додаткові договори від 18.02.2016 та від 24.10.2016 до Договору всупереч твердженням Позивача були укладені без порушення вказаних вище норм, а саме, орендна плата була визначена на підставі висновку від 31.08.2014 про вартість Майна, затвердженого РВ ФДМУ по Запорізькій області, і була збільшена за погодженням сторін без проведення нової оцінки, оскільки з дати останньої оцінки об`єкта оренди (Майна) встановлений Законом термін у три роки ще не сплинув.

Також, судом враховано, що додатки до додаткових договорів від 18.02.2016 та від 24.10.2016 містять посилання на вартість Майна, встановленою оцінкою від 31.08.2014, яка вказана у Договорі.

Щодо посилання Позивача на п. 3.5 Договору, то при внесенні змін у п. 3.1 Договору вказаними додатковими угодами не було порушено умови вже укладеного до цього п. 3.5 Договору, оскільки умови Договору щодо обов`язкової зміни розміру орендної плати у разі зміни Методики її розрахунку, істотної зміни стану об`єкта з незалежних від Сторін причин та інших випадках, передбачених чинним законодавством, передбачені законом, жодним чином за заперечують право сторін, закріплене у ст. 21 Закону, змінити розмір орендної плати за погодженням сторін, тобто, за власною добровільною домовленістю, та якщо така зміна не порушуватиме норм Закону.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним п. 3.1 Договору в редакції додаткового договору від 18.02.2016 та в редакції додаткового договору від 24.10.2016, із наведених Позивачем обґрунтувань, тому у позові суд відмовляє.

Інші доводи та заперечення сторін спору, викладені у поданих ними суду заявах по суті спору, а також інші, не описані вище, надані сторонами докази - усі вони судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору (відмову у позові з наведених вище обґрунтувань) впливу не мають.

Окремо суд зауважує, що оскільки при вирішенні спору про визнання правочину недійсним встановлюється наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення, то для вирішення даного спору не має правового значення, і тому, судом не надається оцінка твердженням сторін щодо того, чи на даний час (тобто, після внесення оскаржуваних змін у п. 3.1 Договору) Договір закінчив свою дію, чи є продовженим, чи є по ньому заборгованість тощо.

Щодо того, що у зв`язку з внесенням змін у Договір, орендодавця Майна по ньому було змінено з Регіонального відділення Фонду деревного майна України по Запорізькій області на Відповідача, то судом також не надається оцінка правовірності чи неправомірності такої заміни, оскільки на дану обставину, як на підставу недійсності оскаржуваного пункту Договору у редакції додаткових угод від 18.02.2016 та від 24.10.2016, Позивач не посилається, а лише констатує, що договорів з філією Відповідача не укладав, не зазначаючи, яким чином не впливає на дійсність оскаржуваного ним пункту Договору.

Судові витрати, у які Позивачем включено лише витрати по оплаті судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на Позивача.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 17.10.2019

Суддя Р.Б. Сташків