ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 жовтня 2019 року Справа № 903/225/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Олексюк Г.Є. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі Першко А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області на рішення Господарського суду Волинської області від 24 липня 2019 року в справі № 903/225/19 (суддя В.А. Войціховський)
час та місце ухвалення: 24 липня 2019 року; м. Луцьк, пр. Волі, 54а; вступна і резолютивна частина проголошена о 10:41 год; повний текст рішення складено 1 серпня 2019 року
за позовом Заступника прокурора Волинської області в інтересах держави
в особі Кабінету Міністрів України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:
Державне підприємство "Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство "Рожищеагроліс"
до відповідача 1: Головного управління Держгеокадастру у Волинській області
відповідача 2: Фермерського господарства "Стельмащук"
відповідача 3: Рожищенської районної державної адміністрації
відповідача 4: Копачівської сільської ради
про визнання незаконними та скасування розпорядження, наказів, рішення; визнання недійсними договорів оренди землі та скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності
за участю представників сторін:
від Прокурора - Климюк Н.В.; Лис Н.В.;
від Позивача - Савчук Г.Р.;
від Відповідача 1 - Ковальчук О.В.;
від Відповідача 2 - Волинець О.П.;
від Відповідача 3 - не з`явився;
від Відповідача 4 - не з`явився;
від Третьої особи - Багацький Є.Г..
ВСТАНОВИВ:
Заступник прокурора Волинської області (надалі Прокурор) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (надалі Позивач) звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (надалі Відповідач 1), Фермерського господарства «Стельмащук» (надалі Відповідач 2), Рожищенської районної державної адміністрації (надалі Відповідач 3), Копачівської сільської ради (надалі Відповідач 4) з позовною заявою в якій просив суд:
· визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Відповідача 3 від 10 грудня 2013 року №334 в частині затвердження технічних документацій із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Городинівської та Уляниківської сільських рад Рожищенського району Волинської області площею 39,8903 га та 37,4903 га;
· визнати незаконними та скасувати пункт 1.3, пункт 1.4, підпункт 2.1.3 та підпункт 2.1.4 наказу Відповідача 1 від 29 липня 2015 року №21 «Про затвердження документації із землеустрою»;
· визнати недійсним договір оренди землі від 20 листопада 2015 року, укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 щодо земельної ділянки площею 39,8903 га, кадастровий номер :01:003:1032, що розташована на території Городинівської сільської ради Рожищенського району Волинської області;
· визнати недійсним договір оренди землі від 20 листопада 2015 року, укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 щодо земельної ділянки площею 37,4903 га, кадастровий номер :01:003:0353, що розташована на території Копачівської сільської ради Рожищенського району Волинської області;
· скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності Відповідача 1 на земельну ділянку площею 39,8903 га, кадастровий номер :01:003:1032, що розташована на території Городинівської сільської ради Рожищенського району Волинської області;
· скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності Відповідача 1 на земельну ділянку площею 37,4903 га, кадастровий номер :01:003:0353, що розташована на території Копачівської сільської ради Рожищенського району Волинської області;
· визнати незаконним та скасувати наказ Відповідача 1 від 21 грудня 2018 року №3-1355/15-18-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" в частині передачі земельної ділянки площею 37,4903 га, кадастровий номер :01:003:0353, що розташована на території Копачівської сільської ради Рожищенського району Волинської області, у власність Відповідача 4;
· визнати незаконним та скасувати рішення Відповідача 4 від 29 січня 2019 року №43/6 "Про прийняття земельних ділянок державної власності у комунальну власність Копачівської сільської ради об`єднаної територіальної громади" в частині прийняття у комунальну власність земельної ділянки площею 37,4903 га, кадастровий номер :01:003:0353, що зазначена у додатку до вказаного рішення під номером 48.
В справі також брала участь третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Рожищеагроліс» (надалі Третя особа).
При зверненні з даним позовом в інтересах держави в особі Позивача в обґрунтування необхідності захисту інтересів держави Прокурор вказує на бездіяльність Позивача, яка полягала у невжитті останнім заходів захисту порушених прав держави в судовому порядку, що, на думку Прокурора надає йому право на звернення до суду.
Також Прокурор в обгрунтування своїх позовних вимог зазначив, що зазначені у позовній заяві спірні договори оренди земельних ділянок, розпорядження Відповідача 2 №344, накази Відповідача 1 №21 та за №3-1355/15-18-СГ, а також рішення Відповідача 4 №43/6 суперечать вимогам Земельного та Лісового законодавства України.
Як зазначає Прокурор, частина спірних земельних ділянок розташована у кварталі 45 виділах 21, 22 та 44, що знаходяться на території Городинівської сільської ради та у кварталі 65 виділах 6, 7, 8, 9, 10 та 23, що знаходяться на території Уляниківської сільської ради - належать до земель лісового фонду, що підтверджується матеріалами лісовпорядкування підприємства 2010 року.
Вказане на переконання Прокурора підтверджується як інформацією спеціалізованого виробничого об`єднання "Укрдержліспроект" від 15 листопада 2018 року № 558, так і висновком судової земельно-технічної експертизи №42/5 від 4 лютого 2019 року, в якому зазначено, що земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:003:0353 площею 37,4903 га і :01:003:1032 площею 39,8903 га накладаються на земельні ділянки лісового кварталу №65 і частини лісового кварталу №45 Стирненського лісництва Третьої особи.
При цьому, пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово- картографічні матеріали лісовпорядкування.
Таким чином, як зауважує Прокурор частина спірних земельних ділянок відносяться до земель лісового фонду Третьої особи та накладається на землі лісу, що розташовані в кварталах 65 та 45 Стирненського лісництва, правовий статус яких посвідчується саме планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, розробленими ВО "Укрдержліспроект".
Рішенням Господарського суду Волинської області від 24 липня 2019 року позовні вимоги Прокурора були задоволені повністю (том 3, а.с. 176-203).
Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що згідно висновку судової земельно-технічної експертизи ТОВ "Волинь-Експерт" №42/5 від 4 лютого 2019 року вбачається наявність накладання земельних ділянок з кадастровими номерами :01:003:0353 площею 37,4903 га за межами населених пунктів Уляниківської сільської ради і :01:003:1032 площею 39,8903 га за межами населених пунктів Городинівської сільської ради на земельні ділянки лісового кварталу №65 і частини лісового кварталу №45 Третьої особи.
Вказане, на думку місцевого господарського суду, свідчить про те, що Відповідачем 3 без вилучення спірних земельних ділянок з держлісфонду було змінено їх цільове призначення на сільськогосподарські угіддя, що, в подальшому, призвело до їх незаконної передачі Відповідачем 1 у користування Відповідача 2 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказане на переконання місцевого господарського суду свідчить про перевищення Відповідачем 1 та Відповідачем 3 наданих законом повноважень. У даному ж випадку, як вбачається з матеріалів справи, оспорювані земельні ділянки до їх відведення в оренду мали лісогосподарське призначення.
Місцевий господарський суд у своєму рішенні зауважив, що спірні земельні ділянки було сформовано на підставі проведеної Відповідачем 3 інвентаризації земель, технічні документації із землеустрою щодо яких затверджено розпорядженням голови Відповідача 3 від 10 грудня 2013 року №334 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Рожищенського району".
Однак, на думку суду, зазначеними технічними документаціями із землеустрою щодо інвентаризації земель, в порушення вимог земельного та лісового законодавства, було сформовано спірні земельні ділянки, невірно визначено їх правовий статус та цільове призначення (землі сільськогосподарського призначення).
Що ж стосується представництва інтересів держави, то судом першої інстанції зазначено, що ухвалою суду від 26 березня 2019 року про відкриття провадження у справі, в першу чергу було підтверджено підстави представництва Прокурором інтересів держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Кабінету Міністрів України за позовною заявою №05-723вих19 від 22 березня 2019 року, прийнято відповідну позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Відповідач 1, не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 4, а.с. 6-30), в якій з підстав, висвітлених в ній, просив суд: рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким закрити провадження у справі; рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог; рішення місцевого господарського суду скасувати та застосувати строки позовної давності до вимог Прокурора.
Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Відповідач 1 звертає увагу апеляційного суду на те, що Прокурором при зверненні до суду з даним позовом були проігноровані положення частин 3, 4 статті 53 ГПК України, частин 3, 4 Закону України "Про прокуратуру", оскільки, як вбачається з матеріалів справи, Позивач був повідомлений про пред`явлення прокуратурою позову в його інтересах листом від 21 березня 2019 року (№ 05-709вих 19), а позов подано 22 березня 2019 року (№ 05-723вих 19). Відповідач 1 вказує, що Прокуратурою не надано можливості Позивачу оскаржити підстави для представництва його інтересів в суді в порядку частини 4 статті 23 ЗУ "Про прокуратуру" або подати позов самостійно.
Також, Відповідач 1 в своїй апеляційній скарзі зауважив, що технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Уляниківської та Городинівської сільських рад Рожищенського району Волинської області, включають довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями на території відповідної сільської ради (за даними форми 6-зем) та висновки відділу Держземагентства у Рожищенському районі про погодження технічної документації. Відповідно до наявних копій документів, долучених до позовної заяви, земельна ділянка №1, яка знаходиться на території Уляниківської сільської ради, площею 37,4903 га належить до сільськогосподарських угідь, а саме - пасовищ. Земельна ділянка 39,8903 га, яка знаходиться на території Городинівської сільської ради також належить до сільськогосподарських угідь, а саме: рілля - 17,0415 га, пасовища - 22,8488 га.
Отже, на переконання апелянта земельні ділянки сформовані за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення, не наданих у власність або постійне користування та розташовані за межами населених пунктів, при цьому обмеження (обтяження) на використання земельних ділянок та земельні сервітути на вказаних земельних ділянках відсутні.
Вказане, на переконання апелянта, спростовує твердження Прокурора про те, що Відповідач 3 при прийнятті оскаржуваного розпорядження вийшов за межі власних повноважень.
Окрім того, Відповідач 1 просив застосувати до даних правовідносин позовну давність оскільки, як випливає із законодавства України, Позивач наділений повноваженнями щодо організації ведення державного земельного кадастру, державного контролю за використанням і охороною земель та здійснення землеустрою, державного контролю за використанням і охороною земель та здійсненням землеустрою, а також щодо координації діяльності органів виконавчої влади в галузі охорони земель, а тому на думку апелянта міг дізнатися про порушення, на думку Прокурора його прав і самостійно звернутися до суду за їх захистом.

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 3 вересня 2019 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 1 на рішення Господарського суду Волинської області від 24 липня 2019 року. Запропоновано Прокурору, Позивачу, Відповідачу 2, Відповідачу 3, Відповідачу 4, Третій особі надати відзив та письмові пояснення на апеляційну скаргу Відповідача 1 та докази його надсилання апелянту.
7 травня 2019 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив від Позивача та Третьої особи 1, в котрому з підстав, наведених у даному відзиві, просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін. Позивач зауважив, що факт передачі земельної ділянки був зафіксований в акті прийому-передачі із державної власності у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області цілісного майнового комплексу Державного закладу «Відділкова лікарня станція Козятин Південно-Західної залізниці». При цьому передача права власності відбувалася згідно акту прийому передачі і земельна ділянка також в нього була вписана.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16 вересня 2019 року було призначено справу № 903/225/19 до розгляду на 9 жовтня 2019 року об 16:00 год..
16 вересня 2019 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив від Відповідача 2, в котрому з підстав, наведених у даному відзиві, Відповідач 2 просив скасувати рішення місцевого господарського суду та відмовити повністю в задоволенні позовних вимог (том 4,а.с. 152-155). Відповідач 2 зауважив, що висновок судової земельно-технічної експертизи № 4/5 від 15 листопада 2018 року та лист Третьої особи не можуть бути підставою для визнання договорів оренди недійсними, а матеріали справи не містять матеріалів лісовпорядкування та перспективного плану організації та ведення лісового господарства.
На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 16 вересня 2019 року надійшли письмові пояснення від Третьої особи, в котрих з підстав, зазначених в письмових поясненнях, Третя особа просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін (том 4, а.с. 157-166). В своїх письмових поясненнях Третя особа зазначила, що в матеріалах справи відсутнє рішення уповноважених органів щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель ДП КСЛП "Ківерціліс" КП ВОКСЛП "Волиньоблагроліс" у зв`язку із чим, чинною її вважати не можна, а тому на переконання Третьої особи і не можна вважати її належним доказом.
На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 20 вересня 2019 року надійшов відзив Позивача, в котрих з підстав, зазначених у даному відзиві, Позивач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін (том 4, а.с. 157-166, 181-188). Позивач зазначив у відзиві, що йому стало відомо про факт передачі Відповідачу 2 в оренду земельних ділянок площею 39,8903 із запиту Прокурора від 21 лютого 2019 року № 05-340вих19.

В судове засідання від 9 та 22 жовтня 2019 року представники Відповідача 3 та Відповідача 4 не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.
Водночас, суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1 статті 120 ГПК України, що вказує на те, що ухвалою суду від 16 вересня 2019 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.
В судовому засіданні від 9 жовтня 2019 року представником Відповідача 2 було оголошено клопотання про призначення земельно-технічної експертизи у даній справі (котре було зареєстровано в системі діловодства «Спеціалізованого суду» за вх. 2434/19 від 9 жовтня 2019 року), з підстав, наведених у даному клопотанні.
Заслухавши думку представників сторін з приводу поданого клопотання про призначення експертизи, котрі заперечили проти його задоволення, з огляду на його безпідставність та необгрунтованість, колегія суддів порадившись на місці ухвалила відмовити в його задоволенні з огляду на наступне.
У відповідності до частини 1 статті 263 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 3 вересня 2019 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 1 та запропоновано Прокурору, Позивачу, Відповідачу 2, Відповідачу 3, Відповідачу 4 в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання Відповідачу 1 в порядку частини 2 статті 263 ГПК України.
Відтак виходячи із процесуальних норм, котрі регулюють порядок подання доказів та клопотань в суді апеляційної інстанції, клопотання Відповідача 2 про призначення експертизи мало б бути подано разом із поданням ним відзиву (котрий надійшов на адресу апеляційного суду 16 вересня 2019 року) на апеляційну скаргу Відповідача 1, а не в судовому засіданні від 9 жовтня 2019 року.
Поміж тим, колегія суддів дослідивши подане Відповідачем 1 клопотання, зважаючи на специфіку та характер земельно-технічної експертизи не вбачає саме яким чином експерт дасть відповідь (з огляду на непроведення такої експертизи в земельних відносинах) щодо цільового призначення земельної ділянки, оскільки таке питання вирішується на законодавчо закріпленому рівні та не підлягає встановленню експертизою з огляду на його встановлення відповідними органами та зазначення про це в технічних документаціях та публічній кадастровій карті України.
І окрім того, колегія суддів зауважує, що дане питання уже є та було досліджено судом першої інстанції з приводу чого й виник даний спір (приналежність даних земельних ділянок до тієї чи іншої категорії), а відповідно у суду достатньо матеріалів та доказів для встановлення відповідних питань.

В судовому засіданні, від 9 та 22 жовтня 2019 року представник Відповідача 1 підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній, просив суд її задоволити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Також, представник апелянта у своїх поясненнях зауважив, що приймаючи оскаржувані розпорядження не було будь-яких доказів котрі б вказували на віднесення спірних земельних ділянок до земель лісового фонду чи про їх накладення. Також, представник Відповідача 1 зауважив, що вважає, що Позивач мав самостійно звернутися з даним позовом і саме в межах позовної давності чого дотримано ним не було. Водночас Відповідач 1 в апеляційній скарзі та його представник в судовому засіданні зазначили, що висновки проведеної в рамках кримінального провадження справи не визнають, з огляду на невикористання відповідних документів (плану лісонасаджень, перспективного плану та планшету). Також, апелянт заперечив проти розподілу судового збору, а саме що стосується скасування реєстраційних дій, зазначивши, що він не є тією особою, яка вчиняє реєстраційні дії.
В судовому засіданні, від 9 та 22 жовтня 2019 року Відповідач 2 та його представник підтримали доводи, наведені в апеляційній скарзі Відповідача 1, та з підстав висвітлених в ній, просили суд її задоволити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Також, Відповідач 2 в своїх поясненнях зауважив, що він не знав і не знає, що дані земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду, він просто взяв участь у конкурсі зважаючи на його вид діяльності (фермерське господарство) оплатив кошти та виграв конкурс з приводу речового права оренди даних земельних ділянок.
В судовому засіданні від 9 та 22 жовтня 2019 року представник Позивача та Прокурор заперечили проти доводів, наведених в апеляційній скарзі, з підстав, наведених у відзиві, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому Прокурор зауважив, що ним вчининялися всі дії з виявлення даних спірних ділянок та дослідження щодо віднесення їх до земель лісу, а в цілому встановлення обставин накладення земель лісу на землі надані Відповідачу 2 та Відповідачу 4. Також, Прокурор обгрунтував подання позову саме ним в особі Позивача та дотримання вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Позивач ж не заперечив проти подання позову самим Прокурором в особі Позивача та надав пояснення про час та спосіб отримання ним інформації про наявність накладення зазначених земельних ділянок, котрі відносяться до земель лісового фонду.
В судовому засіданні від 9 та 22 жовтня 2019 року представник Третьої особи заперечили проти доводів, наведених в апеляційній скарзі, з підстав, наведених у відзиві, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому представник Третьої особи зауважив, що з матеріалів лісовпорядкування вбачається, що дані земельні ділянки, принаймі ще з 1977 року належали до земель лісового фонду, з часом матеріали лісовпорядкування постійно поновлювалися. При цьому саме Третя особа є тією особою котра наділена правом з огляду на її організаційно-правовому форму (державне підприємство спеціалізоване лісове агропромислове підприємство), мету та специфіку діяльності оформити право постійного користування землями лісу.
Заслухавши пояснення Відповідача 2, представників Відповідача 1, Відповідача 2, Позивача, Третьої особи 1 та Прокурора, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північнозахідного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що в обґрунтування своїх вимог Прокурор посилався на те, що розпорядженням голови Відповідача 3 від 10 грудня 2013 року №334 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Рожищенського району» було затверджено технічні документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Рожищенського району (том 1 а.с. 46-104).
Зокрема, вказаним розпорядженням затверджено технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Городинівської сільської ради площею 39,8903 гектарів та на території Уляниківської сільської ради Рожищенського району Волинської області площею 37,4903 гектарів.
На підставі вказаних землевпорядних документацій Наказом Головного управління Держземагенства у Волинській області від 21 січня 2015 року №6-а «Про здійснення добору земельних ділянок для продажу права оренди на них на земельних торгах» (том 1 а.с. 106) зазначені земельні ділянки включено до переліку земельних ділянок для підготовки лотів до проведення земельних торгів.
Наказом Відповідача 1 від 29 липня 2015 року №21 «Про затвердження документації із землеустрою» (том 1 а.с. 110-113) затверджені технічні документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), право оренди на які пропонується для продажу на земельних торгах щодо земельної ділянки площею 39,8903 га, кадастровий номер :01:003:1032, що розташована за межами населених пунктів Городинівської сільської ради Рожищенського району Волинської області та щодо земельної ділянки площею 37,4903 га, кадастровий номер :01:003:1032, що розташована за межами населених пунктів Уляниківської сільської ради (пункти 1.3-1.4 наказу), а також визначено забезпечити державну реєстрацію права державної власності в особі Відповідача 1/Держземагенства у Волинській області, зокрема, земельні ділянки площею 39,8903 га на території Городинівськоїсільської ради Рожищенського району Волинської області та площею 37,4903 га на території Уляниківської сільської ради Рожищенського району Волинської області (підпункти 2.1.3-2.1.4 наказу).
На підставі вказаного наказу 30 вересня 2015 року Реєстраційною службою Рожищенського районного управління юстиції Волинської області здійснено державну реєстрацію права державної власності за Головним управлінням Держземагенства у Волинській області, правонаступником якого є Відповідач 1, на земельну ділянку площею 39,8903 га, кадастровий номер :01:003:1032, що розташована за межами населених пунктів Городинівської сільської ради Рожищенського району області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (том 1 а.с. 171).
Право власності за Відповідачем 1 щодо земельної ділянки площею 37,4903 га кадастровий номер :01:003:1032 зареєстровано 29 вересня 2015 року (том 1 а.с. 174).
Як вбачається з матеріалів справи, за результатами проведення земельних торгів, 20 листопада 2015 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено договір оренди землі (надалі Договір; том 1, а.с. 178-181).
Згідно пункту 1.1 Договору, Відповідач 1 на підставі протоколу земельних торгів від 20 листопада 2015 року надає, а Відповідач 2, приймає, в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Городинівської сільської ради Рожищенського району Волинської області.
Відповідно пунктів 2.1-2.4 та 3.1-3.2 Договору, в оренду передається земельна ділянка із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 39,8903 га, у т. ч.: рілля-17,0415 га, пасовища-22,8488 га; кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:1032; категорія земель: землі сільськогосподарського призначення; код використання згідно з класифікатором видів цільового призначення земель (КВЦПЗ): А.01.01-для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; Договір укладено на строк 14 років; право оренди земельної ділянки виникає у орендаря з моменту його державної реєстрації відповідно до закону.
Зазначений Договір підписаний сторонами, скріплений відтисками їх круглих печаток та зареєстрований в реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 грудня 2016 року (том 1 а.с. 178-181).
Крім того, 20 листопада 2015 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено договір оренди землі (надалі Договір 2; том 1, а.с. 182-185).
Згідно пункту 1.1 Договору 2 Відповідач 1, на підставі протоколу земельних торгів від 20 листопада 2015 року надає, а Відповідач 2, приймає, в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Уляниківської сільської ради Рожищенського району Волинської області.
Згідно пунктів 2.1-2.4 та 3.1-3.2 Договору 2 в оренду передається земельна ділянка із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 37,4903 га, у т. ч.: пасовища-37,4903 га. Кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:0353; категорія земель: землі сільськогосподарського призначення. Код використання згідно з класифікатором видів цільового призначення земель (КВЦПЗ): А.01.01-для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; договір укладено на строк 14 років; право оренди земельної ділянки виникає у Відповідача 2 з моменту його державної реєстрації відповідно до закону.
Зазначений Договір 2 підписаний сторонами, скріплений відтисками їх круглих печаток та зареєстрований в реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 грудня 2016 року (том 1 а.с. 182-185).
В подальшому, на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 21 грудня 2018 року за №3-1355/15-18-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" (том 1 а.с. 214) та рішення Копачівської сільської ради від 29.01.2019р. №43/6 "Про прийняття земельних ділянок з державної власності у комунальну власність Копачівської сільської ради об`єднаної територіальної громади" (том 1 а.с. 215, 219) земельну ділянку площею 37,4903 га було передано у комунальну власність зазначеної сільської ради.
У зв`язку з цим, 6 лютого 2019 року державним реєстратором Рожищенської районної державної адміністрації зареєстровано право власності Відповідача 4 на вказану земельну ділянку (том 1 а.с. 176).
З інформації Виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 15 листопада 2018 року № 558 вбачається, що частину спірних земельних ділянок відведено у 2015 році в оренду Відповідачу 2 за рахунок земель лісогосподарського призначення Третьої особи, що підтверджується матеріалами лісовпорядкування 2010 року (том 1 а.с. 186-187).
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації від 11 серпня 2010 року №267 «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» Третій особі було надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування для ведення лісового господарства, які розташовані на території Городинівської та Уляниківської сільських рад Рожищенського району, площа земельних ділянок становить 356 га та 270 га відповідно (том 1 а.с. 206).
В подальшому, розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації від 28 квітня 2012 року №179 «Про внесення змін до розпорядження голови облдержадміністрації від 11 серпня 2010 року №267» було внесено зміни до попереднього розпорядження, чим змінено площі наданих підприємству у користування земельних ділянок з 356 га на території Городинівської сільської ради на 473,9 га та з 270 га на території Уляниківської сільської ради на 352,7338 га (том 1 а.с. 209).
Водночас, відповідно до розробленого ДП «Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Третій особі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування спірні земельні ділянки накладаються на землі лісу.
В той же час, Третя особа листом від 29 січня 2018 року за вих.№18 також підтвердила ту інформацію, що частина спірних земельних ділянок розташована у кварталі 45 виділах 21, 22 та 44, що знаходяться на території Городинівської сільської ради та у кварталі 65 виділах 6, 7, 8, 9, 10 та 23, що знаходяться на території Уляниківської сільської ради та належать до земель лісового фонду (том 1 а.с. 188).
Окрім того, з наявних у справі доказів вбачається, що висновком судової земельно-технічної експертизи ТОВ "Волинь-Експерт" №42/5 від 4 лютого 2019 року по цивільній справі №167/130/19, провадження №1-кс/167/456/19 (за клопотанням прокурора Рожищенського відділу місцевої прокуратури по кримінальному провадженні №0000030 від 22 серпня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 364 Кримінального кодексу України) встановлено наявність накладання земельних ділянок з кадастровими номерами :01:003:0353 площею 37,4903 га за межами населених пунктів Уляниківської сільської ради і :01:003:1032 площею 39,8903 га за межами населених пунктів Городинівської сільської ради на земельні ділянки лісового кварталу №65 і частини лісового кварталу №45 Стирненського лісництва Третьої особи (том 1 а.с. 189-205).
Апеляційний господарський суд констатує, що на вирішення вказаної експертизи було поставлено питання:
· чи має місце накладання земельної ділянки сільськогосподарського призначення (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) площею 39,8903 га, кадастровий номер :01:003:1032, розташованої на території Городинівської сільської ради Рожищенського району Волинської області, та земельної ділянки сільськогосподарського призначення (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) площею 37,4903 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:003:0353, розташованої на території Уляниківської сільської ради Рожищенського району Волинської області, на земельні ділянки лісового фонду, які перебувають у користуванні Третьої особи, згідно даних документації із землеустрою на зазначені вище земельні ділянки сільськогосподарського призначення та Перспективного плану організації і ведення лісового господарства Третьої особи, розробленого «Укрдержліспроект», у паперовому та електронному вигляді? Якщо так, то вказати площі земельних ділянок (лісових кварталів), на яких наявні накладання, із зазначенням кварталів і виділів.
Висновком експертного дослідження було встановлено, що в наявності накладення земельних ділянок з кадастровими номерами :01:003:0353 площею 37, 4903 Га за межами населених пунктів Уляніківської сільської ради і :01:003;1032 площею 39,8903 Га за межами населених пунктів Городинівської сільської ради на земельні ділянки лісового кварталу № 65 і частини лісового кварталу № 45 Стирненського лісництва Третьої особи (межі та площі накладення показані на плані в додатку до експертного дослідження);
Водночас, як пояснює Прокурор та Третя особа у своїх письмових поясненнях та позовній заяві, вказана документація із землеустрою на даний час не затверджена, у зв`язку з тим, що існування вищезазначених порушень перешкоджає Третій особі у встановленому законом порядку зареєструвати право постійного користування на лісові землі.
Прокурор вважаючи, що частина спірних земельних ділянок відносяться до земель лісового фонду Третьої особи та накладається на землі лісу, що розташовані в кварталах 65 та 45 Стирненського лісництва (правовий статус яких на переконання Прокурора посвідчується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування), що порушує права та інтереси держави, звернувся до суду в інтересах держави в особі Позивача за захистом, порушеного на його думку права, з позовом про визнання незаконними та скасування розпорядження, наказів, рішень, визнання недійсними договорів оренди землі та скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності.

Колегія суддів з огляду на подання даного позову Прокурора, в розрізі із запереченнями Відповідача 1, наведених в апеляційній скарзі, щодо відсутності правових підстав для представництва Прокурором інтересів держави, та щодо залишення позовної заяви без розгляду в даній справі, зазначає наступне.
Частинами 1, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі статтею 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Звернення до суду обґрунтоване спричиненням втрат бюджету, неможливістю належного фінансування витрат на розвиток інфраструктури, спричиненням шкоди економічним інтересам місцевої громади і порушенням прав громадян міста, які захищає та гарантує держава.
У контексті правовідносин у цій справі інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
З огляду на зазначене участь Прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме: має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу.
З наведеного слідує, що Прокурор може представляти інтереси держави в суді, зокрема, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Прокурор акцентує увагу на тому, що в даному випадку звернення Прокурора спрямоване не інакше як на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання зміни цільового призначення та незаконного вибуття лісових земель з державної власності, що, з огляду на значимість цього питання і дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства, становить суспільний інтерес.
З матеріалів справи вбачається, що Прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Позивача (представник якого підтримує позовну заяву та заперечує проти задоволення апеляційної скарги як в своїх письмових поясненнях (том 4, а.с. 181-188; так як і в судовому засіданні від 9 та 21 жовтня 2019 року)
Так, у відповідності до вимог частин 3, 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» Прокурором до пред`явлення даного позову до Господарського суду Волинської області отримано письмову вказівку заступника Генерального прокурора України від 21 березня 2019 року за №05/1-267вих19 щодо можливості звернення до суду з позовом в інтересах Позивача (том 1, а.с. 227), а також 21 березня 2019 року за №05-709вих19 направлено повідомлення Позивачу про намір пред`явити даний позов (том 1, а.с. 224-225).
Відповідно до статті 19 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, вирішення питань державного управління у сфері, зокрема, охорони навколишнього природного середовища та природокористування.
До основних повноважень Кабінету Міністрів України згідно зі статті 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" у сфері охорони навколишнього природного середовища належить здійснення в межах своїх повноважень державного управління у сфері охорони та раціонального використання землі, її надр, водних ресурсів, рослинного і тваринного світу, інших природних ресурсів.
Відповідно до пункту "а" частини 1 статті 13, частини 9 статті 149 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, зокрема вилучення земельних ділянок лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб.
Колегія суддів звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Водночас, можливість втручання прокурора у випадку, коли захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, або коли такий орган відсутній, а також вимоги законодавства щодо необхідності обґрунтування підстав для здійснення прокурором представництва підкреслюють позавідомчий та міжгалузевий характер діяльності прокурора, як інституту, що призначений для універсального та постійного ефективного захисту конституційно значимих цінностей.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі №924/1237/17, від 16 жовтня 2018 року в справі №916/1538/16, від 4 жовтня 2018 року в справі №911/2740/17, від 10 жовтня 2018 року в справі №925/68/18.
Відтак, ухвалою суду місцевого господарського суду від 26 березня 2019 року про відкриття провадження у справі, місцевим господарським судом судом в першу чергу було підтверджено підстави представництва Прокурора інтересів держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Позивача за позовною заявою №05-723вих19 від 22 березня 2019 року, прийнято відповідну позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.
Саме тому, у разі відкриття провадження по справі та здійснення її розгляду, заслуховування правової позиції сторін щодо предмету та підстав позовної заяви суд за результатами розгляду справи в разі встановлення відсутності порушеного права на захист котрого звернулася сторона із даним позовом мав би відмовити в задоволенні позовних вимог, а не залишати позов без розгляду з огляду на не підтвердження Прокурором правових підстав для представництва інтересів держави (як про це зазначає Відповідач 1 в поданій ним апеляційній скарзі та відзивах на позовну заяву).
Окрім того, колегія суддів акцентує увагу, що системне тлумачення вказаних приписів дозволяє дійти висновку, що стаття 53 Господарського процесуального кодексу України вимагає вказувати у позовній заяві докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог (на підтвердження обставин, якими обґрунтовані ці вимоги). При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві на виконання цієї статті обґрунтуванням Прокурора щодо визначеної ним підстави представництва, як і неподання Прокурором доказів відсутності органів влади, які мають повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, не є підставою для залишення позову без розгляду. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема повноважень Позивача, здійснювати у спосіб, який обрав Прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Дана правова позиція наведена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі 587/430/16-ц.
Відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Представництво в суді інтересів держави в особі Позивача може здійснювати ся прокурором генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора України або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Наявність підстав для представництва має бути обгрунтована прокурором у суді. Листом від 21 лютого 2019 року за № 05-340вих19 повідомлено Позивача про виявлені факти порушення земельного та лісового законодавства із проханням надати відповідь чи будуть вживатися заходи щодо повернення земельних ділянок в судовому порядку. В подальшому, листом від 12 березня 2019 року № 5162/0/2-19 Позивач повідомив, що про вказані у листі порушення з листа прокуратури у Волинській області, в частині представництва прокурором інтересів держави в суді, лист прокуратури надіслано на адресу Міністерства юстиції України, у відповіді якого заперечення щодо звернення прокурора з даним позовом, а також щодо бажання самостійно звернутися до суду за захистом інтересів держави, відсутні.
Крім того, листом від 21 березня 2019 року № 05/1-267вих заступником Генерального прокурора Стрижевською А.А. доручено прокуратурі Волинської області представляти інтереси держави в особі Позивача у даній справі.
разом з тим, на виконання вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокуратурою області листом від 21 березня 2019 року № 05-709вих19 на адресу Позивача направлено повідомлення про пред`явлення позову в інтересах останнього.
Дане вказує на те, що у суду відсутні законні підстави не лише залишити позовну заяву без розгляду (що описано вище в постанові з посиланням на правову позицію Верховного Суду), але й відсутні підстави для відмови Прокурору в позові з цих мотивів з огляду на необгрунтованість Прокурором звернення до суду від імені Позивача.

Що ж стосується заперечень Відповідача 1 наведених в апеляційній скарзі з приводу задоволення позовних вимог, а саме визнання незаконними та скасування розпоряджень, то колегія суддів зауважує наступне.
Аналізуючи спірні правовідносини на предмет застосування норм діючого матеріального законодавства України вбачається наступне.
Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Згідно статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 55 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Згідно статті 57 Земельного кодексу земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.
Відповідно до частини 2 статті 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Згідно статті 7 Лісового кодексу України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу; від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України; ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності; суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
Статтею 8 Лісового кодексу України визначено, що у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
У відповідності до статті 45 Лісового кодексу України лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.
Згідно статті 47 Лісового кодексу України лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства.
Статтею 48 Лісового кодексу України визначено, що у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.
Як визначено статтею 54 Лісового кодексу України: облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками; основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування; ведення обліку лісів забезпечується постійним підтриманням в актуалізованому стані характеристик кожної лісової ділянки, їх змін, спричинених господарською діяльністю, стихійним лихом або іншими причинами; громадяни та юридичні особи мають право на отримання у встановленому законодавством порядку інформації про облік лісів; порядок ведення обліку лісів встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу.
Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.
Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт (затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року), планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.
Отже, підсумовуюче вищеописані норми діючого законодавства України, колегія суддів констатує, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України.
Даний правовий висновок наведений в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 707/2192/15-ц, постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі № 278/1735/15-ц.
Відповідно до інформації Третьої особи від 29 січня 2018 року № 18, частина земельних ділянок з кадастровими номерами :01:003:1032 площею 37,4903 га і :01:003:0353 площею 39,8903 га накладається на землі лісового фонду (том 1, а.с. 188).
Колегія суддів звертає увагу, що обставини віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення підтверджуються планом лісонасаджень Третьої особи 2010 року, який є фрагментом з публічно кадастрової карти України (том 1, а.с. 187), що повністю нівелює твердження Відповідача 1 відносно відсутності в матеріалах справи матеріалів лісовпорядкування, котрі відносяться за ознаками приналежності до правовстановлюючих документів, котрі підтверджують право постійного користування лісовими ділянками.
Окрім того, за інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 15 листопада 2018 року № 558, земельні ділянки, майже повністю виділені у користування Відповідачу 2 за рахунок земель лісового фонду, що розташовані у кварталах 45 та 65 вказаного лісництва, що підтверджується доданим до листа фрагментом з Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталів 65 і 45 Стирненського лісництва Третьої особи (том 1, а.с. 186).
Поміж тим, в даному листі ще раз акцентується увага на наявність матеріалів лісовпорядкування, а саме частин кварталів 46, 65 Стирненського лісництва Третьої особи, що в котре нівелює твердження Відповідача 1 про відсутність в юридичній природі (зокрема й в матеріалах даної справи) таких документів як матеріали лісовпорядкування, котрі засвідчують право постійного користування даними земельними ділянками лісового фонду саме Третьою особою, до виготовлення технічної документації.
Між тим колегія суддів звертає увагу, що Прокурором до матеріалів справи долучено висновок судової земельно-технічної експертизи ТОВ "Волинь-Експерт" №42/5 від 4 лютого 2019 року, відповідно до котрого експертом було зроблено висновок про те, що площа накладення переданих у користування земельних ділянок на землі лісу становить: по земельній ділянці площею 37,4903 га :01:003:0353) 20,0667 га; по земельній ділянці площею 39,8903 га :01:003:1032) 29,6574 га.
Водночас, зважаючи на заперечення Відповідача 1, наведені в апеляційній скарзі та Відповідача 2 щодо несприйняття даного висновку експертизи з огляду незастосування та відсутність відповідних документів лісовпорядкування, колегія суддів зазначає таке.
Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України висновки експертів є одним з видів доказів, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами статті 98 Господарського процесуального кодексу України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.
Частиною першою статтею 91 Господарського процесуального кодексу України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
У відповідності частини першої статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як вбачається з матеріалів висновку судової земельно-технічної експертизи, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за статтею 384 Кримінального кодексу України.
При цьому, із висновку вбачається, що при дослідженні експертом даних земельних ділянок ним використовувалося: як фрагменти з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами лісового кварталу № 65 і частини лісового кварталу № 45 і меж їх таксаційних видів саме Третьої особи відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2010 року; так і план лісонасаджень Третьої особи, розроблений Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням 2010 році, так і пояснювальна записка до перспективнго плану організації і ведення лісового господарства Третьої особи, виконана комплексною експедицією Українського Державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання Державного агенства лісових ресурсів України, 2012 року.
Всі вищезазначені документи, долучені до матеріалів експертного дослідження та знаходяться в матеріалах даної справи (том 1, а.с. 194-204).
Разом з тим суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що інші сторони спору не подавали до суду інші висновки експертів, котрі б могли поставити під сумнів вищеописаний висновок (не скористалися правом подати суду першої інстанції висновок експерта складений на їх замовлення, відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України).
В той же час суд апеляційної інстанції констатує недоведеність заперечень Відповідача 1 та Відповідача 2 щодо проведення експертизи лише із залученням технічної документації Відповідача 2 щодо даних земельних ділянок, та в котре підтверджує наявність в юридичній природі матеріалів лісовпорядкування саме щодо спірних земельних ділянок та приналежність їх до лісового фонду, адже все вищеописане в даній постанові спростовує такі твердження.
В той же час експертизою в кримінальному провадженні встановлено саме факт накладення даних для Відповідача земельних ділянок на земельні ділянки лісового кварталу та площі такого накладення, при цьому експертом не досліджувалося (з огляду на відсутність такого експертного дослідження в цілому) питання категорії та приналежності таких земельних ділянок, зважаючи на те, що Відповідач 1 в принципі заперечує приналежність цих земельних ділянок до земель лісу зазначаючи про їх сільськогосподарське призначення.
Саме тому зважаючи на те, що наданий експертом висновок є повним та обґрунтованим, містить відповідь на поставлене питання, яка необхідна для повного, всебічного та обґрунтованого розгляду справи, та в якому висвітлені обставини, які не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування, з підстав відсутності у колегії суддів спеціальних знань, висновок експертизи приймається як доказ в розумінні статтей 76, 77, 91 Господарсько процесуального кодексу України.
Відтак на переконання колегії суддів право користування саме Третьої особи лісами площею 49,7241 га в правовому полі дії пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, висновком земельно-технічної експертизи від 4 лютого 2019 року, а також інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 15 листопада 2018 року.

Що ж стосується заперечень з приводу віднесення даних земельних ділянок до земель лісового фонду, то колегія суддів зауважує наступне.
Відповідно до частин 1, 2, 7 статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.
Згідно частин 4, 8 статті 122 Земельного кодексу України (в редакцій, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Позивач передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки для територіального моря, а також передає земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності до статутного капіталу державного земельного банку, який стовідсотково належить державі та не підлягає приватизації.
Згідно частини 9 статті 149 Земельного кодексу України: Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", крім випадків, визначених частинами п`ятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
Враховуючи вищеописане, колегія суддів приходить до висновку, що право на вилучення земельних ділянок державної власності лісогосподарського призначення для не лісогосподарських потреб має право виключно Позивач.
Відповідно до частини 7 статті 28-1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" (розділ VII Прикінцеві та Перехідні Положення) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до державної реєстрації права державної чи комунальної власності на земельні ділянки формування земельних ділянок за рахунок земель державної та комунальної власності, визначення їх угідь, а також віднесення таких земельних ділянок до певних категорій може здійснюватися на підставі матеріалів інвентаризації земель, проведеної за рішенням: у межах населених пунктів - сільських, селищних, міських рад, за їх межами - районних державних адміністрацій. Матеріали інвентаризації земель у такому разі підлягають погодженню в порядку погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та затверджуються органами, які прийняли рішення про проведення інвентаризації.
Формування земельних ділянок у такому порядку може здійснюватися один раз. Порядок проведення інвентаризації земель затверджується Позивачем.
Відповідно до Порядку проведення інвентаризації земель (затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2012 року №513 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)), за результатами проведення інвентаризації земель виконавцем робіт складається технічна документація, що затверджується замовником.
Як вбачається з матеріалів справи, спірні земельні ділянки було сформовано на підставі проведеної Рожищенською районною державною адміністрацією інвентаризації земель, технічні документації із землеустрою щодо яких затверджено розпорядженням голови Рожищенської районної державної адміністрації від 10 грудня 2013 року №334 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Рожищенського району".
Однак, на думку суду, зазначеними технічними документаціями із землеустрою щодо інвентаризації земель, в порушення вимог земельного та лісового законодавства, було сформовано спірні земельні ділянки, невірно визначено їх правовий статус та цільове призначення (землі сільськогосподарського призначення).
Водночас, вищевказані землевпорядні документації не містять жодних погоджень з Позивачем та Третьою особою.
Крім того, згідно статті 12, частини 1 статті 20, частини 1 статті 122 та частини 3 статті 149 Земельного кодексу України, територіальні органи Держгеокадастру України, районні державні адміністрації взагалі не наділені повноваженнями щодо вилучення, зміни цільового призначення і надання у власність земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб.
Відтак, спірним розпорядженням голови Відповідача 3 від 10 грудня 2013 року № 334 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Рожищенського району» було фактично сформовано спірні земельні ділянки, визначено їх площу та цільове призначення не зважаючи на те, що вони накладаються на землі лісогосподарського призначення, а саме квартали 45 та 65 Третьої особи без їх вилучення з держлісфонду.
При цьому, суд констатує, що рішення уповноваженим органом держави на підставі статтей 142, 149 Земельного кодексу України не приймались.
Вказане, на переконання колегія суддів, свідчить про те, що Відповідачем 3 без вилучення спірних земельних ділянок з держлісфонду було змінено їх цільове призначення на сільськогосподарські угіддя, що, в подальшому, призвело до їх незаконної передачі Відповідачем 1 у користування Відповідачу 2 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
А в цілому вищеописане свідчить про перевищення Відповідачем 3 та Відповідачем 1 наданих законом повноважень.
В свою чергу, відповідно до статті 22 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
У даному ж випадку, як вбачається з матеріалів справи, оспорювані земельні ділянки до їх відведення в оренду мали саме лісогосподарське призначення, що підтверджено висновком експертного дослідження, матеріалами лісовпорядкування від 2010 року, фотокарткою планшет № 12 (том 1, а.с. 198), що не спростовано іншими доказами, долученими апелянтом до матеріалів справи.
Частиною 1 статті 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Окрім того, відповідно до статті 1 Лісового кодексу України «Поняття про ліс», ліс - тип природних комплексів (екосистема), у якому поєднуються переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, трав`яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов`язані у своєму розвитку, впливають один на одного і на навколишнє природне середовище; усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі.
Лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.
Земельна лісова ділянка - земельна ділянка лісового фонду України з визначеними межами, яка надається або вилучається у землекористувача чи власника земельної ділянки для ведення лісового господарства або інших суспільних потреб відповідно до земельного законодавства.
При цьому, таке визначення лісової ділянки повністю нівелює твердження Відповідача 1 та Відповідача 2 про віднесення спірних земельних ділянок до земель сільськогосподарського призначення з огляду на їх непокритість лісовим масивом та зростанням там чагарників.
Окрім того, віднесення спірних ділянок до земель лісового фонду підтверджується й тим, що до розміщення на таких землях військової частини вони були вкриті лісом, а для цілей військової частини, такий ліс був вирубаний, що в котре підтверджує віднесення таких ділянок до земель лісового фонду.
Зважаючи на те, що спірні земельні ділянки вкриті лісовою рослинністю (були нею вкриті до вирубування лісу для розміщення військової частини) та використовуються державним лісогосподарським підприємством, віднесення їх до земель сільськогосподарського призначення є незаконним та суперечить матеріалам лівсовпорядкування наявним в матеріалах справи..
Поряд з тим, довідка форми 6-зем (яка відхилена судом першої інстанції на думку апелянта неправомірно) на яку посилається Відповідач 1, і яка на його думку засвідчує приналежність земельної ділянки до тієї чи іншої категорії земель відхиляється як неналежний доказ і апеляційним господарським судом оскільки: по перше, є лише формою статистичної звітності і не встановлює цільове призначення земельної ділянки, в розумінні статті 20 Земельного кодексу України; подруге, дана довідка не містить інформації на підставі яких документів до неї заносяться дані про землевласників, землекористувачів та до складу яких угідь має відноситися земельна ділянка; по-третє 1 січня 2016 року Наказ Державного комітету статистики України від 5 листопада 1998 року № 377 «Про затвердження форми державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції із заповнення», яким затверджена форма №6-зем, втратив чинність на підставі наказу Державної служби статистики № 190 від 19 серпня 2015 року.
Відтак, даний доказ не можна використовувати як такий, що засвідчує цільове використання спірних земельних ділянок та не потребує доказування та встановлення, оскільки інформація занесена до довідки може бути не підтверджена.
Дана правова позиція стосовно застосування довідки Форми 6-зем, висвітлена в постанові Верховного Суду від 5 вересня 2019 року в справі № 920/691/18.
Крім того, як зазначає Відповідач 1 у своїй апеляційній скарзі з посиланням на статтю 20 Земельного кодексу України, віднесення земельних ділянок до тієї чи іншої категорії земель здійснюється на підставі рішень органів державної влади та місцевого самоврядування.
При цьому, Відповідач 1 не зазначив, на якій підставі спірні земельні ділянки було віднесено до земель сільськогосподарського призначення та відображено в подальшому їх в статистичній звітності форми 6зем.
З розпорядження голови Відповідача 3 від 23 вересня 2010 ррку №278, на яке посилається Відповідач 1 в обгрунтування своєї позиції, вбачається, що земельні ділянки віднесено до земель запасу Уляниківської та Городинівської сільських рад (том 2, а.с. 19).
При цьому, відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Держкомзему від 23 липня 2010 року №548 (зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 1 листопада 2010 року за №1011/18306) до земель запасу (К16.00) належать земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам.
Відтак на переконання колегії суддів віднесення земельних ділянок до земель запасу не визначає їх цільове призначення та спростовує твердження Відповідача 1 щодо першопочаткового віднесення даних земельних ділянок до земель сільськогосподарського призначення.

Що стосується посилань Відповідача 1 в своїй апеляційній скарзі, щодо того, що на підставі рішення Волинської обласної ради від 23 листопада 2008 року №24/19 «Про відчуження будівель і споруд майнового комплексу військогового містечка №583 в с. Уляники Рожищенського району шляхом продажу через аукціон», яким було доручено генеральному директору КП ВОКСЛП "Волиньоблагроліс" визначити межі земельної ділянки орієнтовною площею 70,1 га, що виділяється для обслуговування будівель та споруд, які пропонуються для продажу через аукціон, було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДП КСЛП "Ківерціліс" КП ВОКСЛП "Волиньоблагроліс" щодо земельної ділянки площею 237,6465 га, якою встановлено, що площа земельної ділянки, яка виділяється для обслуговування будівель та споруд становить 73,7104 га - то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 35 Закону України «Про землеустрій» (в редакції, чинній на час розроблення вищезазначеної землевпорядної документації) інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.
Статтею 1 «Про землеустрій» визначено, що документація із землеустрою це затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо.
Однак, в матеріалах справи відсутні доказах існування рішення уповноважених органів щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель ДП КСЛП "Ківерціліс" КП ВОКСЛП "Волиньоблагроліс", у зв`язку з чим, існує сумнів щодо її затвердження та чинності.
Крім того, із зазначеної землевпорядної документації вбачається, що землі сільськогосподарського призначення на території, щодо якої проводилась інвентаризація земель, відсутні.
Згідно експлікації земель та картографічних матеріалів цільове призначення земельних ділянок - землі змішаного використання (капітальні одноповерхові, трьох і більше поверхові споруди; під проїздами, проходами та площадками) 73,7104 га та землі лісового фонду 163,9361 га.
Окрім того, з акту прийому-передачі земельної ділянки на місці розміщення майнового комплексу військового містечка в с. Уляники вбачається, що 170 га площі покрито лісом та з матеріалів лісовпорядкування 1997 року в наявності є план лісонасадження і таксаційний опис, а також зазначено, що при обстежені лісових масивів комісія вирішила передати вищезгадану площу для ведення лісового господарства, охорони лісів від пожеж та самовільних рубок, створення лісових культур та природного лісовідведення (том 2, а.с. 151-152).
Усе вищевказане в котре на переконання колегії суддів засвідчує ту обставину, що дані земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду та ніяким чином не до земель сільськогосподарського призначення, навіть з огляду на їх заповнення лісовими масивами ще до розміщення військового містечка та й після його ліквідації.
Відповідно до частин 1, 2 статті 22 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного розпорядження голови Відповідача 3 від 10 грудня 2013 року №334) землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).
Згідно спірних Договорів оренди землі від 20 листопада 2015 року предметом оренди є земельні ділянки сільськогосподарського призначення, а саме рілля та пасовища, що належать до сільськогосподарських угідь, перелік яких відсутній в експлікації земель технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДП КСЛП "Ківерціліс", на яку посилається представник Відповідача 1 у своїй апеляційній скарзі.
Статтею 20 Земельного кодексу України визначено, що зміна цільового призначення земель здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Таким чином, проведення інвентаризації земель шляхом розроблення та затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель не може змінювати цільове призначення земель, а лише встановлює їх місце розташування, межі та правовий статус.
Крім того, у доданих Відповідачем 1 документах щодо передачі майнового комплексу військового містечка у спільну власність територіальних громад Рожищенського району відсутні відомості про площу земельної ділянки, що передається спільно з об`єктами нерухомого майна, як і перелік самого нерухомого майна.
Водночас, Відповідач 1 посилається на докази, які свідчать про те, що цілісний майновий комплекс рішенням Волинської обласної ради від 8 липня 2011 року №5/14 передано Рожищенській районній раді, що також ставить під сумнів повноваження Відповідача 1 щодо розпорядження спірними землями, як саме сільськогосподарськими.
Твердження представника Відповідача 1 про те, що Прокурором не надано доказів належності частини спірних земельних ділянок до земель лісового фонду є необґрунтованими у зв`язку з тим, що вказані докази містяться у висновку земельно-технічної експертизи №42/5. Так, як уже визначалося вище в даній судовій постанові, до вказаного висновку долучено витяги з матеріалів лісовпорядкування 2010 року, а саме: планшет № 12, план земельних ділянок лісового кварталу №65 і частини лісового кварталу №45 Стирненського лісництва ДП "СЛАП "Рожищеагроліс".
Крім того, суд бере до уваги положення Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» яким передбачено, що обов`язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.
Позитивні висновки державної експертизи щодо об`єктів обов`язкової державної експертизи є підставою для прийняття відповідного рішення органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування, відкриття фінансування робіт з реалізації заходів, передбачених відповідною документацією. Реалізація заходів, передбачених документацією із землеустрою та документацією з оцінки земель, види яких визначені законом, а також матеріалами і документацією державного земельного кадастру щодо об`єктів обов`язкової державної експертизи без позитивних висновків державної експертизи забороняється.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, технічні документації щодо інвентаризації спірних земельних ділянок не містять висновків державної експертизи, а тому голова Відповідача 3, приймаючи оскаржуване розпорядження від 10 грудня 2013 року №334 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Рожищенського району», діяв всупереч положенням Закону України «Про державну експертизу земельної документації».
Колегія суддів аналізуючи норми діючого законодавства України щодо розпоряджень земельними ділянками та їх захистом, зауважує, що відповідно до статті 162 Земельного кодексу України охорона земель - це система правових, організаційних, економічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необґрунтованому вилученню земель сільськогосподарського і лісогосподарського призначення, захист від шкідливого антропогенного впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, продуктивності земель лісогосподарського призначення, забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.
Статтею 163 Земельного кодексу України визначено, що завданням охорони земель є забезпечення збереження та відтворення земельних ресурсів, екологічної цінності природних і набутих якостей земель.
При цьому, в порушення вимог законодавства щодо раціонального використання земель Відповідачем 3 було відведено у користування для сільськогосподарських потреб частини земельних ділянок лісогосподарського призначення, що вкриті багаторічними лісовими насадженнями.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Згідно статті 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.
Відповідно до статті 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.
Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до статті 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Положення статті 152 Земельного кодексу України визначають, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Частиною 2 статті 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначено, що місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.
Згідно статті 41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством. Проекти розпоряджень нормативно-правового характеру погоджуються з керівниками відповідних структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій.
За статтею 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року № 610-р "Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок (далі ділянки) Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері, зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.
Колегія суддів підсумовуючи усе вищеописане в даній судовій постанові зауважує, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного кодексу України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту.
Таким чином, на переконання колегії суду, оспорюване розпорядження голови Відповідача 3 від 10 грудня 2013 року №334 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Рожищенського району» було прийняте в порушення вимог статтей 6, 14, 19 Конституції України, статтей 3, 12, 20, 56, 57, 84, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України, статтей 31, 33, 57 Лісового кодексу України, розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року № 610, оскільки ліси не можуть передаватися у користування для ведення особистого селянського господарства.
Відтак, розпорядження голови Відповідача 3 від 10 грудня 2013 року №334 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Рожищенського району», яким спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення віднесено до земель сільськогосподарського призначення, підлягає визнанню незаконним та підлягає скасуванню в частині затвердження технічних документацій із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Городинівської та Уляниківської сільських рад Рожищенського району Волинської області площею 39,8903 га та 37,4903 га.. Відтак, апеляційний господарський суд задовольняє позов в цій частині.
Дане вчинено і місцевим господарським судом. Відтак, апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване рішення в частині щодо визнання незаконним та скасування розпорядження.

Що ж стосується позовної вимоги про визнання незаконним та скасування пункту 1.3, підпункту 2.1.3 та підпункту 2.1.4 наказу Відповідача 1 від 29 липня 2015 року № 21 «Про затвердження документації із землеустрою», позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Відповідача 1 від 21 грудня 2018 року № 3-1355/15-18-СГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» та позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 4 від 29 січня 2019 року № 43/6, то колегія суддів зауважує наступне.
Частиною 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
При цьому, колегія суддів зауважує, що прийняття органом виконавчої влади ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, що пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин. Тобто рішення органу виконавчої влади є підставою виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних та юридичних осіб.
Відповідно до пункту 1 Положення «Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» (затвердженого Постановою Кабінету Міністрів №15 від 14 січня 2015 року; надалі - Положення) Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
Згідно підпункту 25-1 пункту 4 Положення, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок.
Також, згідно підпункту 31 пункту 4 вказаного Положення, Держгеокадастр розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.
Держгеокадастр в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України та наказів Мінагрополітики видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання.
Предмет позову у даній справі по основній позовній вимозі (з котрої все розпочалося) стосується визнання незаконним та скасування розпорядження голови Відповідача 3 від 10 грудня 2013 року №334 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Рожищенського району» в частині затвердження технічних документацій із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Городинівської та Уляниківської сільських рад Рожищенського району Волинської області площею 39,8903 га та 37,4903 га.
З огляду на зазначене колегія суддів констатує, що вимоги щодо визнання незаконними та скасування Наказу Відповідача 1 від 29 липня 2015 року № 21 «Про затвердження документації із землеустрою» та визнання незаконним та скасування наказу Відповідача 1 від 21 грудня 2018 року №3-1355/15-18-СГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» в частині передачі земельної ділянки площею 37,4903 га, кадастровий номер :01:003:0353, що розташована на території Копачівської сільської ради Рожищенського району Волинської області, у власність Відповідача 4, а також позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 4 від 29 січня 2019 року №43/6 «Про прийняття земельних ділянок з державної власності в комунальну власність Копачівської сільської ради об`єднаної територіальної громади» в частині прийняття у комунальну власність земельної ділянки площею 37,4903 га, кадастровий номер :01:003:0353, що зазначена у додатку до вказаного рішення під номером 48 є похідними від позовної вимоги Прокурора про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Відповідача 3 від 10 грудня 2013 року №334, котра задоволена повністю (з підстав описаних вище в даному судовому рішенні), і як наслідок зазначені позовні вимоги підлягають до задоволення також.
Відтак, з вищезазначених підстав незаконними є і пункти 1.3, 1.4, 2.1.3, 2.1.4 наказу Відповідача 1 від 29 травня 2015 року №21 "Про затвердження документації із землеустрою".
З аналогічних підстав не відповідають вимогам зазначеного вище законодавства наказ Відповідача 1 від 21 грудня 2018 року №3-1355/15-18-СГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» в частині передачі у комунальну власність Відповідачу 4 земельної ділянки площею 37,4903 га, кадастровий номер :01:003:0353, а також рішення Відповідача 4 від 29 січня 2019 року №43/6 «Про прийняття земельних ділянок з державної власності в комунальну власність Копачівської сільської ради об`єднаної територіальної громади» в частині прийняття у комунальну власність цієї ж земельної ділянки.
При цьому, що ж стосується позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 4 від 29 січня 2019 року №43/6 «Про прийняття земельних ділянок з державної власності в комунальну власність Копачівської сільської ради об`єднаної територіальної громади» в частині прийняття у комунальну власність земельної ділянки площею 37,4903 га, кадастровий номер :01:003:0353, що зазначена у додатку до вказаного рішення під номером 48, то колегія суду звертає увагу, що на виконання оспорюваного у даній справі рішення будь-які інші (окремі) правоустановчі документи, які міг би оспорити Прокурор у справі, не видавалися, а, отже, в даному випадку обраний Прокурором спосіб захисту є ефективним в цій частині, а позов підставним.

Що ж до доводів Відповідача 1, зазначених в апеляційній скарзі, про те, що обраний Прокурором спосіб захисту порушених прав не забезпечує його реального захисту, оскільки оспорювані накази Відповідача 1 є ненормативними актами та вичерпали свою дію фактом їх виконання і скасування таких наказів не породжує для Позивача жодних правових наслідків, то колегія суддів зауважує наступне.
Згідно рішення Конституційного суду України від 16 квітня 2009 року в справі № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), зазначено: «Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання».
Тобто, у вказаному рішенні здійснено висновок стосовно неможливості скасування рішення саме органом місцевого самоврядування, а не будь-яким іншим суб`єктом права.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов`язковим для України, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Як вже зазначалось вище в даному судовому рішенні, згідно з частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до частини 1 статті 155 Земельного кодексу України в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований у судовому порядку.
За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
У Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право особи, яка звернулася за таким захистом до суду.
При цьому, колегія суддів зауважує, що апелянт у своїй апеляційній скарзі (том 4, а.с. 21) посилається на практику, наведену в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року № 802/307/17-а, від 18 квітня 2018 року в справі № 802/950/17-а предметом позову в яких є скасування рішення органу владних повноважень щодо передачі у власність чи оренду земельної ділянки.
Однак, проаналізувавши дані постанови, колегія суддів не вбачає підстав для їх застосування, з огляду на те, що предметом позовних вимог в даних справах є лише позовна вимоги про скасування наказів, однак в даній справі вимога про скасування наказів поєднана з вимогою про скасування договорів оренди, укладених на виконання оскаржених ненормативних актів, відтак задоволення однієї вимоги не може існувати без задоволення іншої вимоги, саме тому позовна вимога про скасування наказів нерозривно пов`язана із іншою позовною вимогою про скасування договорів оренди (в наведених же Відповідачем 1 в апеляційній скарзі постановах мова йде саме про одну позовну вимогу - скасування наказів).
Відтак, на переконання колегії суду, в даному випадку обраний Прокурором спосіб захисту є ефективним в частині вимог щодо визнання незаконним та скасування Наказу Відповідача 1 від 29 липня 2015 року №21 «Про затвердження документації із землеустрою», а також визнання незаконним та скасування наказу Відповідача 1 від 21 грудня 2018 року №3-1355/15-18-СГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» в частині передачі земельної ділянки площею 37,4903 га, що розташована на території Копачівської сільської ради Рожищенського району Волинської області, у власність Відповідача 4, а позовні вимоги в цих частинах є підставним. Відтак, апеляційний господарський суд задовольняє позов і в цій частині.
Дане вчинено і місцевим господарським судом. Відтак, апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване рішення і в частині щодо визнання незаконним та скасування наказів Відповідача 1.

Що ж стосується позовної вимоги про визнання недійсним Договору оренди землі від 20 листопада 2015 року, укладеного між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 щодо земельної ділянки площею 39,8903 га, кадастровий номер :01:003:1032, що розташована на території Городинівської сільської ради Рожищенського району Волинської області та визнати недійсним Договору 2, укладеного між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 щодо земельної ділянки площею 37,4903 га, кадастровий номер :01:003:0353, що розташована на території Копачівської сільської ради Рожищенського району Волинської області, то колегія суддів зазначає таке.
Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Згідно статті 173 Господарського кодексу України та статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Таке ж положення містить і стаття 173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до частини 2 статті 180 Господарського кодексу України: господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов; істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
В силу статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно частин 2, 3 статті 202 Господарського кодексу України: господарське зобов`язання припиняється у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду; до відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Спеціальним законом, що регулює питання оренди землі, є Закон України «Про оренду землі», яким встановлено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
За змістом статті 792 Цивільного кодексу України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі».
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Стаття 215 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин - бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину.
При цьому колегія суддів констатує, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Отже, відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства.
Відтак зважаючи на те, що розпорядження голови Відповідача 3 від 10 грудня 2013 року №334 (яким затверджено технічні документації щодо інвентаризації спірних земельних ділянок, що визначило правовий статус земель та їх цільове призначення) на підставі котрого й були укладені спірні договори, було скасовано (що було описано вище в даній судовій постанові), саме тому Договори оренди землі, що укладались в подальшому між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 (на виконання уже скасованого розпорядження) підлягають визнанню недійсними.
Відтак, апеляційний господарський суд задовольняє позов і в цій частині.
Дане вчинено і місцевим господарським судом. Відтак, апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване рішення і в частині щодо визнання недійсними Договорів оренди землі.

Що ж стосується позовних вимог Прокурора в частині скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності Відповідача 1 на земельну ділянку площею 39,8903 га, кадастровий номер :01:003:1032, що розташована на території Городинівської сільської ради Рожищенського району Волинської області та скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності Відповідача 1 на земельну ділянку площею 37,4903 га, кадастровий номер :01:003:0353, що розташована на території Копачівської сільської ради Рожищенського району Волинської області, то колегія суддів зазначає слідуюче.
Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Згідно частини 1 статті 126 Земельного кодексу України право власності земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Так, згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як вже було зазначено вище в даному судовому рішенні, оспорюваним розпорядженням Відповідача 3 від 10 грудня 2013 року №334 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Рожищенського району» було порушено інтереси держави, оскільки з державної власності протиправно вибули земельні ділянки лісового фонду.
Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Згідно з частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Відтак, в даному випадку, предметом розгляду є не стільки дії та рішення державного реєстратора як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки дії Відповідачів з розпорядження і використання земельної ділянки, власником якої, як встановлено вище в даній судовій постанові, є Позивач. При цьому позов не містить посилань на порушення процедури реєстрації, а стосується земельних правовідносин і незаконного розпорядження земельними ділянками.
Саме тому, вимога про скасування рішення державного реєстратора має похідний характер і її вирішення залежить від висновку суду з приводу правомірності розпорядження землями лісогосподарського призначення.
Тому, колегія суддів констатує, що спір у цій частині не є публічно-правовим та належить до юрисдикції господарських судів.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі №822/3024/17 та постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року в справі № 815/2057/16.
Водночас, такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на земельну ділянку не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.
Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов`язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.
Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження, а тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року №823/2042/16 та постанові Верховного Суду від 21 лютого 2019 року в справі № П/811/1884/17.
На підставі технічних документацій щодо інвентаризації спірних земельних ділянок, наказом Відповідача 1 від 21 січня 2015 року №6-а зазначені земельні ділянки включено до переліку земельних ділянок для підготовки лотів до проведення земельних торгів.
Наказом Відповідача 1 від 29 липня 2015 року №21 «Про затвердження документації із землеустрою» були затверджені технічні документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), право оренди на які пропонується для продажу на земельних торгах щодо земельної ділянки площею 39,8903 га, та щодо земельної ділянки площею 37,4903 га.
Також, як вбачається з матеріалів справи, на підставі вказаного наказу, 30 вересня 2015 року Реєстраційною службою Рожищенського районного управління юстиції Волинської області було здійснено державну реєстрацію права державної власності за Відповідачем 1, на земельну ділянку площею 39,8903 га, кадастровий номер :01:003:1032, що розташована за межами населених пунктів Городинівської сільської ради Рожищенського району області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Право власності за Відповідачем 1 щодо земельної ділянки площею 37,4903 га кадастровий номер :01:003:0353 зареєстровано 29 вересня 2015 року.
В той же час, з 6 лютого 2019 року право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за Відповідачем 4 (том 1, а.с. 171-177).
Згідно положень статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до частин першої та другої статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
При цьому рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Зважаючи на те, що Відповідачем 1 та в подальшому Відповідачем 4 було зареєстровано право власності на земельні ділянки, якими, як встановлено вище в даній судовій постанові, в правовому полі статті 122 Земельного кодексу України, не вправі були розпоряджатись, відновити становище, яке існувало до порушення (з метою відновлення права яке існувало у Позивача до звернення з позовом в суд), на переконання колегії суддів, можливо лише в порядку статті 16 Цивільного кодексу України, шляхом скасування записів про проведену державну реєстрацію прав.
Саме такий спосіб захисту забезпечить повернення попереднього статусу лісових земельних ділянок та дасть можливість Третій особі затвердити розроблений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок і зареєструвати, у встановленому законом порядку, право постійного користування на ці землі.
Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» районні державні адміністрації є суб`єктами реєстрації прав та входять в організаційну систему державної реєстрації прав.
Таким чином, Відповідач 3 є суб`єктом реєстрації прав на нерухоме майно, який на підставі рішення суду може скасувати реєстрацію права власності на спірні земельні ділянки.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку про підставність позовних вимог Прокурора в частині скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності Відповідача 1 на земельну ділянку площею 39,8903 га, кадастровий номер :01:003:1032, що розташована на території Городинівської сільської ради Рожищенського району Волинської області та скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності Відповідача 1 на земельну ділянку площею 37,4903 га, кадастровий номер :01:003:0353, що розташована на території Копачівської сільської ради Рожищенського району Волинської області.
Відтак, апеляційний господарський суд задовольняє позов і в цій частині.
Дане вчинено і місцевим господарським судом. Відтак, апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване рішення і в частині скасування запису про проведену державну реєстрацію.

Що ж стосується доводів Відповідача 1, зазначених в апеляційній скарзі щодо застосування до позовних вимог у даній справі наслідків збігу позовної давності, то колегія суддів зазначає наступне.
У відповідності до частин 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України: позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, колегія суддів зазначає, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі права чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (стаття 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.
Колегією суддів встановлено, що в даному випадку підстави для розгляду заяв Відповідача 1 та Відповідача 2 (том 3, а.с. 44-49) про застосування до спірних правовідносин позовної давності та наслідків її спливу наявні, оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення, про що зазначено в даній судовій постанові за наслідками розгляду справи.
Згідно статтей 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
З огляду на положення статті 261 Цивільного кодексу України, статті 53 Господарського процесуального кодексу України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» перебіг строку позовної давності починається не з дня виявлення прокурором порушень законодавства під час здійснення перевірки, а з моменту коли орган в інтересах якого звертається прокурор довідався або міг довідатися про порушення своїх прав.
Зокрема, оскільки вимоги Прокурора є похідними від вимог органу, який мав відповідні повноваження щодо спірного майна, то й перебіг позовної давності мав розпочатися з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган, а не Прокурор.
Аналогічний правовий висновок наведено у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі №915/463/17, від 12 квітня 2018 року в справі № 914/999/17, від 16 квітня 2018 року в справі № 18/5009/7393/11, від 10 травня 2018 року в справі № 17/5007/98/11.
При цьому, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
Вказана правова позиція відображена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі №907/50/16.
Згідно вказаних правових позицій Верховного Суду, колегія суддів констатує, що перебіг строку позовної давності за позовами прокуратури, поданими в інтересах державних органів, органів місцевого самоврядування має рахуватись з часу, коли відповідний орган довідався чи міг довідатись про порушення його прав чи особу, що їх порушила, а не з часу отримання таких даних прокуратурою.
Отже, закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом коли саме повноваженому органу, право якого порушено внаслідок прийнятого незаконного рішення, стало відомо про таке порушення.
Позивач, який (як встановлено вище в дані судовій постанові) відповідно до закону є розпорядником спірних земельних ділянок, про факт первинного порушення інтересів держави, саме внаслідок прийняття розпорядження головою Відповідача 3, а також укладення Договорів оренди землі між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, якими передано у користування лісові землі та змінено їх цільове призначення відомо не було, про що зазначається у листі від 12 березня 2019 року за №5162/0/2-19 у відповідь на запит прокуратури Волинської області (том 1, а.с. 226).
Земельні ділянки з 2015 року не огороджувались, не забудовувались, інформація про відведені у користування земельні ділянки за рахунок земель лісогосподарського призначення у загальнодоступних базах даних була відсутня, саме тому, як зазначає Прокурор, про факт можливого порушення прокуратурі стало відомо при внесенні прокуратурою відомостей в ЄРДР за №000030 від 22 серпня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 364 Кримінального кодексу України.
В технічних документаціях щодо інвентаризації земель та щодо встановлення (відновлення) меж спірних земельних ділянок відсутня будь-яка інформація про те, що земельні ділянки сформовано за рахунок земель лісового фонду. Зокрема, висновки відділу Держземагенства у Рожищенському районі про погодження зазначеної землевпорядної документації свідчать про те, що земельні ділянки сформовані за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення, не наданих у власність або постійне користування та розташовані за межами населених пунктів. Обмеження (обтяження) на використання земельних ділянок та земельні сервітути на вказаних ділянках відсутні.
У зв`язку з цим, при вивченні розпорядження голови Відповідача 3 та Договорів оренди землі, укладених між Відповідачем 1 і Відповідачем 2, землевпорядної документації жодних сумнівів щодо законності відведення спірних земельних ділянок не виникало.
Між тим в ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження витребувано інформацію з ВО "Укрдержліспроект", Відповідача 1, Третьої особи. Співставлено картографічні матеріали технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж спірних земельних ділянок в натурі (на місцевості) з картографічними матеріалами перспективного плану організації і ведення лісового господарства, плану лісонасаджень Стирненського лісництва Третьої особи, уже після чого було встановлено, що спірні земельні ділянки відведено за рахунок земель лісогосподарського призначення, без її вилучення у встановленому законом порядку.
Для підтвердження вказаної інформації та з метою забезпечення позовних вимог належними та допустимими доказами, 4 лютого 2019 року, на підставі ухвали місцевого суду, було проведено судову земельно-технічну експертизу, результати якої засвідчили, що земельні ділянки площею 37,4903 га, розташовані за межами населених пунктів Уляниківської сільської ради і площею 39,8903 га, за межами Городинівської сільської ради накладаються на земельні ділянки лісового кварталу №65 і частини лісового кварталу №45 Стирненського лісництва Третьої особи.
Висновок цієї експертизи чітко підтвердив те, що спірні земельні ділянки відведено за рахунок земель лісового фонду.
Відтак, про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку Прокурору стало відомо лише після проведення зазначеної експертизи, а саме 4 лютого 2019 року.
В той же час, суд ще раз наголошує на тому, що в даній справі визначальним фактором є саме факт коли Позивачу стало відомо про прийняті рішення та подальші дії щодо передачі земельної ділянки лісового фонду Відповідачем 2 в оренду, тобто з моменту, коли Позивачу стало відомо про такі порушення.
В свою чергу, Позивачу, як органу уповноваженому державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, стало відомо про визначене порушення лише із запиту Прокуратури від 21 лютого 2019 року №05-340вих19 (том 1, а.с. 224).
Згідно із положеннями статті 19 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, вирішення питання державного управління у сфері, зокрема, охорони навколишнього природного середовища та природокористування.
До основних повноважень Кабінету Міністрів України згідно з пунктом 2 частини 1 статті 20 ЗУ "Про Кабінет Міністрів України" у сфері охорони навколишнього середовища належить здійснення в межах своїх повноважень державного управління у сфері охорони та раціонального використання землі, її надр, водних ресурсів, рослинного і тваринного світу, інших природних ресурсів.
Разом з тим, Позивач не має контрольних повноважень у сфері земельних правовідносин, тобто не має функцій по виявленню порушень у цій сфері.
Зокрема, до повноважень Позивача не віднесено функції здійснення контролю у сфері земельних відносин та він не має повноважень щодо витребування від органів державної влади для перевірки землевпорядної документації, інформації відносно користувачів земельних ділянок, тощо, особливо зважаючи, що положення законодавства про доступ до публічної інформації не регулюють правовідносини між державними органами та суб`єктами владних повноважень.
Зважаючи на вищевстановлене, лише за результатами системного аналізу зібраних доказів у їх сукупності було підтверджено факт виділення спірних земель Відповідачу 2 за рахунок земель лісового фонду Третьої особи.
Вказані факти свідчать про об`єктивні обставини, пов`язані зі складнощами своєчасного виявлення порушень земельного законодавства та захисту інтересів держави.
Правове значення для переходу права власності на земельні ділянки має відповідне рішення саме уповноваженого органу держави здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а Позивач відповідного рішення не приймав.
Крім того, у даному випадку Позивач у сфері вилучення особливо цінних земель здійснює власні повноваження, а не через відповідні органи виконавчої влади.
При цьому, як з матеріалів апеляційної скарги Відповідача 1 так із заяви про застосування позовної давності не вбачається наведення обгрунтованих доводів стосовно того, що Позивач міг і повинен був дізнатися про дане порушення раніше.
Таким чином, зважаючи на подання позову Прокурором в інтересах держави в особі Позивача, позовної давності у даному випадку обчислюється саме з моменту коли Позивач дізнався про порушення (в даному випадку Позивач, як органу уповноваженому державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах стало відомо про порушення лише із запиту Прокуратури області від 21 лютого 2019 року №05-340вих19).
Зважаючи на усе вищенаведене в даній судовій постанові, колегія суддів приходить до висновку, що встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України трьохрічний строк позовної давності щодо позовних вимог у даній справі Прокурором в особі Позивача пропущено не було, а відтак, у колегії суддів відсутні підстави для відмови Прокурору в задоволенні позовних вимог саме з причин пропуску позовної давності.
Відтак, доводи Відповідача 1, наведені в апеляційній скарзі щодо застосування до даних позовних вимог Прокурора позовну давність не знайшли свого підтвердження, а тому колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставними та непідтвердженими.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги щодо здійснення перерахунку судових витрат у даній справі, то колегія суддів зауважує наступне.
Відповідач 1 в своїй апеляційній скарзі зазначає, що на нього було покладено судові витрати за розгляд господарським судом вимог про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності за Відповідачем 1 на спірні земельні ділянки.
Водночас, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Положення про Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, Відповідач 1 не наділений та не здійснює повноваження щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, в тому числі на спірні земельні ділянки, а тому на переконання апелянта помилковим є розподіл судових витрат судом першої інстанції.
Згідно пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи на доводи апеляційної скарги щодо неправильного розподілу судових витрат в правовому полі норм чинного законодавства України, корі регулюють розподіл судових витрат в площинні усього вищевстановленого в даному судовому рішенні, колегія суддів констатує, що спір до суду було доведено з вини Відповідачів, а відтак витрати, пов`язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді, слід відшкодувати у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України за рахунок Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3, Відповідача 4.
При цьому, колегія суддів констатує, що заперечення Відповідача 1 щодо непроведення ним реєстраційних дій, не заслуговують на увагу. При цьому, Північно-західний апеляційний господарський суд виходив, з того, що: по-перше, вчиненню реєстраційних дій передували саме дії Відповідача 1 по винесенню оспорюваних ненормативних актів та укладенню відповідних договорів, і вже як наслідок цих дій проведена реєстрація даних прийнятих Відповідачем 1 змін; по-друге, реєстраційні дії є вже наслідком інших дій вчинених відповідачем 1, тобто якби не було б вищеоскаржених рішень Відповідача 1, то б і не було проведеної реєстрації речового права; по-третє, в даній справі відсутній відповідний реєстраційний орган, котрий і проводив оскаржувану реєстрацію, з огляду на те, що закон не забороняє оскаржувати реєстраційні дії саме в даних категоріях спорів, як похідні вимоги від основних (укладення договору, винесення ненормативного акта і як наслідок реєстрація речового права); по-четверте зважаючи на те, що всі основні дії щодо винесення відповідних розпоряджень та укладення договрів оренди, передання спірних земельних ділянок були вчинені саме Відповідачем 1, то й судові витрати за похідну позовну вимогу (а саме проведення реєстраційних дій) покладені на особу котра й довела до вчинення таких дій, як кінцевий наслідок у реєстрації отриманого речового права.
Відтак, доводи Відповідача 1, наведені в апеляційній скарзі щодо неправильного розподілу судових витрат не знайшли свого підтвердження, а тому колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставними та необгрунтованими, а рішення суду в цій частині таким, що винесене із правильним застосування норм матеріального права, а відтак апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване рішення і в частині розподілу судових витрат.

Водночас, колегія судді, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що: усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Відтак Північно-західний апеляційний господарський суд залишає без задоволення апеляційну скаргу Відповідача 1, та залишає без змін оспорюване рішення.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача 1 згідно статті 129 ГПК України.
Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області на рішення Господарського суду Волинської області від 24 липня 2019 року в справі № 903/225/19 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Волинської області від 24 липня 2019 року в справі № 903/225/19 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
5. Справу № 903/225/19 повернути Господарському суду Волинської області.
Повний текст постанови виготовлено 28 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Бучинська Г.Б.