РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.10.2019Справа № 910/15250/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАРАНТ ГРУП ІНВЕСТ»

до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України»

про зобов`язання виконати умови договору

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Іванов О.В.

від відповідача: Бурвікова І.Ю .

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Груп Інвест» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» про зобов`язання виконати умови договору про дольову участь у будівництві житлового комплексу № 001/Б від 10.12.2002р. (в редакції додатку № 4 від 28.02.2014р. та всіх додаткових угод і додатків до нього).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на ухилення від затвердження виготовленого позивачем в межах договору № 001/Б від 10.12.2002р. Проекту «Будівництво житлового комплексу з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення по вул. Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м. Києва».

Рішенням Господарського суду м. Києва від 14.01.2019р. у справі № 910/15250/18 позов задоволено; зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України» виконати зобов`язання за договором про дольову участь у будівництві житлового комплексу № 001/Б від 10 грудня 2002 року (в редакції додатку № 4 від 28 лютого 2014 року та всіх додаткових угод і додатків до нього) - з моменту набрання рішенням законної сили.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від судді : Жук Г.А., Дикунська С.Я., Мальченко А.О) рішення Господарського суду м. Києва від 14.01.2019р. залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15.08.2019 р. касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія «Україна» задоволено частково; рішення Господарського суду міста Києва від 14.01.2019 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2019р. у справі №910/15250/18 скасовано; справу № 910/15250/18 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Судом касаційної інстанції вказано, що задовольняючи позовні вимоги про зобов`язання виконати умови договору про дольову участь у будівництві житлового комплексу № 001/Б від 10.12.2002р., з урахуванням в редакції всіх додаткових угод і додатків до нього), суди попередніх інстанцій не встановили чи є ці заявлені вимоги позивача до відповідача, належним способом захисту прав позивача. Під час нового розгляду справи судам слід враховувати те, що господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин. Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення. Відтак, вирішуючи даний спір, слід належним чином встановити чи призведе заявлена позивачем у цій справі вимога про зобов`язання відповідача виконати умовами спірного договору щодо затвердження проектної документації, до поновлення порушеного права позивача, при цьому суди мають враховувати, що задовольняючи таку вимоги, її не можливо виконати у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/15250/18 передано на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою від 10.09.2019р. справу було прийнято до розгляду суддею Спичаком О.М. та призначено підготовче засідання на 25.09.2019р.

24.09.2019р. представником позивача було подано письмові пояснення, в яких фактично, з урахуванням позицію Верховного Суду, було заявлено про уточнення позовних вимог. Згідно змісту вказаної заяви позивач просив зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України» виконати свої зобов`язання, що визначені п.2.1.7 договору №001/Б від 10.12.2002р. про дольову участь у будівництві житлового комплексу (в редакції додатку №4 від 28.02.2014р.), а саме затвердити проект «Будівництво житлового комплексу з підземним авто паркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення по вул.Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м.Києва.

Вказана заява була прийнята судом як така, що відповідає приписам ст. 46 Господарського процесуального кодексу України.

07.10.2019р. представником відповідача було подано відзив на позов, в якому вказаний учасник судового процесу проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність, а не договором про дольову участь у будівництві житлового комплексу, а отже, його сторонами при його укладанні повинна була бути дотримана процедура, що визначена Законом України «Про управління об`єктами державної власності». До того ж, відповідачем наголошено на відсутності у останнього обов`язку за договором № 001/Б від 10.12.2002р. затверджувати проектну документацію на будівництво.

25.09.2019р. судом було відкладено підготовче засідання на 09.10.2019р.

09.10.2019р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.10.2019р.

У судовому засіданні 16.10.2019р. представником позивача було надано усні пояснення по суті справи, згідно змісту яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

В судовому засіданні 16.10.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

10.12.2002 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Кийпромтехнологія» та Національною радіокомпанією України був укладений договір про дольову участь у будівництві житлового комплексу № 001/Б щодо будівництва житлового комплексу з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами з обслуговування населення по вул. Л. Первомайського, 5-Б в Печерському районі м. Києва.

Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України» відповідно до статуту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1039 від 28.12.2016 р., є правонаступником майна, прав та обов`язків Національної телекомпанії України, що, у свою чергу, була правонаступником Національної радіокомпанії України, та припинила свою діяльність відповідно до статуту, затвердженого наказом Державного комітету телебачення і радіомовлення України № 145 від 26 липня 2016 року.

28.02.2014р. між Національною радіокомпанією України, Товариством з обмеженою відповідальністю «НВП «Кийпромтехнологія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гарант Груп Інвест» була укладена угода про заміну сторони вищевказаного договору № 001/Б від 10.12.2002 року про дольову участь у будівництві житлового комплексу, відповідно до п. 1 якої сторони дійшли згоди щодо заміни у договорі №001/Б від 10.12.2002 сторони 2 (Товариства з обмеженою відповідальністю «НВП «Кийпромтехнологія») на Товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Груп Інвест».

При цьому, з моменту набрання чинності цією угодою Товариство з обмеженою відповідальністю «НВП «Кийпромтехнологія» передає Товариству з обмеженою відповідальністю «Гарант Груп Інвест», а Товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Груп Інвест» приймає всі права та обов`язки сторони 2 по договору. Також сторони домовились, що з моменту набрання цією угодою чинності зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «НВП «Кийпромтехнологія» за договором припиняються (п.1.1 угоди від 28.02.2014).

Крім того, 28.02.2014 р. між Національною суспільною телерадіокомпанією України (сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гарант Груп Інвест» (сторона 2) був укладений додаток № 4 до договору № 001/Б від 10.12.2002р. року про дольову участь у будівництві житлового комплексу, за умовами якого сторони вирішили змінити та внести доповнення до договору №001/Б від 10.12.2002р. та викласти його в новій редакції.

Відповідно до п. 1.1 договору № 001/Б від 10.12.2002р. (в редакції додатку №4 від 28.02.2014р.) предметом цього договору є зобов`язання та права сторін по будівництву об`єкта на земельній ділянці з метою отримання кожною із сторін у збудованому об`єкті своєї частини в порядку та на умовах, визначених у договорі, та виконання робіт (ремонту і часткового технічного переоснащення існуючого об`єкта) в порядку та на умовах, визначених у договорі.

Сторони домовились що нижченаведені терміни мають наступні значення: земельна ділянка - територія площею 0,73 (нуль цілих сімдесят три сотих) гектар, що розташована по вулиці Леоніда Первомайського, 5-Б, в Печерському районі міста Києва, та визначена в додатку № 1 до даного договору, що надана стороні 1 на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 02-9-00008 від 15.11.2004 року та п. 2 рішення Київської міської ради від 10.07.2003 року № 638-8/798 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування»; об`єкт - це житловий комплекс з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення, що буде розташований на Земельній ділянці. Характеристики та параметри об`єкта визначаються Проектною документацією (визначення наведене нижче). Остаточний розмір площі Об`єкта буде визначений на підставі замірів технічної інвентаризації; проектна документація - затверджена відповідно до законодавства документація для будівництва об`єкта, що складається з креслень, графічних і текстових матеріалів, інженерних і кошторисних розрахунків, які визначають містобудівні, об`ємно-планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні та технологічні вирішення, інші показники об`єкта та відповідає вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил; проектування об`єкта - комплекс проектно-вишукувальних робіт, розробка, погодження, експертиза та затвердження проектної документації в порядку, встановленому законодавством; будівництво об`єкта - комплекс робіт з будівельно-монтажних робіт з безпосереднього спорудження об`єкта відповідно до проектної документації та підключення об`єкта до всіх необхідних комунальних мереж і комунікацій та введення об`єкта в експлуатацію за допомогою сторони 1 в межах її компетенції.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що техніко-економічні показники об`єкта (площа, архітектурні та технічні характеристики, склад інженерних мереж тощо) визначаються на підставі проектної документації, погодженої стороною 2 у встановленому законодавством порядку з компетентними органами та затвердженої стороною 1. Кількісні, якісні, технічні та технологічні параметри робіт визначаються документацією.

Строк будівництва об`єкта та виконання робіт складає 4 роки з моменту початку будівництва об`єкта. Будівництво об`єкта та виконання робіт має бути розпочате протягом 2 (двох) місяців з дати затвердження проектної документації, але не пізніше 5 (п`яти) років з дня укладення цього договору. Строк будівництва об`єкта та виконання робіт буде конкретизований сторонами протягом 60 (шестидесяти) календарних днів після підписання сторонами даного договору на підставі підписаного сторонами додатку до даного договору, що є його невід`ємною частиною (п.1.5 договору №001/Б від 10.12.2002р.).

Пунктом 2.2 договору №001/Б від 10.12.2002р. передбачено, що цим договором сторона 1 делегує стороні 2 частину функцій замовника будівництва об`єкта, які визначені законодавством (в тому числі «Положенням про замовника-забудовника (єдиного замовника, дирекцію підприємства, що будується) і технічний нагляд», затвердженим постановою Держбуду СРСР від 02.02.1988 р. № 16), а саме - сторона 2 в повному обсязі здійснює функції замовника будівництва об`єкта, крім тих, що цим договором покладені на сторону 1.

Зокрема, сторона 2 зобов`язана забезпечити: проектною документацією будівництво об`єкта, розробку та погодження проектної документації відповідно до вимог законодавства з компетентними органами, в разі потреби внесення та погодження будь-яких коригувань проектної документації, а також розробку документації. При цьому сторона 2 самостійно визначає проектні організації, укладає з ними договори та здійснює оплату по них; в межах своєї компетенції забезпечує отримання вихідних даних, технічних умов, погоджень та дозволів від відповідальних державних органів та організацій та позитивних експертних висновків, що є необхідними для будівництва об`єкта згідно із законодавством (п. 2.2.1 договору №001/Б від 10.12.2002р.).

Відповідно до п. 8.1 договору №001/Б від 10.12.2002р. він набуває чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками сторін та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

З приводу тверджень відповідача стосовно того, що вказаний вище правочин за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність, а отже, з огляду на відсутність погодження його укладання з боку Кабінету Міністрів України останній є недійсним, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Тобто, спільна діяльність це договірна форма об`єднання осіб для досягнення спільної мети без створення юридичної особи.

Статтею 1131 Цивільного кодексу України визначено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Наразі, суд зазначає, що з умов п.п. 2.1 - 2.1.13 договору №001/Б від 10.12.2002р. слідує, що зобов`язаннями Національної радіокомпанії України (сторони 2) за цією угодою є: оформлення дозволу на проектування об`єкта; звільнення земельної ділянки від об`єктів знесення; сприяння Товариству з обмеженою відповідальністю «Гарант Груп Інвест» у виконанні проектування та спорудження об`єкта; отримання в компетентних органах та надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Гарант Груп Інвест» дозволу на виконання будівельних робіт по спорудженню об`єкта з лімітами і точками підключення електроенергії, води, та інших необхідних комунікацій на будівельному майданчику, а також ордеру на тимчасове порушення благоустрою та ордерів на прокладення зовнішніх мереж зв`язку із спорудженням об`єкта; надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Гарант Груп Інвест» будь-якої інформації та відомостей, що є необхідними для реалізації договору, тощо.

Тобто, умовами вказаного правочину передбачено перелік певних обов`язків сторони 2 перед стороною 1, що вказує на виникнення між контрагентами відносин боржника, як особи, яка повинна вчинити на користь контрагента певні дії, та кредитора у зобов`язанні, як особи, яка має право вимагати вчинення таких дій.

За висновками суду характер та правова суть обов`язків відповідача за договором №001/Б від 10.12.2002р. вказує на те, що останні фактично є підготовчими діями, направленими на створення умов Товариству з обмеженою відповідальністю «Гарант Груп Інвест» для вчинення юридично значимих дій.

Одночасно, зі змісту пунктів 2.2.-2.2.20 договору №001/Б від 10.12.2002р. полягає, що права та обов`язки Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант Груп Інвест» (сторони 1) полягають у: розробці завдання на проектування об`єкта; укладенні відповідних договорів та забезпечення фінансування процесу збору вихідних даних на проектування об`єкта; укладенні договорів на проектування та спорудження об`єкта; сприянні в отриманні погоджень та дозволів від відповідних державних органів та організацій, позитивних експертних висновків стосовно проекту; забезпеченні фінансування будівництва об`єкта; забезпеченні процесу будівництва об`єкта.

Тобто, з системного аналізу вказаних вище умов договору полягає, що здійснення будівництва об`єкта та реалізація договору покладається саме на Товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Груп Інвест» та третіх осіб, з якими позивачем будуть укладені відповідні окремі договори. Отже, на відповідача договором не покладаються зобов`язання із безпосередньої участі у будівництві об`єкту.

За таких обставин, аналіз всіх положень укладеного між сторонами договору дає підстави вважати, що останній не є за своєю правовою природою договором про спільну діяльність, оскільки обов`язки щодо здійснення конкретних дій, обумовлених предметом договору, фактично покладено на одну сторону - Товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Груп Інвест» без ознак сумісної діяльності, спільності вкладень або ж поєднаної трудової участі.

Одночасно, надаючи оцінку правовій природі укладеного між сторонами правочину судом враховано наступне.

Частиною 3 ст.6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст.627 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що до сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Наразі, за висновками суду, укладений сторонами правочин має ознаки змішаного договору та містить елементи зобов`язальних правовідносин у сфері інвестування (інвестиційний договір), підряду (договір підряду) та інших зобов`язальних правовідносин, виникнення та існування яких не суперечить положенням актів цивільного та господарського законодавства та, водночас, не дозволяє зробити висновок про можливість комплексного застосування до окремих частин договору інших положень чинного законодавства, ніж ті, що регламентують порядок здійснення інвестиційної діяльності та особливості виникнення, зміни та припинення правовідносин підряду. При цьому, судом враховано таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Частиною 5 ст. 318 Господарського кодексу України також регламентовано, що договір підряду на капітальне будівництво повинен передбачати: найменування сторін; місце і дату укладення; предмет договору (найменування об`єкта, обсяги і види робіт, передбачених проектом); строки початку і завершення будівництва, виконання робіт; права і обов`язки сторін; вартість і порядок фінансування будівництва об`єкта (робіт); порядок матеріально-технічного, проектного та іншого забезпечення будівництва; режим контролю якості робіт і матеріалів замовником; порядок прийняття об`єкта (робіт); порядок розрахунків за виконані роботи, умови про дефекти і гарантійні строки; страхування ризиків, фінансові гарантії; відповідальність сторін (відшкодування збитків); урегулювання спорів, підстави та умови зміни і розірвання договору.

Згідно з ч. 2 ст. 319 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 838 Цивільного кодексу України підрядник має право за згодою замовника залучати до виконання договору у якості третіх осіб субпідрядників, на умовах укладених з ними субпідрядних договорів, відповідаючи перед замовником за результати їх роботи. У цьому випадку підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядниками - як замовник.

Відповідно до ч. 1 ст. 843 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 321 Господарського кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду (ч. 1 ст. 846 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 849 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 320 Господарського кодексу України замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника.

Частиною 1 ст. 853 Цивільного кодексу України встановлено, що замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором (ч. 1 ст. 876 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 877 Цивільного кодексу України визначено, що підрядник зобов`язаний здійснювати будівництво та пов`язані з ним будівельні роботи відповідно до проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт.

Тобто, виходячи з вищевикладених норм законодавства та аналізу положень укладеного між сторонами правочину, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою означений договір є змішаним, тобто, містить елементи різних правочинів, а у даному випадку договору підряду та інвестування, що в повному обсязі узгоджується з принципом свободи договору та приписами ст..ст.627, 628 Цивільного кодексу України.

Крім того, судом прийнято до уваги, що п.7.4 договору №001/Б від 10.12.2002р. передбачено, що цей договір не є договором про спільну діяльність, а є договором змішаної інвестиційно-підрядної форми відповідно до ст. 67 Господарського кодексу України та ст.ст. 3, 6 Цивільного кодексу України. Майно (та майнові права), кошти тощо, внесені для реалізації даного договору, не є об`єднанням вкладів сторін, не є їх спільною частковою власністю, а залишається у власності сторони, що їх внесла. Частини об`єкта, що розподіляються між сторонами, не є спільною частковою власністю сторін, а належать кожній з сторін відповідно до положень договору. При реалізації договору сторони зберігають свою юридичну самостійність.

В контексті означеного суд також звертає увагу на те, що договір є домовленістю обох сторін, а отже, визначення певних умов правочину є результатом волевиявлення обох контрагентів, а отже, за висновками суду, зміст п.7.4 договору вказує на наявність у обох контрагентів волі на укладання правочину саме договору змішаної інвестиційно-підрядної форми, а не договору про спільну діяльність.

Щодо посилань відповідача на наявність підстав для визнання договору №001/Б від 10.12.2002р. недійсним суд зазначає наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018р. по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018р. по справі №5023/3905/12.

Слід зауважити, що на теперішній час договір №001/Б від 10.12.2002р. у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

До того ж, слід звернути увагу на те, що нормою ст.237 Господарського процесуального кодексу України визначено коло питань, які вирішує суд під час ухвалення рішення по справі.

Зокрема, при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

В той же час, законодавцем надано суду право на визнання недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону лише у випадку подання відповідної заяви позивачем до закінчення підготовчого провадження.

Проте, відповідної заяви протягом розгляду справи позивачем не заявлялось. Доказів звернення відповідача до суду з окремим позовом про визнання недійсним договору №001/Б від 10.12.2002р. матеріали справи також не містять.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №001/Б від 10.12.2002р. як підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.09.2016 р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Гарант Груп Інвест» було отримано позитивний експертний висновок №3-081-15-ЕП/КО Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудекспертиза» щодо розгляду проектної документації об`єкта: «Будівництво житлового комплексу з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення на вул. Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м. Києва».

18.10.2018р. позивач звернувся до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» з листом № 17-10.18 від 17.10.2018р., в якому висловлено вимогу про затвердження проекту «Будівництва житлового комплексу з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення на вул. Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м. Києва» у відповідності до наданих у листі техніко-економічних показників та проекту наказу про затвердження.

У відповідь на вказаний лист відповідач листом лист № 02-8/3127 від 24.10.2018 р. відмовив Товариству з обмеженою відповідальністю «Гарант Груп Інвест» у затвердженні вищезазначеного проекту, посилаючись на те, що договір містить всі ознаки договору про спільну діяльність, а тому згідно з положеннями Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 11 квітня 2012 р. № 296, Національна телекомпанія України повинна була погодити з Кабінетом Міністрів України укладення вказаного вище договору. Оскільки таке погодження отримане не було, договір вважається укладеним з перевищенням повноважень та є недійсним на підставі ст. 215, 203 Цивільного кодексу України та виконуватись не буде.

Отже, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не спростовані, станом на теперішній час Публічним акціонерним товариством «Національна суспільна телерадіокомпанія України» так і не було затверджено проекту «Будівництва житлового комплексу з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення на вул. Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м. Києва», що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб`єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з позовом про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, позивачем повинно бути доведено суду обставини виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин, наявність у відповідача обов`язку вчинити певні дії, а у даному випадку погодити надану позивачем проектну документацію, строк виконання якого настав.

Наразі, обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення позовних вимог позивач посилається на те, що п.2.1.7 договору №001/Б від 10.12.2002р. про дольову участь у будівництві житлового комплексу (в редакції додатку №4 від 28.02.2014р.) визначено обов`язок відповідача з моменту отримання відповідного звернення позивача протягом 3 (трьох) календарних днів, підписати та надати позивачу документи, які вона має та/або необхідні документи, отримані для виконання умов даного договору. Підстав для відмови у затвердженні проекту: «Будівництво житлового комплексу з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення на вул. Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м. Києва» відповідачем не обґрунтовано.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач посилався на те, що укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність, а не договором про дольову участь у будівництві житлового комплексу, а отже, його сторонами при його укладанні повинна була бути дотримана процедура, що визначена Законом України «Про управління об`єктами державної власності». До того ж, відповідачем наголошено на відсутності у останнього обов`язку за договором № 001/Б від 10.12.2002р. затверджувати проектну документацію на будівництво.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. При цьому, суд виходить з наступного.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Як було встановлено вище, предметом договору №001/Б від 10.12.2002р. в редакції додатку №4 від 28.02.2014р. є зобов`язання та права сторін по будівництву об`єкта на земельній ділянці з метою отримання кожною із сторін у збудованому об`єкті своєї частини в порядку та на умовах, визначених у договорі, та виконання робіт (ремонту і часткового технічного переоснащення існуючого об`єкта) в порядку та на умовах, визначених у договорі.

Сторонами досягнуто згоди, що у розумінні договору №001/Б від 10.12.2002р. проектна документація - це затверджена відповідно до законодавства документація для будівництва об`єкта, що складається з креслень, графічних і текстових матеріалів, інженерних і кошторисних розрахунків, які визначають містобудівні, об`ємно-планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні та технологічні вирішення, інші показники об`єкта та відповідає вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил; документація - погоджена сторонами одночасно з затвердженням проектної документації документації, що визначає кількісні, якісні, технічні та технологічні параметри робіт і складається з креслень, графічних та текстових матеріалів, інженерних і кошторисних розрахунків.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що техніко-економічні показники об`єкта (площа, архітектурні та технічні характеристики, склад інженерних мереж тощо) визначаються на підставі проектної документації, погодженої стороною 2 у встановленому законодавством порядку з компетентними органами та затвердженої стороною 1. Кількісні, якісні, технічні та технологічні параметри робіт визначаються документацією.

У п.1.4 договору також передбачено, що завершений будівництвом об`єкт повинен відповідати проектній документації, затвердженій сторонами та погодженій у встановленому законодавством порядку.

Пунктом 2.1.7 укладеного між сторонами правочину визначено, що з моменту отримання відповідного звернення сторона 1 зобов`язана протягом 3 (трьох) календарних днів, підписати та надати стороні 2 документи, які вона має та/або необхідні документи, отримані стороною 1 для виконання умов даного договору.

Відповідно до п. 2.1.10 договору сторона 1 у межах своєї компетенції сприяє стороні 2 в усіх діях, пов`язаних з розробкою/коригуванням проектної документації та будівництвом об`єкта.

Тобто, з системного аналізу умов укладеного між сторонами правочину полягає, що проектна документація, на підставі якої і здійснюється будівництва об`єкту підлягає погодженню з боку сторони 1 - Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України».

В контексті означеного суд звертає увагу на те, що п.11 ч.1 ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент складання сторонами додатку №4 від 28.02.2014р. до договору №001/Б від 10.12.2002р. ) передбачено, що проектна документація - затверджені текстові та графічні матеріали, якими визначаються містобудівні, об`ємно-планувальні, архітектурні, конструктивні, технічні, технологічні вирішення, а також кошториси об`єктів будівництва.

Статтею 26 вказаного нормативно-правового акту також визначено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Згідно ч.1 ст.31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.

Судом враховано, що п.1.2 договору №001/Б від 10.12.2002р. визначено, що сторона 1 делегує стороні 2 частину функцій замовника будівництва, зокрема, щодо розробки проектної документації та будівництва об`єкта.

Отже, виходячи з приписів законодавства, яким встановлено правові та організаційні основи містобудівної діяльності, на замовника будівництва покладено обов`язок з затвердження проектної документації, тобто, у даному випадку з урахуванням п.1.2 договору №001/Б від 10.12.2002р. щодо правового статусу відповідача як замовника будівництва, у Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія «Україна» наявний обов`язок затвердити проекту документацію, надану позивачем.

Як було встановлено вище, 16.09.2016 р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Гарант Груп Інвест» було отримано позитивний експертний висновок №3-081-15-ЕП/КО Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудекспертиза» щодо розгляду проектної документації об`єкта: «Будівництво житлового комплексу з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення на вул. Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м. Києва».

18.10.2018р. позивач звернувся до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» з листом № 17-10.18 від 17.10.2018р., в якому висловлено вимогу про затвердження проекту «Будівництва житлового комплексу з підземним автопаркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення на вул. Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м. Києва» у відповідності до наданих у листі техніко-економічних показників та проекту наказу про затвердження.

У відповідь на вказаний лист відповідач листом лист № 02-8/3127 від 24.10.2018 р. відмовив Товариству з обмеженою відповідальністю «Гарант Груп Інвест» у затвердженні вищезазначеного проекту, посилаючись на те, що договір містить всі ознаки договору про спільну діяльність, а тому згідно з положеннями Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 11 квітня 2012 р. № 296, Національна телекомпанія України повинна була погодити з Кабінетом Міністрів України укладення вказаного вище договору. Оскільки таке погодження отримане не було, договір вважається укладеним з перевищенням повноважень та є недійсним на підставі ст. 215, 203 Цивільного кодексу України та виконуватись не буде.

Судом вище було встановлено, що укладений між сторонами правочин договором про спільну діяльність не є.

При цьому, судом враховано, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Проте, всупереч викладеного вище, відповідачем належних та допустимих у розумінні ст.ст.76,77 Господарського процесуального кодексу України доказів наявності інших обставин, які б вказували на відсутність у відповідача підстав для виконання обов`язку із затвердження проектної документації, наданої позивачем.

З урахуванням вказівок Верховного Суду, які наведено у постанові від 15.08.2019р., щодо обраного позивачем способу захисту своїх прав та обов`язків суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Тобто, з наведеного полягає, що чинним законодавством визначено можливість захисту особою своїх прав та законних інтересів шляхом звернення до суду з позовом про примусове виконання обов`язку в натурі.

Суд зазначає, що цей спосіб захисту застосовується в зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов`язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає його. Стосується він, зокрема, невиконання обов`язку сплатити кошти за виконану роботу, надані послуги, передати річ кредитору (за договорами купівлі-продажу, міни, дарування з обов`язком передати річ у майбутньому), виконати роботи чи надати послугу за відповідним договором.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

В контексті означеного суд завертає увагу на те, що за приписами ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п.п.1, 2 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, яку затверджено наказом №512/5 від 02.04.2012р. Міністерства юстиції України примусовому виконанню підлягають виконавчі документи, визначені у статті 3 Закону. Виконавчий документ повинен відповідати вимогам до виконавчого документа, зазначеним у статті 4 Закону.

У ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, в тому числі, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

У виконавчому документі зазначається, зокрема, резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень (п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Розділом VІІІ Закону України «Про виконавче провадження» передбачено прядок виконання рішень немайнового характеру.

Частинами 1-3 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано, що За рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Тобто, з системного аналізу наведених вище положень полягає, що нормами чинного законодавства передбачено можливість виконання судового рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії у примусовому порядку, а отже, обраний у даному випадку позивачем спосіб захисту є ефективним у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та призведе до дійсного відновлення відповідних прав Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАРАНТ ГРУП ІНВЕСТ».

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАРАНТ ГРУП ІНВЕСТ» до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» про зобов`язання виконати свої обов`язки, що визначені п.2.1.7 договору №001/Б від 10.12.2002р. про дольову участь у будівництві житлового комплексу (в редакції додатку №4 від 28.02.2014р.), а саме затвердити проект «Будівництво житлового комплексу з підземним авто паркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення по вул.Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м.Києва.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подачу позову покладається на відповідача. З огляду на висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позову, судовий збір за подачу апеляційної та касаційної скарги на судове рішення від 14.01.2019р. також залишається за відповідачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги повністю.

2. Зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (04119, м.Київ, вул.Мельникова, будинок 42, ) виконати свої зобов`язання, що визначені п.2.1.7 договору №001/Б від 10.12.2002р. про дольову участь у будівництві житлового комплексу (в редакції додатку №4 від 28.02.2014р.), а саме затвердити проект «Будівництво житлового комплексу з підземним авто паркінгом, офісними приміщеннями та закладами по обслуговуванню населення по вул.Леоніда Первомайського, 5-Б у Печерському районі м.Києва.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (04119, м.Київ, вул.Мельникова, будинок 42, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАРАНТ ГРУП ІНВЕСТ» (04053, м.Київ, вул. Смирнова-Ласточкіна, будинок 3/5, ) судовий збір в сумі 1762 грн.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 18.10.2019р.

Суддя Спичак О.М.