ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2019 року Справа № 910/8703/19

м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 65, зал засідань 511

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Широбокової Л.П. (доповідач),

суддів Подобєда І.М., Кощеєва І.М.

секретар судового засідання Грачов А.С.

представники сторін в судове засідання не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Мамчура Максима Васильовича, м. Київ на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 30.08.2019 у справі №910/8703/19 (суддя - Федорова О.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Мамчура Максима Васильовича, м. Київ

до відповідача Фізичної особи-підприємця Різака Юрія Олександровича, м. Запоріжжя

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 30.08.2019 у справі №910/8703/19 (суддя - Федорова О.В.) відмовлено Фізичній особі-підприємцю Мамчуру Максиму Васильовичу в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в межах суми позовних вимог 155550,00 грн, що знаходяться на картковому рахунку НОМЕР_1 , відкритому у Печерській філії АТ КБ "Приватбанк", до розгляду Господарським судом Запорізької області цієї справи та прийняття судового рішення по суті спору.

Ухвала суду мотивована тим, що Позивачем не надано доказів того, що Відповідач намагається вчинити дії, спрямовані на ухилення від виконання судового рішення у справі №910/8703/19, в разі якщо позов буде задоволено, та не надано доказів, на підтвердження доводів заяви, яка грунтується лише на припущеннях.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся Позивач, в якій, посилаючись на необґрунтованість ухвали суду, просив її скасувати, прийняти зі спірного питання нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту в межах суми позову 155550,00 грн на грошові кошти Відповідача, що знаходяться на картковому рахунку НОМЕР_1 , відкритому у Печерській філії АТ КБ "Приватбанк".

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

- суд безпідставно послався на п. 1 та абзаци 2, 3, 4 пункту 3 Постанови Пленуму ВГСУ №16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» та дійшов висновку про недоведеність позивачем наявного ризику неможливості в подальшому виконання рішення суду або ускладнення такого виконання;

- вказує, що на даний час діє нова редакція як Закону України «Про судоустрій та статус суддів» так і Господарського процесуального кодексу України, які по іншому регулюють спірні відносини, тому обгрунтування ухвали суду посиланням на застарілі положення Постанови Пленуму ВГСУ №16 від 26.12.2011р. є недоречними;

- вказує, що з огляду на положення Закону України «Про банки та банківську діяльність в частині «банківської таємниці» та Закону України «Про нотаріат» позивач ні в якій мірі не може дізнатися щодо дій відповідача про списання грошових коштів з рахунків або реалізацію рухомого чи нерухомого майна останнього, тому вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є незаконною.

За наслідками автоматизованого розподілу справи для її розгляду було визначено колегію у складі головуючого судді Широбокової Л.П., суддів Подобєд І.М., Кощеєва І.М.) Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.09.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Мамчура Максима Васильовича на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 30.08.2019 у справі №910/8703/19. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні з викликом сторін на 23.10.2019.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, жодних клопотань до суду від них не надійшло, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

До суду повернулося рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, в якому було надіслано ухвалу суду від 30.09.2019, ФОП Різак Ю.О. з відміткою про отримання, що підтверджує належне повідомлення останнього про час та місце розгляду справи.

Також до суду за закінчення терміну зберігання повернулося поштове повернення ухвали суду від 30.09.2019, що була надіслана ФОП Мамчур М.В. за адресою АДРЕСА_1 , 03062 .

Як вбачається з відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, громадських формувань, зазначена адреса відповідає тій, за якою ФОП Мамчур М.В. зареєстрований. Крім того, вона відповідає адресі, зазначеній самим апелянтом в апеляційній скарзі.

У разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25.06.2018 у справі №904/9904/17).

Крім того, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження; процесуальна бездіяльність апелянта не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом апеляційної інстанції відповідно до вимог процесуального закону.

Таким чином, апелянт з моменту звернення з апеляційною скаргою до суду не був позбавлений права дізнатися про стан її розгляду.

Отже, ФОП Мамчур М.В. вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали оскарження ухвали, обґоворивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Фізична особа-підприємець Мамчур Максим Васильович (надалі позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Різака Юрія Олександровича (надалі відповідач), в якій зазначив, що позовні вимоги полягають у стягненні з відповідача суми сплаченої за договором неустойки в зв`язку з порушенням строку виконання господарського зобов`язання за договором №12/12-1 про надання консультаційних послуг (у позовній заяві не зазначено спосіб захисту прав та інтересів позивача, про який він просить суд, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 162 ГПК України).

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 30.08.2019 у справі №910/8703/19 (суддя - Федорова О.В.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Разом з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій він просив накласти арешт на грошові кошти відповідача в межах суми позовних вимог 155550,00 грн, які можуть знаходитися на картковому рахунку НОМЕР_1 Фізичної особи-підприємця Ризак Юрія Олександровича, відкритому у Печерській філії АТ КБ «Приватбанк».

Заява обґрунтована тим, що на виконання умов договору №12/12-1 про надання консультаційних послуг позивачем було перераховано кошти 155550,00 грн, натомість відповідачем зобов`язання, строк якого сплив 11.06.2019, виконано не було. Вказує, що обставини справи свідчать про те, що відповідач немає наміру виконувати господарське зобов`язання, та виконання самого рішення суду може бути ускладнено шляхом простого «обнулювання» поточного рахунку відповідача. Вважає, що відсутні підстави для застосування зустрічного забезпечення.

Як зазначено судом вище, оскаржуваною ухвалою Господарського суду Запорізької області від 30.08.2019 в задовленні заяви про вжиття заходів забезпечення позову було відмовлено.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Слід зазначити, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії", зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача (кредиторів та інших учасників у справі про банкрутство) від можливих недобросовісних дій із боку відповідача (боржника) чи інших учасників у справі про банкрутство з тим, щоб забезпечити позивачам (кредиторам у справі про банкрутство) реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом (заявою у справі про банкрутство), в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача (боржника) або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача або особи, яка звернулась з відповідними вимогами у справі про банкрутство.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, і доказами, які наведені на їх підтвердження, та положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої права, подаючи позов.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим припущенням для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем (боржником у справі про банкрутство) дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Відповідно до частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову Позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Разом з тим, адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали, Позивачем в обґрунтування поданої заяви про забезпечення позову доказів, які б свідчили про вчинення Відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання спірних зобов`язань після пред`явлення вимоги чи подання позову у справі №910/8703/19 до суду не надано, як-то звернення до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів та відмова останнього, наявність у позивача фактів про припинення відповідачем здійснення господарських операцій, відчуження майна чи грошових коштів, тощо. Позивачем лише зазначено про обставину, що відповідач може «обнулити» поточний рахунок.

Такі посилання, як правильно зазначив суд першої інстанції, не є тією обставиною, яка могла свідчити про вчинення Відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання, оскільки є припущенням не підтвердженим доказами, та внаслідок здійснення особами господарських операцій рух коштів на їх банківських рахунках відбувається постійно, що не свідчить про їх намір ухилитися від виконання рішення суду.

Невиконання господарського зобов`язання відповідачем і правомірність підстав для повернення спірних коштів є предметом розгляду справи №910/8703/19, який триває, тому суд не надає правової оцінки відносинам сторін при розгляді заяви про забезпечення позову, а лише з`ясовує, чи наявні обґрунтовані припущення того, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо відсутності підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Посилання суду на Постанову Пленуму ВГСУ №16 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», яка є чинною, не впливає на правильність висновків та вірне застосування норм процесуального закону, а саме ст. 136-137 ГПК України, і доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції, як і доводи щодо неможливості отримати дані про рух коштів відповідача на банківських рахунках, оскільки в силу наведених положень ст. 74, 76, 136-137 ГПК України обставини, на які посилаються сторони повинні бути підтверджені відповідними доказами.

Враховуючи викладене, ухвала Господарського суду Запорізької області від 30.08.2019 у справі №910/8703/19 прийнята судом з дотриманням норм процесуального права є правомірною та підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 255, 269, 270, 276, 282, 287, 288 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Мамчура Максима Васильовича, м. Київ на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 30.08.2019 у справі №910/8703/19 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 30.08.2019 у справі №910/8703/19 залишити без змін.

Витрати за розгляд даної апеляційної скарги покласти на апелянта - Фізичну особу-підприємця Мамчура Максима Васильовича.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 24.10.2019.

Головуючий суддя Л.П. Широбокова

Суддя І. М. Кощеєв

Суддя І.М. Подобєд