РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.10.2019Справа № 910/9714/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Шнайдер К.Б., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бета-Агро-Інвест"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аркада Метал"

про стягнення 13 788,80 грн.

.

за участю представників:

від позивача: Кириченко Ю.Ю.

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бета-Агро-Інвест" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аркада Метал" про стягнення заборгованості у сумі 72 885,96 грн., пені у сумі 1 864,25 грн., 3% річних у сумі 107,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу № АР247 від 25.06.2019 в частині своєчасної поставки товару. Також, в обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що відповідачем здійснено часткову поставку товару, внаслідок чого залишок недопоставленого товару становить 72 885,96 грн.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 25.07.2019 залишив без руху позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Бета-Агро-Інвест".

05.08.2019 позивач усунув недоліків позову шляхом подання через відділ діловодства суду заяви про зменшення розміру позовних вимог відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача: 11 173,80 грн. заборгованості, 2 439,00 грн. - пені, 167,00 грн. - 3 % річних.

Судом прийнято вказану заяву до розгляду та позовні вимоги розглядаються у її редакції.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 08.08.2019 прийняв вказану позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/9714/19, постановив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

09.09.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, посилаючись на те, що позивач не направив відповідачу письмове повідомлення як це передбачено пунктом 4.1. договору. Відповідач зазначає, що товар у кількості 18036 кг. був отриманий 16.07.2019 кладовщиком ОСОБА_3 за довіреністю №22 від 04,07.2019, що підтверджується його підписом на видатковій накладній №269 від 16.07.2019; жодних зауважень щодо кількості товару в момент його прийняття уповноваженою особою позивача на отримання товару висловлено не було. Також, у відзиві на позов відповідач зазначив, що йому не відомо особа ОСОБА_2 та останній не є представником відповідача. Відповідач стверджує, що за видатковою накладною №269 від 16.07.2019 позивачу було передано товар на загальну суму 300911,28 грн та 30.07.2019 згідно платіжного доручення №747 від 30.07.2019 відповідачем грошові кошти в сумі 61722,92 грн були повернуті позивачу.

18.09.2019 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, до якого долучені клопотання про витребування доказів, клопотання про розгляд справи в спрощеному провадженні з викликом сторін та допит свідка.

Згідно з частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Розглянувши відзив, відповідь на відзив та додані до них документи, враховуючи заявлені позивачем клопотання, суд дійшов висновку про необхідність призначення судового засідання та виклик сторін у судове засідання.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 02.10.2019 призначив судове засідання у справі на 22.10.2019, викликав у судове засідання представників учасників справи та зобов`язав Товариство з обмеженою відповідальністю "Бета-Агро-Інвест" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Аркада Метал" надати суду пояснення щодо видаткової накладної №269 від 16.07.2019 та надати суду для огляду у судовому засіданні оригінал видаткової накладної №269 від 16.07.2019, поданої позивачем разом з позовом та поданий оригінал видаткової накладної №269 від 16.07.2019, доданої відповідачем до відзиву.

Щодо клопотання позивача про витребування доказів, то суд залишив без задоволення вказане клопотання, з огляду на наступне.

У відповідності до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї, У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Тобто заявляючи клопотання про витребування доказів, стороною, якою заявлено таке клопотання має бути обґрунтовано те, що заявленим до витребування доказом може бути підтверджено обставини, що входять до предмету доказування, те, що у матеріалах справи відсутні інші докази на підставі яких можливо було б встановити фактичні обставини справи, те, що стороною вживались заходи щодо їх отримання, причини неможливості самостійного вчинення зазначених дії та обставини неможливості їх подання до суду. Позивачем вказаних обставин не наведено.

Посилання позивача на те, що подання відповідного клопотання обумовлене обставинами викладеними відповідачем у відзиві на позов, суд вважає необґрунтованими, оскільки на позивача покладено обов`язок доказування, а отже, саме вказаний учасник судового процесу був зобов`язаний при підготовці позовної заяви та зверненні до суду з даним позовом забезпечити надання всіх доказів в підтвердження обставин на які він посилається в обґрунтування заявлених вимог.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів слід відмовити.

17.10.2019 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи видаткової накладної №269 від 16.07.2019, що є у розпорядженні позивача та заяви свідка - ОСОБА_3

Представник відповідача в судове засідання 22.10.2019 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Про розгляд справи відповідача було повідомлено ухвалою суду від 02.10.2019, направленою на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з матеріалів справи, ухвала суду від 02.10.2019 повернута на адресу суду поштовим відділенням зв`язку з посиланням на відсутність адресата за адресою місцезнаходження.

Зі змісту пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Представник позивача в судовому засіданні 22.10.2019 надав пояснення по суті позовних вимог, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 22.10.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

25.06.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аркада Метал" (постачальник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бета-Агро-Інвест" (покупець, позивач) укладений договір купівлі-продажу №АР247 (надалі - договір), відповідно до умов якого, за цим договором постачальник зобов`язується передати у встановлений термін товар у власність покупцеві, а покупець зобов`язується сплатити товар виробничо-технічного призначення (далі - товар) і прийняти його на умовах, визначених в цьому договорі.

Ціна, кількість, асортименти, строки поставки товару оговорюються в рахунках-фактурах до даного договору, які узгоджуються й підписуються обома сторонами попередньо, додаються до даного договору і є його невід`ємною частиною (п. 1.2. договору).

Згідно з п. 2.1. договору, кількість кожної партії товару узгоджується між Сторонами в рахунках або Специфікаціях до договору.

Пунктом 2.6. договору встановлено, що передача товару покупцю здійснюється протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту отримання постачальником 80 % передоплати, якщо інше не оговорюється в додатках (специфікаціях) до даного договору, які узгоджуються і підписуються обома сторонами попередньо, додаються до цього договору і є його невід`ємною частиною.

Відповідно до 3.2. договору, розрахунки між сторонами здійснюється в національній валюті у вигляді попередньої оплати в розмірі 80% на розрахунковий рахунок постачальника та 20% оплачується покупцем протягом 3 банківських днів з моменту надання постачальником покупцю інформацію про належну реєстрацію податкових накладних на 80% від суми партії товару.

За змістом пункту 6.1. договору, у разі порушення термінів передачі товару, постачальник сплачує покупцю неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми не поставленого товару, за кожний день прострочення. Постачальник не несе відповідальності за порушення терміну поставки, пов`язаним з несвоєчасним вивезенням товару покупцем.

На виконання умов договору відповідачем виставлені позивачу рахунки на оплату №5013 від 03.07.2019 на суму 276 295,00 грн та № 5015 від 03.07.2019 на суму 86 339,20 грн.

03.07.2019 згідно з платіжними дорученнями №337128210 від 03.07.2019 на суму 86339,20 грн та №337128211 від 03.07.2019 на суму 276295,00 грн, позивач здійснив на користь відповідача передплату у загальній сумі 362632,20 грн (позивачем у позові зазначено 362632,44 грн).

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що в порушення умов договору, відповідач поставив товар 17.07.2019, тобто з простроченням на чотири календарні дні та не у повному обсязі, а саме у кількості 17380 кг на суму 289746,48 грн.

18.07.2019 позивач направив відповідачу претензію вих. №714 від 18.07.2019, в якій позивач зазначив, що загальна недостача за накладною №269 від 16.07.2019 становить 656 кг, та вимагав у термін до 19.07.2019 повернути кошти за непоставлений товар у розмірі 72885,96 грн.

Згідно з платіжним дорученням №747 від 30.07.2019 відповідач повернув на рахунок позивача грошові кошти в розмірі 61722,92 грн.

Позивач стверджує, що непоставленим залишився товар на суму 11 173,80 грн, у зв`язку із чим у редакції заяви про зменшення позовних вимог позивачем заявлені вимоги про стягнення 11173,80 грн заборгованості, а також 2 439,00 грн. - пені та 167,00 грн. - 3 % річних.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом положень статей 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з приписами ст.525, 526, 629 ЦК України та ст.193 ГК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Укладений між сторонами договір №АР247 від 25.06.2019 за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу та є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань відповідно до положень ст.173, 174 ГК України та ст. 11, 202, 509 ЦК України.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтями 662, 692 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як підтверджено матеріалами справи, на виконання умов договору відповідачем було виставлено позивачу рахунки на оплату №5013 від 03.07.2019 на суму 276 295,00 грн та №5015 від 03.07.2019 на суму 86 339,20 грн, на загальну суму 362634,20 грн.

Позивач здійснив на користь відповідача передплату у загальній сумі 362632,20 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №337128210 від 03.07.2019 на суму 86339,20 грн та №337128211 від 03.07.2019 на суму 276295,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідач поставив товар 17.07.2019, тобто з простроченням на чотири календарні дні та не у повному обсязі, а саме у кількості 17380 кг на суму 289746,48 грн.

18.07.2019 позивач направив відповідачу претензію вих. №714 від 18.07.2019, в якій позивач зазначив, що загальна недостача за накладною №269 від 16.07.2019 становить 656 кг, та вимагав у термін до 19.07.2019 повернути кошти за непоставлений товар у розмірі 72885,96 грн.

Відповідно до платіжного доручення №747 від 30.07.2019 відповідач повернув на рахунок позивача грошові кошти в розмірі 61722,92 грн.

Спірною між сторонами залишилася сума 11 173,80 грн заборгованості.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" № 996-XIV від 16.07.1999, первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно п.2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, який затверджено Наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 (далі - Положення) первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (п. 2.2. Порядку).

Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (п. 2.4 Положення).

У відповідності до умов договору, первинними документами, що фіксують факт поставки товару є видаткова накладна або товарно-транспортна накладна.

Так, в обґрунтування обставин, викладених у позові, позивачем до позову було додано копію видаткової накладної №269 від 16.07.2019 на суму 300911,28 грн без ПДВ, сума ПДВ 60182,26 грн, всього з ПДВ 361093,54 грн. на зазначеній накладній міститься напис: " ОСОБА_2 по факту привезено 17380 кг, а по факту накладной 18036 кг".

У свою чергу відповідач до відзиву долучив копію видаткової №269 від 16.07.2019 на суму 300911,28 грн, у тому числі ПДВ 50151,88 грн. Згідно із копії вказаної видаткової накладної, остання підписана з боку позивача уповноваженою згідно із довіреністю №22 на отримання ТМЦ від 04.07.2019 особою кладовщиком ОСОБА_3 . Надана відповідачем копія видаткової накладної не містить зауважень щодо кількості поставленого товару.

В подальшому позивач на виконання вимог ухвали суду від 02.10.2019 подав до суду копію видаткової накладної №269 від 16.07.2019 на суму 300911,28 грн, у тому числі ПДВ 50151,88 грн, на якій міститься підпис уповноваженої згідно із довіреністю №22 на отримання ТМЦ від 04.07.2019 особи позивача на отримання товару - кладовщика ОСОБА_3 . Крім того, на примірнику копії видаткової накладної №269 від 16.07.2019 здійснено напис, що недостача метала арматура - 238 кг, листовий метал - 418 кг. Всього недостача - 656 кг.

Оригіналу видаткової накладної №269 від 16.07.2019 сторонами суду не надано. За поясненнями представника позивача оригінал видаткової накладної у позивача відсутній.

За поясненнями позивача у поясненнях, що надійшли до суду 17.10.2019, вказаний примірник видаткової накладної №269 від 16.07.2019 на суму 300911,28 грн направлений відповідачем на електронну пошту позивача, та згодом зазначена видаткова накладна роздрукована позивачам та передана працівнику відповідача, який доставив товар.

З урахуванням наведених вище обставин, з огляду на пояснення позивача та надані сторонами докази у матеріали справи, можна прийти до висновку, що видатковою накладною якою сторони фіксували факт здійснення господарської операції є видаткова накладна №269 від 16.07.2019 на суму 300911,28 грн.

Згідно ч. 1 ст. 669 Цивільного кодексу України, кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми (ч.1 ст. 670 ЦК України).

Умовами договору сторони погодили порядок прийняття товару та дії сторін у разі виявлення факту нестачі або недоліків товару під час його приймання за кількістю/якістю.

Так, згідно з пунктом 4.1. договору, відвантаження товару проводиться виключно за участю уповноваженого представника покупця за умови пред`явлення оригіналу довіреності, оформленої на право отримання окремої партії продукції, складеної відповідно до чинного законодавства України:

за кількістю - на підставі видаткової накладної або товарно-супровідної накладної відповідно до "Інструкції про порядок приймання Товару виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по кількості", затвердженою Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 р. №П-6.

Відповідно до п. 4.3. договору, якщо будуть виявлені факти нестачі або недоліків товару під час його приймання за кількістю/якістю, - виклик представника постачальника є обов`язковим. Повідомлення про виклик представника постачальника надсилається негайно протягом 24 годин з дня зазначеного у товаросупровідних документах.

Згідно п. 4.4. договору, товар вважається прийнятим по якості/кількості у випадку, якщо від покупця протягом п`яти діб або в момент підписання, супровідних документів на отримання товару не надійшло письмове повідомлення.

У відповідності до п. 16 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за кількістю, затвердженої Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР №П-6 від 15.06.1965 (далі - Інструкція П-6) якщо під час приймання продукції буде виявлена недостача, то одержувач зобов`язаний призупинити подальше приймання, забезпечити збереження продукції, а також вжити заходів для запобігання її змішування з іншою однорідною продукцією. Про виявлену недостачу продукції складається акт за підписами осіб, які виконували приймання продукції.

Пунктом 17 Інструкції П-6 визначено, що одночасно з призупиненням приймання одержувач зобов`язаний викликати для участі в продовженні приймання продукції і складання двостороннього акта представника місцевого відправника, а якщо продукція отримана в оригінальній упаковці або в цілісній тарі виготовлювача, яка є відправником, - представника місцевого виробника. Представник іногороднього відправника (виробника) викликається у випадках, передбачених в основних і особливих умовах поставки, інших обов`язкових правилах або в договорі. У цих випадках іногородній відправник (виробник) зобов`язаний не пізніше ніж на наступний день після отримання виклику одержувача повідомити телеграмою або телефонограмою, чи буде направлений представник для участі в перевірці кількості продукції. Неотримання відповіді на виклик в зазначений термін дає право одержувачу здійснити приймання продукції до закінчення встановленого терміну явки представника відправника (виробника).

Представник іногороднього відправника (виробника) зобов`язаний з`явитися не пізніше ніж у 3-денний термін після отримання виклику, беручи до уваги час, необхідний для проїзду, якщо інший термін не передбачений в основних і особливих умовах поставки, інших обов`язкових правилах або в договорі.

Згідно п. 17 Інструкції П-6 повідомлення про виклик представника виробника (відправника) повинно бути направлено (передано) йому телеграфом (по телефону) не пізніше 24 годин, а відносно продукції, що швидко псується негайно після виявлення недостачі, якщо інші строки не визначені основними чи особливими умовами поставки, іншими обов`язковими для сторін правилами чи договором.

У повідомленні повинно бути вказано: а) найменування продукції, дата та номер рахунку чи номер транспортного документа, якщо до моменту отримання повідомлення рахунок не отримано; б) кількість продукції, якої не вистачає, і характер недостачі (кількість окремих місць, внутрішньотарна недостача, недостача в пошкодженій тарі і т.д.); в) стан пломб; г) вартість недопоставдної продукції; д) час, на який призначено приймання продукції по кількості.

Отже, при виявленні невідповідності кількості товару, позивач зобов`язаний був у відповідності до положень договору та Інструкції не пізніше 24 годин з моменту отримання товару запросити на огляд товару уповноваженого представника відповідача для складання відповідного акта про фактичну кількість продукції.

Однак, матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідача про виклик представників відповідача для прийняття товару за кількістю.

Доказів повідомлення та виклику представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Аркада Метал" для участі у прийманні товару за кількістю суду не надано.

Акту за підписами осіб, які виконували приймання товару про виявлену недостачу під час прийняття товару складено не було.

Належних доказів у розумінні положень договору та Інструкцій П-6, які б підтвердили факт поставки продукції меншої кількості позивач суду не надав.

Окрім того, позивач не надав суду доказів письмового повідомлення відповідача, у розумінні пункту 4.4. договору, щодо невідповідності кількості переданого товару, ні в момент отримання товару, ні протягом п`яти діб з дня його отримання.

Направлена 18.07.2019 позивачем відповідачу претензія вих. №714 від 18.07.2019 містить вимогу про повернення суми попередньої оплати та не є письмовим повідомленням, складеним за результатами виявленої недостачі товару та необхідності подальшого вчинення сторонами дій передбаченими Інструкцією П-6.

Щодо наданої позивачем у матеріали справи заяви свідка ОСОБА_3 судом враховано наступне.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 73 ГПК України).

Відповідно до ст. 87 ГПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб. На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків. Сторони, треті особи та їх представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Показання свідка, що ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, не беруться судом до уваги.

Положеннями ст. 88 ГПК України встановлено, що показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка. У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень. Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків. Заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.

Оскільки факти поставки товару меншої кількості у відповідності до умов договору Інструкцій П-6 можуть встановлюватись виключно відповідними первинними документами, такі обставини не можуть встановлюватися на підставі показань свідків не підтверджених первинними документами, з огляду на що, в порядку ст. 86 ГПК України судом вказаний доказ (заява свідка ОСОБА_3 ) відхиляється та не приймається судом до уваги.

Надана позивачем у матеріали справи роздруківка телефонної переписки (скріншоти листування в програмі Viber) у відповідності до приписів ст. 91, 96 Господарського процесуального кодексу України не можуть бути прийнята судом як належний та допустимий доказ по справі.

Посилання позивача на те, що на примірнику копії видаткової накладної №269 від 16.07.2019 на суму 361093,54 грн. з ПДВ представником відповідача ОСОБА_2 здійснено напис про поставку товару меншої кількості, суд також вважає необґрунтованими, оскільки, по-перше, в матеріалах справи відсутній докази того, що ОСОБА_2 був працівником та уповноваженою особою відповідача на поставку товару; та по-друге, як встановлено судом вище, в підтвердження факту поставки товару сторони, в тому числі позивач, посилаються на інший примірник видаткової накладної №269 від 16.07.2019 на суму 300911,28 грн.

Отже, враховуючи вище встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що залишок недопоставленого відповідачем позивачу товару становив 61722,92 грн (362634,20 грн - 300911,28 грн).

Факт недопоставки товару на суму 11 173,80 грн позивачем належними доказами не підтверджений, а тому позовні вимоги у цій частині суд вважає необґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до платіжного доручення №747 від 30.07.2019 відповідач повернув на рахунок позивача суму попередньої оплати у розмірі 61722,92 грн.

Оскільки відповідач повернув суму попередньої оплати у розмірі 61722,92 грн, позивачем у редакції заяви про зменшення заявлено про стягнення 11 173,80 грн.

З огляду на те, що судом встановлено необґрунтованість позову у частині стягнення 11173,80 грн заборгованості, суд відмовляє у задоволенні позову у цій частині.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Позивачем нарахована та заявлена до стягнення сума пені у розмірі 2439,00 грн (у редакції заяви про зменшення позовних вимог).

Приписами частини 1 статі 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

У відповідності до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За змістом пункту 6.1. договору, у разі порушення термінів передачі товару, відповідач сплачує позивачу неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми не поставленого товару, за кожний день прострочення.

Нарахування пені здійснено позивачем за період з 14.07.2019 по 17.07.2019 на суму 362632,00 грн та за період з 17.07.2019 по 30.07.2019 на суму 72896,72 грн.

Стаття 253 Цивільного кодексу України визначає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Оскільки позивач здійснив попередню оплату 03.07.2019, то відповідно до пункту 2.6. договору, ст. 253 ЦК України, відповідач повинен був поставити товар у строк до 13.07.2019.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Отже, останнім днем закінчення строку на поставку товару є перший за ним робочий день - 15.07.2019.

З урахуванням наведеного нарахування пені слід здійснювати з 16.07.2019.

Отже нарахування позивачем пені за 14-15.07.2019 є помилковим.

Окрім того, позивач здійснює нарахування пені на суму боргу 362632,00 грн по 17.07.2019, виходячи з того, що за доводами позивача поставка товару відбулася 17.07.2019.

Однак, згідно із наявною у матеріалах справи копією видаткової накладної №269 від 16.07.2019 відповідач здійснив часткову поставку товару 16.07.2019. Доказів поставки товару 17.07.2019 матеріали справи не містять.

За таких обставин, нарахування пені на суму боргу 362632,00 грн за 17.07.2019 є необґрунтованим.

Також, оскільки судом встановлено, що сума недопоставленого товару становила 61722,92 грн, то нарахування пені на суму 72896,72 грн, також є необґрунтованим.

Отже, нарахування пені повинно здійснюватися на суму боргу 61722,92 грн за період з 16.07.2019 (дата прострочення) по 29.07.2019 (30.07.2019 здійснено повернення попередньої оплати у сумі 61722,92 грн).

Здійснивши перерахунок пені, судом встановлено, що сума пені становить 810,01 грн, а тому суд задовольняє позовні вимоги у цій частині частково.

Посилання відповідача на те, що вимагаючи повернення коштів попередньої оплати позивач відмовився від поставки та прийняття товару, а тому підстави для нарахування пені за порушення строків поставки відсутні, суд вважає необґрунтованими, оскільки вимога вих. №714 від 18.07.2019 про повернення суми попередньої оплати отримана відповідачем 26.07.2019, та з урахуванням приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України (визначення строку для повернення попередньої оплати з урахуванням того, що претензія містить дату 19.07.2019, тобто ще до дати отримання вимоги), нарахуванням пені з 16.07.2019 по 29.07.2019 є правомірним.

Щодо вимог позивача про стягнення 3% річних у сумі 167,00 грн, то суд зазначає на наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписами статті 625 Цивільного кодексу України передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов`язання.

Грошові зобов`язання, як і будь-які інші цивільно-правові або господарські зобов`язання, можуть виникати з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України і статтею 174 ГК України.

Згідно із ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Грошовим зобов`язанням, відповідно до ст. ст. 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України є виражене в грошових одиницях зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка відповідно має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Натомість, стягнення з відповідача суми боргу, що становить попередню оплату за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за ненадані послуги.

За своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України.

За таких обставин застосування позивачем частини другої статті 625 ЦК України щодо нарахування до стягнення з відповідача трьох процентів річних є помилковим, оскільки стягнення з відповідача заборгованості, що становить суму попередньої оплати, перерахованої за договором №АР247 від 25.06.2019, не вважається грошовим зобов`язанням у розумінні статті 625 ЦК України.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 жовтня 2018 року по справі №923/1151/17.

За таких обставин, суд вважає заявлені позивачем вимоги в частині стягнення 3% річних у сумі 167,00 грн необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Бета-Агро-Інвест"в частині стягнення пені у сумі 810,01 грн.

Щодо судових витрат на правову допомогу у сумі 10000,00 грн, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, окрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 ГПК України).

На підтвердження понесення таких витрат позивачем надано договір про надання правової допомоги від 29.03.2019.

За змістом частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У відповідності до частини 3 статті ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз приписів пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 ГПК України дозволяє дійти висновку про те, що витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката можуть бути встановлені та розподілені судом при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості як за наявності, так і за відсутності доказів їх фактичної оплати.

Однак, позивачем не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, відомостей щодо часу витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягу наданих адвокатом послуг та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також доказів фактичних витрат на оплату послуг адвоката.

З урахуванням наведеного, підстави для покладення витрат на правничу допомогу адвоката пропорційно розміру задоволених вимог на відповідача відсутні.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аркада Метал" (02096, м. Київ, вул. Юрія Пасхаліна, буд. 6/5; ідентифікаційний код 32962661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бета-Агро-Інвест" (86020, Донецька обл., Ясинуватський р-н, смт. Очеретине, вул. Залізнична, буд. 10; ідентифікаційний код 30844997) пеню у розмірі 810,01 грн та судовий збір у розмірі 112,85 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 25.10.2019.

Суддя О.В. Гулевець