Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2019 р. м. Житомир Справа № 906/745/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Соловей Л.А.

при секретарі судового засідання: Пеньківській О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу

за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (м.Коростишів Коростишівського району Житомирської області)

до Фізичної особи ОСОБА_1 (м.Коростишів Коростишівського району Житомирської області)

про стягнення 33025,20грн

Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Фізичної особи ОСОБА_1 33025,20грн неустойки за час прострочення користування торгівельним майданчиком з 01.04.16 по 01.07.19.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що після закінчення строку дії договору оренди №247 від 31.12.13 відповідач не повернула торговельний майданчик з оренди, що встановлено рішенням Господарського суду Житомирської області від 14.07.16 у справі №906/422/16. Оскільки відповідач не звільняє торгівельний майданчик, позивачем на підставі ч.2 ст.785 ЦК України нараховано відповідачу неустойку за новий період прострочення - з 01.04.16 по 01.07.19 на загальну суму 27599,90грн.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 06.08.19 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 10.09.19.

Ухвалою від 10.09.19 підготовче засідання у справі відкладено для надання сторонам можливості скористатися процесуальними правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України.

Ухвалою господарського суду від 30.09.19 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.10.19.

Позивач надіслав на електронну та поштову адреси суду клопотання №172 від 16.10.19 про розгляд справи без участі його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.57-59).

Відповідач в судові засідання не з`являвся, про причину неявки суд не повідомляв, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с.48,56).

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 8 ст.165 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається із матеріалів справи 31.12.13 між Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (позивач, орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Красуленко Світланою Петрівною (відповідач, орендар) укладено договір оренди №247 (а.с.12) на таких умовах:

1) об`єктом оренди є торгівельний майданчик №206, загальною площею 7кв.м, місцезнаходження якого зазначене на плані розміщення торгівельних місць на ринку;

2) об`єкт оренди надається у тимчасове платне користування для провадження торговельної діяльності;

3) орендар набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії договору відповідно до п.6;

4) орендодавець зобов`язується передати у тимчасове користування орендарю об`єкт оренди на умовах і в строк, передбачені цим договором;

5) орендодавець має право у разі якщо орендар після припинення дії договору в семиденний термін не звільнить об`єкт оренди, перемістити тимчасову споруду, що встановлена на орендованому торговельному місці, на штраф майданчик ринку;

6) орендар зобов`язується у визначений цим договором термін прийняти об`єкт оренди у тимчасове платне користування;

7) у разі припинення або розірвання договору у 7-ми денний термін звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду;

8) за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з законодавством України;

9) договір укладено на 1 рік, і діє з 01.01.2014 року до 31.12.2014 року включно;

10) якщо орендар має намір укласти Договір на наступний строк, він зобов`язаний не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії цього Договору подати Орендодавцю письмову заяву з додаванням копій правовстановлюючих документів; за умови відсутності в орендодавця заперечень Договір може бути пролонгований на такий же термін; в іншому випадку Договір припиняє дію відповідно до п.6.1;

11) взаємовідносини, що не врегульовані Договором, регулюються законодавством України .

Позивач стверджує, що відповідно до укладеного 31.12.13 договору №247 фізичній особі-підприємцю Красуленко С.П. передано в оренду торгівельне місце (майданчик) №206 загальною площею 7кв.м, місцезнаходження якого визначено на карті-схемі розміщення торгівельних місць на ринку.

Оскільки строк дії договору №247 від 31.12.13 року закінчився 31.12.14, а відповідач не повернула торговельні майданчики з оренди, рішенням Господарського суду Житомирської області від 14.07.16 у справі №906/422/16 з відповідача було стягнуто неустойку за період прострочення користування торгівельним майданчиком до 01.04.16 (а.с.15-17). Враховуючи, що відповідач не звільняє торгівельний майданчик на підставі ч.2 ст.785 ЦК України, позивач нарахував неустойку за новий період прострочення - з 01.04.16 по 01.07.19 на загальну суму 33025,20грн.

13.02.19 позивач направив відповідачу лист, в якому пропонував терміново сплатити заборгованість за рішенням суду, укласти договір на торгівельний майданчик №206 на 2019 рік або повернути його ПР "Кооперативний ринок" згідно акта прийому-передачі (а.с.14).

Однак відповідач залишив дану претензію без відповіді та задоволення.

За вказаних обставин, позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права з позовом про стягнення з відповідача подвійної неустойки за час прострочення користування торгівельним майданчиком в розмірі 33025,20грн.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши доводи і обґрунтування позивача, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За своєю правовою природою договір, на підставі якого у сторін виникли правовідносини, є договором найму (оренди).

В силу приписів ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч.1 ст.760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

До речей як складової поняття майна, відповідно до положень ч.1 статті 181 ЦК України, належать нерухомі речі (земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення).

Згідно із ч.1 статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Статтею 761 ЦК України визначено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму (ч.2 цієї статті Кодексу).

Відповідно до ч.1 статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до статті 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Таким чином, Цивільний кодекс України не вимагає оформляти відповідним документом (актом) факт передання речі з визначеними індивідуальними ознаками в найм (оренду) та її повернення з найму (оренди). Виняток складають договори найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (ст.795 ЦК України) та земельної ділянки (ст.792 ЦК України).

Оскільки обов`язок наймодавця передати наймачеві майно у користування може бути виконаний або негайно, або у строк, встановлений договором найму (ст.765 ЦК України), суд враховує, що сторони спору погодили у п.2.1 наступну договірну умову: орендар набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії договору відповідно до п.6, тобто з 01.01.14, і не домовлялися про необхідність додаткового оформлення передання торговельних майданчиків відповідним документом (актом).

Судом встановлено, що договір №247 не містить вимог про оформлення повернення торговельного майданчика з оренди відповідним документом (актом прийому-передачі).

За змістом п.7.4 договору №247 сторони домовились, що повідомлення за цим договором надаються рекомендованою поштою, вказавши свої поштові реквізити.

З врахуванням викладеного, суд вважає, що лист позивача від 13.02.19, у якому зазначено про необхідність повернення торгівельного майданчика ПР "Кооперативний ринок" згідно акта прийому-передачі носить інформативний характер, та не може розцінюватися як вимога.

Частина 4 ст.75 ГПК України передбачає, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, стосовно яких ці обставини встановлено. В частині 7 цієї статті передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Оскільки рішенням Господарського суду Житомирської області від 14.07.16, яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.08.18, стягнуто з відповідача на користь позивача неустойку в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення, а саме за період з 28.06.14 по 01.04.16 на загальну суму 17044,56грн на підставі ч.2 ст.785 ЦК України, суд при вирішенні даного спору застосовує правило ч.4 ст.75 ГПК України, і виходить з того, що обставина закінчення строку дії договору №247 - 25.06.14 (день одержання орендарем претензії №177 від 25.06.14, у якій зокрема містилась вимога про повернення майна) вважається встановленою судом у господарській справі №906/422/17 і для господарського суду у справі що розглядається має преюдиційне значення.

В свою чергу, оцінюючи зміст договірних умов п.п.1.1, 4.2.5 та 4.3.8 Договору оренди у сукупності, суд встановив, що відповідач зобов`язана була у 7-ми денний термін, що в календарних днях визначається як період з 01.01.2015 року по 08.01.2015 включно (07.01.2015 - святковий день), звільнити торговельний майданчик шляхом переміщення (демонтажу) розташованих в межах їх площі тимчасових споруд.

Разом з тим, зміст оцінених договірних умов п.п.1.1, 4.2.5 та 4.3.8 договору оренди у сукупності із встановленими рішенням суду обставинами, дає підстави суду дійти висновку, що позивач не скористався правом перемістити тимчасову споруду відповідача, що була встановлена на орендованому торговельному майданчику, на штраф майданчик ринку, якщо останні фактично не були звільнені відповідачем у спосіб, визначений договором.

Суд також звертає увагу, що торговельний майданчик ідентифікований у договорі №247 за номером №206 площею 7кв.м. Місцезнаходження торговельного майданчику в договорі №206 ідентифіковано в наступний спосіб: зазначене на плані розміщення торгівельних місць на ринку.

Однак у даній справі план розміщення торгівельних місць на ринку (або карта - схема розміщення торгівельних місць на ринку) , як засіб доказування відсутній.

Позивач також не подав належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження тих обставин, що торговельний майданчик не звільнено і на його площі розміщені тимчасові споруди відповідача.

Оцінюючи доводи позивача про необхідність повторного застосування до відповідача ч.2 статті 785 ЦК України за новий період прострочення з 01.04.16 по 01.07.19 на загальну суму 33025,20грн, після рішення суду про стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення за період з 01.07.14 по 01.04.16 на загальну суму 17044,56грн, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з частиною 2 зазначеної норми, на підставі якої заявлено позовні вимоги про стягнення неустойки, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, необхідною є наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 зазначеного Кодексу. При цьому для застосування відповідальності, передбаченої цією нормою, важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов`язку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.04.2018р. у справі № 914/4238/15, постановах Верховного Суду України від 02.09.2014р. у справі № 927/1215/13 і від 19.08.2014р. у справі № 3-85гс14.

З укладенням договору №247 у сторін виник інтерес щодо належного виконання своїх обов`язків, який ґрунтується на легітимному очікуванні добросовісної та розумної поведінки сторін зобов`язання, що у випадку невиконання наймачем обов`язку щодо звільнення торговельних майданчиків ґарантував би наймодавцю можливість відновлення своїх прав за рахунок переміщення тимчасових споруд на штраф майданчик ринку і компенсації збитків, пов`язаних з таким переміщенням.

Разом з тим, позивач повторно просить стягнути з відповідача неустойку в розмірі подвійної плати за користування торговельними майданчиками за новий період прострочення з 01.04.16 по 01.07.19, тим самим допускає бездіяльність з виконання договірної умови п.4.2.5 Договору №247.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Цей спосіб захисту є ефективним у разі неможливості реалізувати умову п.4.2.5 договору №247 в досудовому порядку.

Однак позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що він намагався вживати заходи щодо переміщення тимчасової споруди відповідача за межі площ торговельних майданчиків за весь час, що минув після 08.01.15.

Відповідно до ч.3 ст.16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Так, у ч. 3 статті 13 ЦК України передбачено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Подання нового позову на підставі ч.2 ст.785 ЦК України за період з 01.04.16 по 01.07.19 на загальну суму 33025,20грн після винесення Господарським судом Житомирської області рішення суду від 14.07.16 у справі №906/422/16, яке набрало законної сили, про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за період з 28.06.14 по 01.04.16 на загальну суму 17044,56грн на підставі ч.2 ст.785 ЦК України, суд розцінює як зловживання правом та порушення таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Також слід відмітити, що позивач звернувся до суду з позовною вимогою до ОСОБА_1 як до фізичної особи.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 з 25.06.12 була зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця, однак припинила підприємницьку діяльність 24.01.18 за власним рішенням (а.с.18-21).

Таким чином, матеріали справи свідчать, що на час подання позову до суду відповідач не мала статусу фізичної особи-підприємця.

Відповідно до статті 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відповідно до ст.3 ГПК України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України, зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року N 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Судом встановлено, що станом на момент подачі позову до суду відповідач втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності.

Разом з тим, оскільки договір оренди №247 від 31.12.13 укладений з відповідачем як підприємцем для провадження торгівельної діяльності, тобто для комерційного використання, правовідносини, пов`язані з його використання є господарськими, спір у даній справі підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вказані положення, позивач при зверненні з позовом мав обґрунтувати свої вимоги поданими суду доказами, а відповідач - спростувати доводи позивача.

В даному випадку, позивач згідно ст.74 ГПК України не довів обґрунтованість позову.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача 33025,20грн неустойки за період з 01.04.16 по 01.07.19 є безпідставною та недоведеною, а відтак не підлягає до задоволення.

З огляду на приписи ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати на оплату судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до Фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення 33025,20грн відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Соловей Л.А.

Віддрукувати: 3 прим.

1- в справу

2,3- сторонам (рек.з повід)