РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2019Справа № 910/11665/19
Господарський суд міста Києва у складі суді Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справу

за позовом Комунального підприємства "Міський магазин" виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) (01004, м. Київ, вул. Басейна, ?-а)

до Фізичної особи-підприємця Рудиченка Артема Юрійовича ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 116 879, 97 грн.

Представники сторін: без виклику

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Міський магазин" виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця Рудиченка Артема Юрійовича (далі - відповідач) про стягнення 116 879,97 грн., з яких основна заборгованість у розмірі 51 409,74 грн., пеня у розмірі у розмірі 46 782,19 грн., втрати від інфляції 14 615,04 грн. та 3 % річних у розмірі 4 073,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором № ПЧ-П-10236/1066 від 04.07.2016, зокрема, в порушення норм чинного законодавства та пунктів зазначеного договору не сплачував авансовий платіж у розмірі, встановленому договором, та не здійснював плату за облаштування та утримання місця, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином. У зв`язку з цим позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.08.2019 відкрито провадження у справі № 910/11665/19 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу надано строк для подання відповіді на відзив.

Відповідачем у встановлений судом строк письмового відзиву на позов не подано, доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі не надано.

При цьому судом встановлено, що ухвалу суду про відкриття провадження від 30.08.2019 у цій справі відповідачу направлено на адресу, визначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Ухвалу суду отримав представник (батько) відповідача 06.09.2019.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

При цьому судом враховано, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Положеннями ст. 248 ГПК України унормовано, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

За приписами ч. 6 ст. 233 ГПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

04.07.2016 між позивачем (Сторона 1) та відповідачем (Сторона 2) було укладено Договір № ПЧ-П-10236/1066 щодо розміщення засобу пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі (далі також - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого Сторона 2 на підставі протоколу про результати торгів від 16.06.2016 № 37 отримує можливість провадити підприємницьку діяльність в засобі пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі, який розміщується у визначеному згідно з пунктами 1.2. та 1.3. цього Договору місці (далі - місце), відповідає вимогам, що зазначені в п. 1.4. цього Договору, та отримує послуги з облаштування і утримання місця, а Сторона 1 надає послуги з облаштування та утримання місця на умовах, визначених цим Договором.

Місце визначене відповідно до схеми розміщення засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі на території міста Києва, затвердженої розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25.09.2015 № 952 від 23.07.2015 № 731, від 27.04.2016 № 291 (пункт 1.2. Договору).

Згідно з пунктом 1.3. Договору місце знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Грушевського Михайла, буд . 30 .

Відповідно до пункту 2.1. Договору загальна плата за облаштування та утримання місця визначена за результатами торгів, затверджених протоколом про результати торгів від 10.06.2016 № 37, складає суму в розмірі: 198 626, 95 грн., в тому числі ПДВ 33 104, 49 грн. за дванадцять місяців.

Положеннями пункту 2.2. Договору передбачено, що починаючи з дати укладення цього Договору плата за облаштування місця за один місяць складає 16 552,25 грн., в тому числі ПДВ 2 758,71 грн.

Пунктом 2.4. Договору визначено, що розмір плати за облаштування та утримання місця може бути змінено на вимогу однієї із сторін у разі зміни відповідних цін і тарифів на підставі змін індексу інфляції оприлюдненому (опублікованому) у встановленому порядку.

Згідно з пунктом 2.5. Договору плата за облаштування та утримання місця, зазначена в пункті 2.2. цього Договору, сплачується Стороною 2 на рахунок Сторони 1 щомісячно, починаючи з другого місяця дії цього Договору протягом перших п`яти календарних днів другого місяця у вигляді платежу в розмірі не менше ніж плата за облаштування та утримання місця за місяць з обов`язковим підписанням акта приймання-передачі послуг з облаштування та утримання місця за місяць протягом п`яти робочих днів з дня настання наступного місяця.

Гарантійний внесок, який був внесений Стороною 2 для участі в торгах, першочергово зараховується як частина або вся сума авансового платежу, зазначеного в п. 2.7. цього Договору, а залишок, що залишився, зараховується як частина плати за цим Договором в наступний черговий платіж (наступні чергові платежі). Якщо сума гарантійного внеску є меншою авансового платежу, Сторона 2 зобов`язана сплатити обсяг коштів, яких не вистачає, в строк, зазначений в п. 2.7. цього Договору. Гарантійний внесок, який був внесений Стороною 2 для участі в торгах, складає суму в розмірі 15 000, 00 грн. (пункт 2.6. Договору).

За умовами пункту 2.7. Договору зобов`язання Сторони 2 по сплаті плати за облаштування та утримання місця забезпечуються у вигляді авансового платежу в розмірі не менше ніж плата за облаштування та утримання місця за три місяці, а саме: Сторона 2 сплачує авансовий платіж протягом 10 календарних днів з дати підписання цього Договору, а Сторона 1 зараховує авансовий платіж як плату за облаштування та утримання місця за перший та два останніх місяці строку дії цього Договору.

Відповідно до пункту 2.8. Договору ненадання чи несвоєчасне надання в строк, зазначений в пункті 2.5. цього Договору, підписаного Стороною 2 Акту приймання-передачі послуг з облаштування та утримання місця, Сторони трактують як згоду прийняття Стороною 2 послуг за цим Договором належним чином і в повному обсязі, та стверджують, що Сторона 2 погоджується зі своїми фінансовими зобов`язаннями по розрахункам за надані послуги з облаштування та утримання місця.

У випадку, якщо гарантійний внесок, який був внесений Стороною 2 для участі в торгах, є більшим, ніж загальна сума цього Договору, різниця повертається Стороні 2 протягом 21 робочого дня з дня підписання Сторонами цього Договору (пункт 2.9. Договору).

Пунктом 3.4.1. Договору на відповідача покладено обов`язок вносити своєчасно та в повному обсязі плату за облаштування та утримання місця на відповідний рахунок Сторони 1 згідно з реквізитами, зазначеними в главі 13 цього Договору, у розмірі, строки та на умовах, визначених у цьому Договорі.

В силу пункту 4.1. Договору цей Договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами та діє з 04.07.2016 року до 03.07.2019 року, а в частині сплати Стороною 2 плати за облаштування та утримання місця - до повного виконання своїх зобов`язань.

Відповідно до пункту 4.2. Договору протягом п`яти робочих днів після закінчення кожного місяця протягом строку дії цього Договору сторони підписують відповідний акт приймання-передачі послуг.

Згідно з пунктом 4.3. Договору закінчення строку дії цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

01.12.2016 між сторонами було підписано акт огляду місця відносно відсутності самовільно розміщених іншими особами засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі. В п.2 акту зазначено, що акт підтверджує забезпечення Стороні 2 можливість проводити підприємницьку діяльність в засобі пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі в зазначеному в Договорі місці, а також є закінченням терміну зупинення (призупинення) виконання Стороною 2 свого обов`язку щодо внесення плати за облаштування та утримання місця та підтвердження виконання стороною 1 зобов`язань, що закріплено в п.3.2.1. Договору, з дати підписання цього акту огляду місця.

У період дії Договору позивачем були складені акти надання послуг на загальну суму 96 109, 74 грн., а саме № 2891 від 31.07.2016 на суму 14 950,42 грн., № 3013 від 30.08.2016 на суму 16 552,25 грн., № 3874 від 29.09.2016 на суму 16 552,25 грн., № 4599 від 31.10.2016 на суму 16 552,25 грн., №4874 від 30.11.2016 на суму 16 552,25 грн. та за грудень 2016 на суму 14 950, 32 грн., які з боку відповідача не підписані.

Відповідач у свою чергу надані позивачем послуги оплатив частково в сумі 44 700,00 грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи платіжні доручення.

Залишок заборгованості в сумі 51 409,74 грн відповідачем у встановлений Договором строк оплачений не був, у зв`язку з чим позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Постановою Кабінету Міністрів України № 833 від 15.06.2006 було затверджено Порядок провадження торговельної діяльності та правила торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів (далі - Порядок), які визначають загальні умови провадження торговельної діяльності суб`єктами оптової торгівлі, роздрібної торгівлі, закладами ресторанного господарства, основні вимоги до торговельної мережі, мережі закладів ресторанного господарства і торговельного обслуговування споживачів (покупців), які придбавають товари у підприємств, установ та організацій незалежно від організаційно-правової форми і форми власності, фізичних осіб - підприємців та іноземних юридичних осіб, що провадять підприємницьку діяльність на території України.

Відповідно до пункту 9 Порядку торговельні об`єкти розміщуються в установленому порядку.

Згідно з Пунктом 30 Порядку продаж продовольчих товарів, готових до вживання, а також тих, що швидко псуються, інших продовольчих товарів (у тому числі овочів і фруктів) за межами торговельного приміщення (виїзна, виносна торгівля) здійснюється із розміщенням тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності відповідно до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" за умови дотримання встановлених для таких товарів температурного режиму зберігання і санітарних норм.

Частиною 4 статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Пунктом 2 частини 1 статті 10 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" до повноважень міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить затвердження правил благоустрою територій населених пунктів.

Наказом Міністерства зовнішніх економічних зв`язків і торгівлі України № 369 від 08.07.1996 затверджено Правила роботи дрібнороздрібної торговельної мережі (далі - Правила).

Згідно з пунктом 3 Правил роздрібна торгівля через дрібнороздрібну торговельну мережу є однією із форм позамагазинного продажу товарів, при якій приміщення не мають торговельного залу для споживачів. Продаж товарів здійснюється через:

пункти некапітальної забудови - кіоски, ларі, ларки, палатки, павільйони для сезонного продажу товарів, торговельні автомати;

засоби пересувної мережі - автомагазини, автокафе, авторозвозки, автоцистерни, лавки-автопричепи, візки, спеціальне технологічне обладнання (низькотемпературні лотки-прилавки), розноски, лотки, столики тощо.

Відповідно до пункту 16 Правил розміщення пунктів дрібнороздрібної торговельної мережі здійснюється суб`єктом господарювання відповідно до вимог Земельного кодексу України та законодавства про благоустрій населених пунктів, планування та забудову територій, санітарного та епідемічного благополуччя населення, пожежну охорону, державну автоінспекцію та архітектуру.

З метою врегулювання питань провадження підприємницької діяльності шляхом використання засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі та об`єктів сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі, а також упорядкування розміщення таких засобів і об`єктів торгівлі на території міста Києва, в межах функцій органу місцевого самоврядування Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 300 від 02.04.2015 було затверджено Порядок розміщення засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі та об`єктів сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі в місті Києві (далі - Порядок).

Пунктом 3 Розпорядження про затвердження Порядку № 300 від 02.04.2015 встановлено, що розміщення засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі та об`єктів сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі на території міста Києва здійснюється відповідно до схеми розміщення засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі та схеми розміщення об`єктів сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі на території міста Києва, розроблених з урахуванням Зонування розміщення засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі та об`єктів сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі в місті Києві та затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Згідно з пунктом 4 вищезазначеного Розпорядження право на розміщення засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі виборюється на торгах.

Самовільно розміщені (встановлені) засоби пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі підлягають демонтажу (переміщенню) в порядку, визначеному Правилами благоустрою міста Києва, затвердженими рішенням Київської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1051/1051 (пункт 5.2. Порядку).

Пунктом 5 Розпорядження визначено, що суб`єкти господарювання, визначені переможцями торгів, здійснюють розміщення засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі та об`єктів сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі на території міста Києва після укладення договору щодо розміщення засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі та об`єктів сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі відповідно до Порядку розміщення засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі та об`єктів сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі в місті Києві, затвердженого пунктом 1 цього розпорядження, та договору щодо пайової участі в утриманні об`єкта благоустрою відповідно до рішення Київської міської ради від 24 лютого 2011 року № 56/5443 "Про затвердження Порядку визначення обсягів пайової участі (внеску) власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі, власників (користувачів) майданчиків для харчування біля стаціонарних закладів ресторанного господарства в утриманні об`єктів благоустрою м. Києва та внесення змін до деяких рішень Київської міської ради" та пункту 4 рішення Київської міської ради від 04 вересня 2014 року №62/62 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 24 лютого 2011 року №56/5443 "Про затвердження Порядку визначення обсягів пайової участі (внеску) власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі в утриманні об`єктів благоустрою м. Києва та внесення змін до деяких рішень Київської міської ради" та деяких рішень Київської міської ради".

Пунктом 6 Розпорядження визначено комунальне підприємство "Міський магазин" виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) замовником робіт з облаштування та утримання місць для розміщення засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі та об`єктів сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі на території міста Києва, організатором торгів на право розміщення засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі та об`єктів сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі та уповноважено останнього за результатами зазначених торгів договори із суб`єктами господарювання щодо розміщення засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі та об`єктів сезонної дрібнороздрібної торговельної мережі.

Судом встановлено, що відповідно до вищезазначених положень законодавства відповідачем було виборено право на розміщення засобу пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі за адресою: вулиця Грушевського Михайла , 30, згідно з протоколом про результати торгів № 37 від 16.06.2016, на підставі якого і було укладено Договір № ПД-П-10236/1066 від 04.07.2016.

Надаючи оцінку правовій природі укладеному між сторонами Договору суд зазначає, що право розміщувати засіб пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі відповідач виборов на торгах. При цьому, відповідач не отримав згідно з умовами Договору в оренду ні земельну ділянку, ні будь-який з елементів благоустрою. Умови щодо розміру орендної плати, які є істотними умовами договору оренди в силу закону, у договорі відсутні.

За таких обставин суд вважає, що за своєю правовою природою укладений між сторонами правочин є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до пункту 2.1. Договору загальна плата за облаштування та утримання місця визначена за результатами торгів, затверджених протоколом про результати торгів від 16.06.2016 № 37, складає суму в розмірі: 198 626,95 грн, в тому числі ПДВ 33 104,49 грн за дванадцять місяців.

Положеннями пункту 2.2. Договору передбачено, що починаючи з дати укладення цього Договору плата за облаштування місця за один місяць складає 16 552,25 грн., в тому числі ПДВ 2 758,71 грн.

Пунктом 2.4. Договору визначено, що розмір плати за облаштування та утримання місця може бути змінено на вимогу однієї із сторін у разі зміни відповідних цін і тарифів на підставі змін індексу інфляції оприлюдненому (опублікованому) у встановленому порядку.

Згідно з пунктом 2.5. Договору плата за облаштування та утримання місця, зазначена в пункті 2.2. цього Договору, сплачується Стороною 2 на рахунок Сторони 1 щомісячно, починаючи з другого місяця дії цього Договору протягом перших п`яти календарних днів другого місяця у вигляді платежу в розмірі не менше ніж плата за облаштування та утримання місця за місяць з обов`язковим підписанням акта приймання - передачі послуг з облаштування та утримання місця за місяць протягом п`яти робочих днів з дня настання наступного місяця.

Відповідно до пункту 2.8. Договору ненадання чи несвоєчасне надання в строк, зазначений в пункті 2.5. цього Договору, підписаного Стороною 2 Акту приймання-передачі послуг з облаштування та утримання місця, Сторони трактують як згоду прийняття Стороною 2 послуг за цим Договором належним чином і в повному обсязі, та стверджують, що Сторона 2 погоджується зі своїми фінансовими зобов`язаннями по розрахункам за надані послуги з облаштування та утримання місця.

Згідно з пунктом 3.4.1. Договору на відповідача покладено обов`язок вносити своєчасно та в повному обсязі плату за облаштування та утримання місця на відповідний рахунок Сторони 1 згідно з реквізитами, зазначеними в главі 13 цього Договору, у розмірі, строки та на умовах, визначених у цьому Договорі.

Як передбачено пунктами 3.1.1., 3.1.4. Договору сторона 1 має право вимагати від сторони 2 своєчасної та в повному обсязі сплати платежів за облаштування та утримання місця на відповідний рахунок Сторони 1 згідно з реквізитами, зазначеними в главі 13 цього Договору, у розмірі та на умовах, визначених у цьому Договорі.

Оскільки укладений сторонами договір є чинним до 03.07.2019, а доказів його розірвання раніше чи визнання недійсним матеріали справи не містять, то правовідносини, які склались між сторонами, є такими, що тривали до 03.07.2019.

Відповідно до наявних в матеріалах справи платіжних доручень відповідачем було оплачено лише 44 700,00 грн., внаслідок чого за ним утворився борг в сумі 51 409,74 грн.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За таких обставин, оскільки відповідач в обумовлений Договором строк не оплатив позивачу плату за облаштування та утримання місця згідно з п. 2.5. Договору, суд дійшов висновку про те, що відповідачем були порушені права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Таким чином, відповідний борг в сумі 51 409,71 грн., який існує на момент розгляду справи в суді, має бути стягнутий з відповідача в судовому порядку.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин, суд вважає заявлені позивачем вимоги в частині стягнення основного боргу є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Разом з тим, проаналізувавши умови Договору суд зазначає, що останні не покладають обов`язку щодо щомісячного направлення акту приймання-передачі послуг за договором саме на КП "Київський магазин". При цьому, відповідно до пункту 2.5. Договору платіж плата за облаштування та утримання місця, зазначена в пункті 2.2. цього Договору, сплачується Стороною 2 на рахунок Сторони 1 щомісячно, починаючи з другого місяця дії цього Договору протягом перших п`яти календарних днів другого місяця у вигляді платежу в розмірі не менше ніж плата за облаштування та утримання місця за місяць з обов`язковим підписанням акта приймання-передачі послуг з облаштування та утримання місця за місяць протягом п`яти робочих днів з дня настання наступного місяця.

Одночасно суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід.

Що стосується заявлених позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 46 782,19 грн за період з 29.12.2017 по 28.06.2017, суд зазначає таке.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до пункту 5.1. Договору за несвоєчасну сплату платежів за облаштування та утримання місця сторона 2 сплачує на користь сторони 1 пеню в розмірі 0,5% від розміру несплачених платежів за облаштування та утримання місця за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Водночас, згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Положеннями статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому, суд зазначає, що неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо прострочення виконання робіт) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим, частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Проте, під час здійснення розрахунку пені позивачем не було дотримано вищевказаних положень чинного законодавства та здійснено нарахування пені у період з 29.12.2016 по 28.06.2017 у розмірі 0,5%.

Таким чином, оскільки передбачений умовами Договору розмір штрафних санкцій перевищує розмір, встановлений статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають задоволенню саме в розмірі, що не перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України, та за період, що не перевищує строк, встановлений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.

За розрахунком суду, розмір пені в межах вказаного позивачем періоду нарахування становить 6 912,54 грн.

Що стосується заявлених позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 14 615,04 грн та 3% річних в сумі 4 073,00 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату № 265 від 27.07.2007 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін", відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 910/21564/16 від 10.07.2019.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат в сумі 14 615,04 грн та 3% річних в сумі 4 073,00 грн, суд вважає його арифметично правильним та таким, що відповідає положенням чинного законодавства.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позову.

Керуючись статтями 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства "Міський магазин" виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Рудиченка Артема Юрійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства "Міський магазин" виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) (01004, м. Київ, вул. Басейна, буд. ? А, ) основну заборгованість у розмірі 51 409 грн 74 коп., пеню у розмірі у розмірі 6 912 грн 54 коп., втрати від інфляції 14 615 грн 04 коп. та 3 % річних у розмірі 4 073 грн. 00 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 265 грн. 75 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного рішення: 22.10.2019.

Суддя Т. Ю. Трофименко