РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.10.2019Справа № 910/10703/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О., за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "СТАР ПАК ГРУП"

до Акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ"

про стягнення 4 404 873,13грн.

Представники сторін:

від позивача: Фаліна О.В.

від відповідача: Березінський О.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СТАР ПАК ГРУП" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" про стягнення 4 404 873,13 грн., з яких 3 896 162,64 грн. основного боргу, 162 346,45 грн. інфляційних втрат, 49 846,57 грн. 3% річних та 296 517,47 грн. пені.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки № СВРЗ-03-22-18-204/ю, в частині повної та своєчасної оплати за поставлений позивачем товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/10703/19, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 10.09.2019.

09.09.2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач частково не погодився з розрахунками інфляційних втрат, наданих позивачем та просив зменшити розмір штрафних санкцій на 50%.

У підготовчому засіданні 10.09.2019 суд постановив протокольну ухвалу, якою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 01.10.2019.

17.09.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній зазначив, що розрахунки інфляційних втрат є вірними. Також позивач заперечив проти зменшення розміру штрафних санкцій.

У судовому засіданні 01.10.2019 судом оголошено перерву в судовому засіданні по суті на 10.10.2019.

08.10.2019 від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу та зменшення штрафних санкцій на 50%.

У судовому засіданні 10.10.2019 представник позивача підтримав позовні вимоги, заперечив проти зменшення штрафних санкцій.

Представник відповідача підтримав клопотання про зменшення штрафних санкцій.

У судовому засіданні 10.10.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

11.12.2018 між Акціонерним товариством "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ", як покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "СТАР ПАК ГРУП", як постачальником укладено договір поставки № СВРЗ-03-22-18-204/ю (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується протягом 2018 року поставити покупцю товари, зазначені в специфікації № 1 (додаток № 1) до даного договору, що є невід`ємною частиною договору, а покупець - прийняти і оплатити такі товари згідно умов договору.

Згідно з п. 1.2 договору, найменування (номенклатура, асортимент) товару - код ДК 021:2015-34630000-2 - частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контролю залізничного руху - п`ятник з механічною обробкою, упор передній, упор задній, кронштейн, автозчеп СА-3, хомут тяговий.

Кількість товару складає 310 шт. (триста десять штук) і визначається у специфікації № 1 (додаток № 1), яка є невід`ємною частиною договору (п. 1.3 договору).

Пунктом 3.1 договору визначено, що ціна цього договору становить 3 900 557,28 грн., в тому числі ПДВ 20% - 650 092,88 грн.

Відповідно до п. 4.2 договору, покупець здійснює оплату поставленого товару протягом 10 (десяти) банківських днів з дня отримання, на підставі виставленого рахунку постачальником, але не раніше реєстрації податкової накладної. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами видаткової накладної та/або акту приймання-передачі.

Згідно з п. 12.1 договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими особами та скріплення печатками (за наявності) і діє: в частині поставок - до 31.12.2018, в частині розрахунків - до повного їх виконання.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 3 900 557,28 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: № 198 від 18.12.2018 на суму 594 386,64 грн., № 200 від 18.12.2018 на суму 177 302,16 грн., № 206 від 20.12.2018 на суму 795 942,60 грн., № 210 від 20.12.2018 на суму 795 972,60 грн., № 217 від 21.12.2018 на суму 646 017,84 грн., № 233 від 22.12.2018 на суму 4 394,64 грн., № 238 від 27.12.2018 на суму 886 510,80 грн.

Вказаний товар прийнятий відповідачем без зауважень та заперечень уповноваженою особою, що підтверджується підписами на вказаних накладних та долученими до матеріалів справи довіреностями на отримання цінностей.

Відповідачем частково здійснено оплату товару на суму 4 394,64 грн.

Таким чином, за розрахунком позивача неоплаченим станом на дату звернення з позовом до суду є товар на суму 3 896162,64 грн.

У зв`язку із тим, що відповідач несвоєчасно здійснював оплату за поставлений позивачем товар, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача крім суми основного боргу у розмірі 3 896162,64 грн., також 162 346,45 грн. інфляційних втрат, 49 846,57 грн. 3% річних та 296 517,47 грн. пені.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки. Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На підставі укладеного між сторонами договору у позивача виник обов`язок здійснити поставку товару, а у відповідача - прийняти товар в обсязі, погодженому сторонами та оплатити його вартість.

На виконання взятих на себе зобов`язань за договором, позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 3 900 557,28 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних № 198 від 18.12.2018, № 200 від 18.12.2018, № 206 від 20.12.2018, № 210 від 20.12.2018, № 217 від 21.12.2018, № 233 від 22.12.2018, № 238 від 27.12.2018.

Факт прийняття товару за вказаними накладними не заперечується відповідачем.

Крім того, на виконання умов договору, в день поставки товару позивачем здійснено реєстрацію податкових накладних.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторонами у договорі погоджено, що покупець здійснює оплату поставленого товару протягом 10 (десяти) банківських днів з дня отримання, на підставі виставленого рахунку постачальником, але не раніше реєстрації податкової накладної. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами видаткової накладної та/або акту приймання-передачі.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання з оплати поставленого позивачем товару на суму 3 896162,64 грн.

Таким чином, на момент звернення позивача з даним позовом, заборгованість відповідача перед позивачем становила 3 896162,64 грн.

В той же час, як встановлено судом, під час розгляду справи, відповідач згідно із платіжними дорученнями № 207 від 25.09.2019, № 199 від 25.09.2019, № 190 від 25.09.2019, № 188 від 25.09.2019, № 187 від 25.09.2019, № 186 від 25.09.2019 сплатив заборгованість за поставлений товар у розмірі 3 896162,64 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи те, що сума заборгованості у розмірі 3 896162,64 грн. сплачена відповідачем після відкриття провадження у справі, суд закриває провадження у справі №910/10703/19 в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 3 896162,64 грн., у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 162 346,45 грн. інфляційних втрат, 49 846,57 грн. 3% річних та 296 517,47 грн. пені.

Вказані нарахування здійснені позивачем по кожній накладній окремо, зокрема за накладною № 198 від 18.12.2018 за період з 02.01.2019 по 12.06.2019, за накладною № 200 від 18.12.2018 за період з 02.01.2019 по 12.06.2019, за накладною № 206 від 20.12.2018 за період з 08.01.2019 по 12.06.2019, за накладною № 210 від 20.12.2019 за період з 08.01.2019 по 12.06.2019, за накладною № 217 від 21.12.2018 за період з 09.01.2019 по 12.06.2019, за накладною № 238 від 27.12.2018 за період з 14.01.2019 по 12.06.2019.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Судом встановлено, що позивачем невірно визначено початок прострочення виконання грошового зобов`язання.

Так, сторони погодили, що покупець здійснює оплату поставленого товару протягом 10 (десяти) банківських днів з дня отримання.

Як встановлено судом, 22.12.2018 та 29.12.2018 були робочими днями, однак 24.12.2018, 25.12.2018, 31.12.2018, 01.01.2019, 07.01.2019 були вихідними днями.

Крім того, позивач рахує останній день строку виконання зобов`язання, як день прострочення, що суперечить вимогам чинного законодавства.

За таких обставин вірними періодами для нарахування 3% річних та пені є: за накладною № 198 від 18.12.2018 за період з 04.01.2019 по 12.06.2019, за накладною № 200 від 18.12.2018 за період з 04.01.2019 по 12.06.2019, за накладною № 206 від 20.12.2018 за період з 09.01.2019 по 12.06.2019, за накладною № 210 від 20.12.2019 за період з 09.01.2019 по 12.06.2019, за накладною № 217 від 21.12.2018 за період з 10.01.2019 по 12.06.2019, за накладною № 238 від 27.12.2018 за період з 15.01.2019 по 12.06.2019.

За перерахунком суду, здійсненим за визначені вище періоди, розмір 3% річних становить 49 462,88 грн., а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо заявлених до стягнення 162 346,45 грн. інфляційних втрат, то суд зазначає, що вказаний розрахунок також є невірним, з огляду на наступне.

Здійснюючи перевірку наданого позивачем розрахунку заявленої до стягнення суми інфляційних втрат, судом враховано, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

З урахування вказаних положень, за перерахунком суду, здійсненим за періоди з лютого 2019 по 31 травня 2019, розмір інфляційних втрат становить 122 163,19 грн., а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідальність у вигляді пені передбачена сторонами у п. 8.2 договору, відповідно до якого передбачено, що покупець за даним договором несе наступну відповідальність: у разі порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення включаючи день оплати.

Здійснивши перерахунок пені, за визначені вище судом періоди, встановлено, що пеня становить 294 215,52 грн., а тому вимоги в цій частині є обґрунтованими на суму 294 215,52 грн.

Водночас, відповідачем подано заяву про зменшення штрафних санкцій на 50% від обґрунтованого розміру.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положенням ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За змістом наведених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Вирішуючи питання про зменшення нарахованої пені, судом враховано, що до початку розгляду справи по суті відповідачем було у повному обсязі погашено заборгованість перед позивачем за договором поставки № СВРЗ-03-22-18-204/ю на суму 3 896162,64 грн.

При цьому, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами частини 1 ст. 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Таким чином, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

З урахуванням наведеного, при вирішенні питання про зменшення пені, судом було одночасно враховано ступінь виконання відповідачем зобов`язання, здійснення погашення заборгованості за договором, а також справедливий розмір штрафних санкцій за вчинене порушення.

Крім того, судом враховано, що позивачем не надано судам доказів понесення ним збитків або невиконання ним своїх зобов`язань перед іншими особами внаслідок несвоєчасної оплати відповідачем вартості поставленого товару

Враховуючи вказані вище обставини, виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, керуючись положеннями ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, суд вважає за необхідне зменшити обґрунтований розмір пені (294 215,52 грн.), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 50%., що становить 147 107,76 грн.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "СТАР ПАК ГРУП".

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

При цьому, оскільки судом зменшено розмір пені, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Суд також роз`яснює позивачу, що частина сплаченого ним судового збору в розмірі 58 442,44 грн. (за позовні вимоги, провадження щодо яких закрито) може бути повернута йому з Державного бюджету України за його клопотанням на підставі ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, п. 2 ч. 1 ст. 231, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" (03680, м.Київ, ВУЛИЦЯ ТВЕРСЬКА, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) на користьТовариства з обмеженою відповідальністю "СТАР ПАК ГРУП" (49083, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, ПРОСПЕКТ СЛОБОЖАНСЬКИЙ, будинок 29, офіс 225, ідентифікаційний код 40988349) 122 163,19 грн. інфляційних втрат, 49 462,88 грн. 3% річних, 147 107,76 грн. пені та 6987,63 грн. витрат зі сплати судового збору

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Закрити провадження у справі №910/10703/19 в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 3 896 162,64 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 21.10.2019.

Суддя С.О. Турчин