ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

16.10.2019 р. Справа № 914/1028/19

Господарський суд Львівської області у складі судді Чорній Л.З. розглянувши матеріали, при секретарі Х.Гусак

позовної заяви: ОСОБА_1 , м.Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальності «Львівська гарнізонна база», м.Львів

про стягнення 6 372 928,69 грн.

Представники сторін:

від позивача: Гаталяк М.Я.- адвокат

від відповідача: Пастернак П.І. , Семеренко П.Я. -адвокат

встановив:

28.05.2019р. на адресу Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідача Товариства з обмеженою відповідальності «Львівська гарнізонна база» про стягнення 6 372 928,69 грн.

Ухвалою суду від 31.05.2019р. позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача Товариства з обмеженою відповідальності «Львівська гарнізонна база» про стягнення 6 372 928,69 грн. залишено без руху, надано заявнику строк у 10 (десять) календарних днів з дня вручення цієї ухвали для усунення виявлених недоліків.

13.06.2019 р. на виконання вимог, викладених в ухвалі суду від 31.05.2019 р. ОСОБА_1 подав заяву за вх. № 24817/19 від 13.06.2019 р. про усунення недоліків позовної заяви.

Позовна заява відповідає вимогам, встановленим ст.ст. 162, 164, 174 ГПК України, підстави для залишення її без руху, повернення або відмови у відкритті провадження у справі, встановлені ГПК України, відсутні.

Ознайомившись зі змістом позовної заяви та долучених до неї матеріалів, суд встановив, що подані матеріали відповідають вимогам господарського процесуального законодавства.

Приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, суд дійшов висновку, що справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження.

В судове засідання від 10.07.2019 р. представник позивача з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, вимог ухвали суду не виконав, причин неявки суду не повідомив.

В судове засідання від 07.08.2019 р. представник позивача з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Керуючий санацією ТОВ "Львівська гарнізонна база" в судове засідання з`явився, через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 07.08.2019 р. продовжено строк підготовчого провадження у справі №914/1028/19 на 30 днів, підготовче судове засідання відкласти на 25.09.2019 р.

В судове засідання від 25.09.2019р. представник позивача не з`явився.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.09.2019р. затверджено звіт керуючого санацією ТОВ «Львівська гарнізонна база», припинено провадження у справі про банкрутство ТОВ «Львівська гарнізонна база» та припинено повноваження керуючого санацієї арбітражного керуючого Онушканича Я.В. На даний час повноваження керуючого санацією ТОВ «Львівська гарнізонна база» припинені, а нові органи управління товариства не сформовані. Суд, розглянувши клопотання дійшов висновку відкласти розгляд справи.

Через канцелярію суду надійшла заява про вступ у справу третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 за вх.№2144/13 від 06.08.2019р. та заява про вступ у справу третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 за вх.№2143/19 від 06.08.2019р.

Ухвалою суду від 25.09.2019р. в задоволенні заяв про вступ у справу третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 за вх. №2144/13 від 06.08.2019 р. та про вступ у справу третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 за вх. №2143/19 від 06.08.2019 р. відмовлено.

27.09.2019 р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову за вх.№2621/19, в якій заявник просить невідкладно накласти арешт на нерухоме майно ТОВ «Львівська гарнізонна база» в межах заявлених позовних вимог в розмірі 6 372 928,69 грн. Ухвалою суду від 30.09.2019 р. заяву призначено до розгляду на 16.10.2019 р. о 15.30год.

В судове засідання від 16.10.2019 р. представник позивача з`явився, заяву про забезпечення позову підтримав у повному обсязі. Мотивує заяву тим, що обов`язок розрахуватися з позивачем виник у відповідача у липні 2006 року. І тільки у 2019 році (майже через 13 років) в процедурі банкрутства Відповідача Позивач отримав лише частину коштів, що мала бути виплачена йому при виході зі складу засновників (учасників) відповідача. На протязі розгляду справи про банкрутство відповідача посадові особи та засновник неодноразово вдавалися до фальсифікацій документів, здійснювали підробку документів, вчиняли ряд службових злочинів, подавали завідомо неправдиві відомості, тощо. Наслідком таких протиправних дій, як стверджує заявник, стало порушення 4-х кримінальних проваджень по зазначеним фактах.

Неодноразово, як стверджує заявник, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (засновник та директор відповідача) вводили суд оману щодо наміру розрахуватися з позивачем. І тільки, коли майно відповідача в процедурі санації було виставлене на продаж на публічних торгах, саме ці особи викупили це майно. Дії зазначених осіб свідчать про їх явне небажання проводити розрахунки з позивачем.

Окрім того, як зазначає заявник у заяві, у 2018-2019 роках Позивачу стало відомо про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ведуть перемовини про відчуження майна, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

В разі не задоволення судом такої заяви у позивача виникне потреба подавати інший позов про витребування майна з чужого володжіння, а це унеможливить пряме виконання рішення суду.

Представники відповідача в судове засідання з`явилися, через канцелярію суду подали заперечення проти задоволення заяви про забезпечення позову. Зокрема, в запереченнях зазначили, що правом витребування майна з чужого незаконного володіння наділена лише особа право власності якої було порушено, або з відання якої без її на то волі виникли підстави оспорювати неправомірне позбавлений права власності, або хоча б предмет спору напряму пов`язаний із способом захисту обраним позивачем. Як вбачається із суті позовних вимог такі стосуються стягнення штрафних санкцій, а не стосуються майна відповідача (ТОВ «Львівської гарнізонної бази»).

Крім того, як стверджує відповідач забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Судом при вжитті заходів до забезпечення позову повинна враховуватися співмірність, яка передбачає врахування господарським судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Також, відповідач зазначає, що заявником не надано доказів того, що дане майно забезпечить виконання рішення суду чи його відчуження призведе до невиконання такого рішення та те, що заявником замовчується і той факт, що на рахунках підприємства наявні грошові кошти, та що дане майно по своїй вартості, на яке позивач просить накласти арешт, не співмірне із заявленими позовними вимогами.

Суд, заслухавши представників сторін, розглянувши заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, дійшов висновку відмовити у її задоволенні з наступних підстав.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 137 ГПК України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ГПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними з заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

При цьому, сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 13, 15, 74 ГПК України (змагальність сторін та пропорційність у господарському судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), господарський суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зокрема у вигляді арешту грошових коштів або майна відповідача з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді арешту тощо) права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Позивач у заяві про вжиття заходів забезпечення позову, посилається на реальність загрози відчуження майна, проте не навів жодного обґрунтування наявності правових підстав (з посиланням на відповідні докази) для такого твердження та необхідності застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту щодо майна.

Суд, також звертає увагу на те, що предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості, а саме 2 293 425,09 грн. - 25% річних за прострочення строків розрахунків та 4 079 503,60 грн. - інфляційних нарахувань. При цьому, позивач звертаючись до суду зі заявою про вжиття заходів забезпечення позову не просить про накладення арешту на грошові кошти відповідача, а просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно, яке не стосується предмету спору у даній справі. Доказів відсутності коштів на рахунках підприємства-відповідача позивач суду не надав.

Тобто відсутній зв`язок між вказаним заходом забезпечення позову та предметом позовної вимоги, оскільки вказане нерухоме майно не належить до предмету спору у даній справі. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що вартість майна перевищує суму позовних вимог, а тому заходи не можна вважати співмірними до заявлених позивачем вимог.

Крім цього, 15.10.2019 р. позивачем через канцелярію суду подано заяву в порядку ч. 3 ст. 184 та ч. 3 ст. 237 ГПК України, відповідно до якої, просить суд:

1) визнати недійсним рішення загальних зборів ТзОВ «Львівська гарнізонна база» від 27.09.19. (протокол № 1 загальних зборів ТзОВ «Львівська гарнізонна база» від 27.09.19.);

2) скасувати: - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 48965160 від 02.10.19. та запис про право власності 33486246;

- рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 48964293 від 02.10.19. та запис про право власності 33485492;

- рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 48963655 від 02.10.19. та запис про право власності 33484857;

- рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 48963121 від 02.10.19. та запис про право власності 33484402;

- рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 4896741 від 02.10.19. та запис про право власності 33484047;

- рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 48961916 від 02.10.19. та запис про право власності 33483314.

Мотивує дану заяву тим, що рішення загальних зборів ТзОВ «Львівська гарнізонна база» від 27.09.19 р. має бути визнане недійсним, як таке, що направлене на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Як стверджує заявник, відповідно до ст. 234 ЦК України «фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним». Відповідно до ст. 202 ЦК України «правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків». Рішення загальних зборів ТзОВ «Львівська гарнізонна база» від 27.09.19 р. є правочином, оскільки спрямоване на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. На підставі цього рішення право власності на майно ТзОВ «Львівська гарнізонна база» перейшло до ПП «Компанія «Петріум».

Як зазначає позивач, з 2 липня 2006 року ТзОВ «Львівська гарнізонна база» є в статусі боржника ОСОБА_1 . Згідно з ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.09.19 р. у справі №5015/7368/11 суму основного боргу 2 787 667,51 грн. погашено лише у липні 2019 року. ТзОВ «Львівська гарнізонна база» обізнана, що 18 червня 2019 року Господарський суд Львівської области виніс ухвалу про відкриття провадження у справі № 914/1028/19 за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Львівська гарнізонна база» про стягнення боргу в сумі 6 372 928, 69 грн., а тому могло прогнозувати негативні наслідки для себе у випадку задоволення позову.

Крім того, кінцевим бенефіціарним власником обох підприємств є ОСОБА_5 . Обидва підприємства основним видом діяльності вказують «надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна» (КВЕД 68.20). Розмір статутного капіталу становить 9 078 330, 72 грн. А це означає, як стверджує позивач, що метою переходу права власності від одного підприємства до іншого є приховування майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ТзОВ «Львівська гарнізонна база».

У своїй заяві позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.19 р. у справі № 369/11268/16-ц, у якій зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Аналогічний висновок 24 липня 2019 року зробив Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №405/1820/17, а саме, «боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд урахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Отже, як стверджує позивач, під час підготовчого провадження у судовій справі № 914/1028/19 відповідач вчинив правочин з безоплатного відчуження майна на користь пов`язаної особи з метою ухилення від виконання в майбутньому рішення суду.

Тому позивач просить про визнання такого правочину (рішення загальних зборів) недійсним.

Представники відповідача проти вищезазначеної заяви усно заперечують. Посилаються на пропуск позивачем строку для подання такої заяви, та на те, що вносячи в статутний фонд новоствореної юридичної особи спірного майна, відповідач не позбувся активів.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дійшов висновку відмовити у прийнятті заяви ОСОБА_1 від 15.10.2019р. за вх.№42469/19 в порядку ч. 3 ст. 184 та ч. 3 ст. 237 ГПК України та повернути її заявнику з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 237 ГПК України ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.

В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 2 293 425,09 грн. - 25% річних за прострочення строків розрахунків та 4 079 503,60 грн. -інфляційних нарахувань. В заяві, поданій в порядку ч.3 ст.237 ГПК України просить визнати недійсним рішення загальних зборів.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.12.2018 року по справі №910/21845/16 вказано, що рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні статті 202 ЦК України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 Цивільного кодексу України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 Цивільного кодексу України. Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. У зв`язку з цим підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути:- невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства; - порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; - позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах.

При цьому суди мають враховувати, що для визнання недійсним рішення загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову. Згідно з частинами 1, 5 статті 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства. Рішення загальних зборів може бути оскаржене учасником товариства до суду. Рішення загальних зборів юридичної особи можуть бути визнані недійсними в судовому порядку в разі недотримання процедури їх скликання, встановленої ст. 61 Закону України "Про господарські товариства", ст.35 Закону України "Про акціонерні товариства".

Суд зазначає, що позивач на час прийняття спірного рішення загальних зборів не був учасником (акціонером) ТОВ «Львівська гарнізонна база». Крім того, рішення загальних зборів учасників не є правочином в розумінні ч. 3 ст. 237 ГПК України, а відтак не може розглядатися в межах даного продадження.

Враховуючи наведене, відповідно до ч. 3 ст. 177 ГПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Суд враховує, що підготовче провадження триває понад два місяці та продовжувалось, тобто сторони мали достатньо часу щоб визначитися із доказами, які необхідні для розгляду даної справи.

Відповідно до пункту 18 частини 2 статті 182 ГПК України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

У відповідності до вимог ст. 185 ГПК України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначає справу до судового розгляду по суті.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 136, 137, 140, 185, 234, 237 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

1. У задоволенні заяви ОСОБА_1 від 27.09.19 р. за вх. № 2621/19 про забезпечення позову - відмовити.

2. Відмовити у прийнятті заяви ОСОБА_1 від 15.10.19 р. за вх. № 42469/19 в порядку ч. 3 ст. 184 та ч. 3 ст. 237 ГПК України та повернути її заявнику.

3.Закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 06.11.19 р. о 15:30 год. Засідання відбудеться в приміщенні господарського суду (м. Львів, вул. Личаківська, 128).

4. Сторонам забезпечити явку в судове засідання.

Ухвала суду набирає законної сили в строк та в порядку, передбачених ст. 235 ГПК України.

Ухвала суду може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду в строк і в порядку, передбачених ст.ст.254-257 ГПК України.

Суддя Чорній Л.З.