РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.10.2019Справа №910/3755/18

За позовомЗаступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради
доКомпанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на
стороні відповідача -1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» 2. Компанії з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс Лтд 3. Компанії з обмеженою відповідальністю Соранто Холдінгз Лтд 4. Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерком» 5. Фізичної особи-підприємця Липовенка Сергія Володимировича 6. ОСОБА_1 7. Товариства з обмеженою відповідальністю «Центрбудсервіс КС»
провитребування майна
Суддя Бойко Р.В.
секретар судового засідання Кучерява О.М.
Представники учасників справи:
прокурор:Чумаченко А.А.
від позивача:не з`явився
від відповідача:Павлій А.Г.
від третьої особи-1:не з`явився
від третьої особи-2:не з`явився
від третьої особи-3:не з`явився
від третьої особи-4:Павлій А.Г.
від третьої особи-5:Павлій А.Г.
від третьої особи-6:не з`явився
від третьої особи-7:не з`явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні господарського суду міста Києва перебуває справа №910/3755/18 за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд, за участю третіх осіб які не заявляють самостінйихвимог щодо предмету спору на стороні відповідача - 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон», 2. Компанії з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс Лтд, 3. Компанії з обмеженою відповідальністю Соранто Холдінгз Лтд, 4. Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерком», 5. Фізичної особи-підприємця Липовенка Сергія Володимировича, 6. ОСОБА_1 , 7. Товариства з обмеженою відповідальністю «Центрбудсервіс КС», предметом якої є витребування від відповідача на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлові приміщення, групу приміщень №193в (літ. А), загальною площею 162,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Узагальнені доводи прокуратури та позивача:

1) нежитлові приміщення, група приміщень №193в (літ. А), загальною площею 162,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , належать на праві власності територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради;

2) нежитлові приміщення, група приміщень №193в (літ. А), загальною площею 162,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , незаконно вибули з володіння Київської міської ради, що стало предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні №0013657 від 09.10.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України (шахрайство, вчинене у великих розмірах);

3) Київської міської ради жодних рішень стосовно вибуття нежитлових приміщень з комунальної власності територіальної громади міста Києва не приймала, а тому оскільки волі власника на відчуження майна не було, то спірне майно підлягає витребуванню навіть від добросовісного набувача;

4) право власності на спірні нежитлові приміщення за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» було зареєстроване на підставі рішення Брянського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц (провадження №2-410/368/14), до участі у розгляді якої Київська міська рада, як власник спірного майна, не була залучена. Прийняття рішення Брянського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц стало підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне провадження №0000180 від 20.06.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 Кримінального кодексу України (постановлення суддею завідомо неправосудного рішення);

5) в подальшому спірне майно відчужувалось на користь Компанії з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс Лтд та речові права на нього передавались (іпотека) Компанії з обмеженою відповідальністю Соранто Холдінгз Лтд за правочинами, учасником (стороною) яких не була Київська міська рада;

6) під час розгляду даного спору, незважаючи на чинність ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к про накладення арешту на спірне майно та обізнаність відповідача по справі про наявність такого арешту, 25.04.2019 між Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд та ОСОБА_1 (чоловіком представника відповідача - адвоката Жевак Людмили Миколаївни) укладено договір купівлі-продажу спірного майна, який свою чергу в подальшому (07.05.2019) передав спірне майно в іпотеку Товариству з обмеженою відповідальністю «Центрбудсервіс КС»;

7) про вибуття спірного майна із свого володіння Київська міська рада та прокуратура довідались лише в липні 2017 року, у зв`язку з чим строк позовної давності щодо вимог про витребування майна не є пропущеним. Факт внесення відомостей до ЄРДР про порушення кримінального провадження №0013657, не свідчить про факт вчинення кримінального порушення, а отже і про незаконного вибуття спірного майна з комунальної власності територіальної громади міста Києва;

8) прокурор вказував, що Київська міська рада через свої органи місцевого самоврядування протягом тривалого часу не здійснювала захист права власності територіальної громади, в тому числі, Київською міською радою не використані права, передбачені кримінальним процесуальним законодавством на звернення в якості цивільного позивача із позовом;

9) Київська міська рада вказує, що інформація та документи необхідні для звернення до суду з позовом про повернення спірного майна можуть бути отримані лише в рамках процесуальних заходів, що здійснюються під час досудового розслідування, а тому заходи реагування, в тому числі цивільно-правові, щодо повернення спірного майна не могли бути реалізовані Київською міською радою, а тому здійснюються прокуратурою в інтересах держави в особі Київської міської ради;

10) прокурор вказував, що існувала необхідність у встановленні тотожності приміщень площею 162,3 кв.м. (яке фігурувало у рішенні Брянського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц) та площею 164,7 кв.м. (яке Київською міською радою було передано на баланс КП «Міський магазин») та лише за наслідками проведення 29.11.2017 на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 31.10.2017 із залученням Товариства з обмеженою відповідальністю «Земюрконсалтинг» технічної інвентаризації нежитлового приміщення було достеменно встановлено, що належне позивачу приміщення площею 164,7 кв.м. є тим самим приміщенням площею 162,3 кв.м., власником якого нібито являвся ОСОБА_2 згідно рішення третейського суду від 28.12.2007 у справі №22/2007;

11) прокурор та позивач з огляду на наведені обставини просили суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності.

Заперечення Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд наступні:

1) жодним вироком суду не встановлено незаконності вибуття спірного майна із володіння Київської міської ради, натомість рішення Брянського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц, на підставі якого було зареєстроване право власності на спірне майно за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон», є чинним;

2) прокуратурою та позивачем не надано жодних доказів набуття у власність спірного майна, оскільки не надано документів, що підтверджують реєстрацію права власності на відповідний об`єкт нерухомого майна;

3) позивачем не надано доказів утримання спірного майна, зокрема, не сплачувались комунальні послуги, в той час як відповідачем було здійснено капітальний ремонт спірних приміщень з заміною конструкцій та внутрішнього обладнання приміщень;

4) помилка державних органів та їх посадових осіб, які відповідальні за зберігання, утримання, розпорядження майном не повинні мати наслідком нанесення збитків добросовісному набувачу;

5) прокуратурою та позивачем пропущено строк позовної давності на звернення із вимогою про витребування спірного майна, оскільки з ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к вбачається, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено дані 09.10.2014 з приводу вибуття спірного майна про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України, отже ще з 09.10.2014 позивачу було відомо про вибуття спірного майна з його власності. Також, відповідач вказував, що у постанові Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2017 у справі №910/22936/16 було зазначено, що з постанови слідчого від 24.02.2015 вбачається, що відповідним приміщенням відповідача інші особи неправомірно заволоділи 19.09.2014, а відтак саме з цієї дати може відраховуватись строк позовної давності;

6) прокурор не є належним позивачем по справі та не наділений правом та повноваженнями на звернення із даним позовом, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що Київська міська рада не може чи не бажає здійснювати захист інтересів держави та звертатись до суду з відповідним позовом до відповідача.

Заперечення третьої особи-4 наступні:

1) прокуратурою та Київською міською радою не доведено належність спірних приміщень позивачу на праві власності;

2) як районною державною адміністрацією, так і КП «Київський магазин» ще з 2014 року володіють інформацією про власників та користувачів спірним приміщенням, а відтак позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про витребування такого майна. У зв`язку з наведеним Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерком» проти позовних вимог заперечує повністю та просить відмовити в його задоволенні.

Треті особи 1, 2, 3, 5, 6, 7 не скористались своїм правом на подання письмових пояснень по суті спору, хоча судом було вжито всіх можливих заходів для повідомлення учасників даної справи про розгляд даного спору господарським судом міста Києва, зокрема, третім особам - нерезидентам направлялись примірники позовної заяви з додатками та ухвали суду з перекладом на англійську мову як засобами поштового зв`язку, так і судовими дорученнями. Крім того, повідомлення про розгляд даної справи оприлюднювались на офіційному веб-порталі судової влади України у відповідності до приписів ст. 122 Господарського процесуального кодексу України.

Пунктом 2 частини 1 статті 42 Господарського процесуального кодексу України передбачено, право, а не обов`язок учасників справи подавати докази та брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

При цьому, приписами ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.

Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Смірнова проти України»).

У рішеннях по справах «Олександр Шевченко проти України» та «Айбабін проти України» Європейський суд з прав людини нагадує, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись відповідно до обставин справи та наступних критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади та важливості для заявника питання, що розглядається (рішення у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Крім того, у рішенні у справі «Олександр Шевченко проти України» Суд зазначив, що заявник не зміг довести, що він вчиняв будь-які кроки між вереснем 2002 року та груднем 2003 року та після 2 червня 2004 року, щоб довідатись про стан провадження у його справі. Суд повторює, що лише затримки, спричинені державою, можуть дати підстави для визначення невідповідності вимозі «розумного строку» (рішення у справі «Гумен проти Польщі»).

Отже, з аналізу рішень Європейського суду з прав людини у справах «Віктор Назаренко проти України», «Олександр Шевченко проти України» вбачається, що у суду наявний обов`язок із повідомлення учасника справи про судове засідання, проте і в учасників справи наявний обов`язок проявляти зацікавленість про стан провадження їхньої справи.

Відповідно до п. 26 рішення у справі «Надточій проти України» принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом («Кресс проти Франції», «Ф.С.Б. проти Італії», «Т. проти Італії», «Кайя проти Австрії»).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).

З огляду на звернення із судовими дорученнями до компетентного органу Британських Віргінських островів ще у жовтні 2018 року про вручення документів відповідачу та третім особам 2 та 3, направлення процесуальних документів засобами поштового зв`язку, оприлюднення повідомлення про розгляд даної справи на офіційному веб-порталі судової влади України, тобто вчинення всіх можливих заходів для належного повідомлення всіх учасників даної справи про її розгляд судом, та враховуючи поведінку відповідача та інших, в тому числі невстановлених, осіб у даній справі, яка полягає у тому, що: в супереч накладеному ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к арешту на спірне майно та обізнаності відповідача по справі про наявність такого арешту, Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд було відчужено на користь чоловіка представника відповідача - адвоката Жевак Людмили Миколаївни ОСОБА_1 спірне майно, що в свою чергу супроводжувалось несанкціонованим втручанням у роботу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та зняттям обтяження з спірного нерухомого майна, що стало предметом досудового розслідування в межах кримінального провадження №0000179 від 14.05.2019, а також подальше передання ОСОБА_1 цього майна в іпотеку третій особі-7, а також враховуючи таку поведінку відповідача в сукупності із обставинами вибуття спірного майна із власності територіальної громади міста Києва в цілому, судом прийшов до висновку про необхідність забезпечення швидкого та ефективного розгляду справи №910/3755/18.

З огляду на викладене, клопотання представника відповідача від 16.04.2019 про зупинення провадження у справі №910/3755/18 на підставі пункту 3 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України з метою вручення відповідачу та третім особам 2, 3 судових та позасудових документів у порядку, визначеному Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах від 15.11.1965 не підлягає задоволенню.

Крім того, судом протокольною ухвалою 17.09.2019 було відмолено у задоволенні клопотання прокурора про зупинення провадження у справі №910/3755/18, оскільки відсутні передбачені ст. 227 Господарського процесуального кодексу України обставини, які унеможливлюють розгляд даної справи, так як у матеріалах справи наявні документи, на підставі яких суд може надати правову оцінку правовідносинам учасників справи у даній справі.

Під час розгляду даного спору учасниками справи подавались заяви та клопотання (зокрема, про витребування доказів, про залишення позову без розгляду, про залучення до участі у розгляді справи третіх осіб), які були розглянуті судом та за наслідками такого розгляду були постановлені відповідні ухвали суду (оформлені окремими документами та такі, що постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколів судових засідань, в яких наведено мотивування прийнятих судових рішень).

В судове засідання 08.10.2019 прокурор, представник відповідача та третіх осіб 4 та 5 з`явились, надали пояснення по суті спору, за змістом яких прокурор позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, а представник відповідача та третіх осіб 4 та 5 проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Крім того, у судовому засіданні 08.10.2019, в якому здійснювалась фіксація технічними засобами, прокурором до закінчення судових дебатів було зроблено заяву про надання доказів судових витрат, які були понесені прокуратурою на оплату послуг з перекладу на англійську мову та нотаріального посвідчення процесуальних документів, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Позивач, та інші треті особи явку своїх представників у судове засідання, призначене на 08.10.2019 не забезпечили, про причини неявки суд не повідомили.

З огляду на те, що в матеріалах справи наявні докази вжиття всіх можливих заходів для належного повідомлення всіх учасників справи про розгляд даного спору (зокрема, докази направлення рік тому судових доручень про повідомлення третіх осіб-нерезидентів про розгляд даного спору), приймаючи до уваги те, що розгляд даного спору триває з квітня 2018 року, враховуючи обов`язок учасників справи добросовісно користуватись своїми процесуальними правами та проявляти зацікавленість про стан провадження їхніх справ, з метою недопущення порушення гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на розгляд справи протягом розумного строку, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності представників третіх осіб-1, -2, -3, -6, -7 та за відсутності їх письмових пояснень по суті спору.

В судовому засіданні 08.10.2019 судом завершено розгляд справи №910/3755/18 по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників прокуратури, позивача, відповідача та третіх осіб -4, -5 (в тому числі, наданими в підготовчих засіданнях), всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому знаходиться спірне нежитлове приміщення, входить до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва з 2001 року на підставі рішення Київської міської ради №208/1642 від 27.12.2001 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва», яким затверджено відповідний перелік об`єктів.

Рішенням Київської міської ради №284/5096 від 02.12.2010 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджено оновлений перелік об`єктів комунальної власності, до якого увійшов житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації №1112 від 10.12.2010 «Про питання організації управління районами в місті Києві» будинок № АДРЕСА_1 переданий до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Рішенням Київської міської ради №708/8045 від 12.07.2012 «Про закріплення нежитлових приміщень за комунальним підприємством «Міський магазин» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Міський магазин» нежитлове приміщення площею 164,7 кв.м. на АДРЕСА_1 Також цим рішенням зобов`язано Дніпровську району в місті Києві державну адміністрацію в установленому порядку здійснити передачу КП «Міський магазин» нежитлових приміщень вказаних в рішенні.

На виконання зазначеного рішення Київської міської ради складено та підписано акт приймання-передачі від 12.09.2012 згідно якого Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією передано, а Комунальним підприємством «Міський магазин» прийнято нежитлові приміщення загальною площею 164,7 кв.м. по АДРЕСА_1 станом на 31.08.2012.

Попри наведене станом на дату подання позову у даній справі згідно з інформаційною довідкою №117227363 від 15.03.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірне нежитлове приміщення нежитлове приміщення, а саме: група приміщень №193в (літ. А), загальною площею 162,3 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, було зареєстроване на праві приватної власності за Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд. Дата державної реєстрації 14.08.2014. Номер запису про право власності 6685526. Індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 15161073.

На доведення правомірності набуття спірного майна суду було надано:

1) рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц, провадження №2-410/368/14, на підставі якого право власності на спірне майно було зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон». Дата державної реєстрації права власності за третьою особою-1 - 23.05.2014, номер запису про право власності 5801101. Індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 133491000;

2) договір купівлі-продажу №1183 від 05.06.2014, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» та Компанією з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс Лтд. Дата державної реєстрації права власності за третьою особою- 2 - 05.06.2014, номер запису про право власності 5922740. Індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 13599940;

3) договір про задоволення вимог іпотекодержателя №1707, укладений 14.08.2014 між Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд та Компанією з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс Лтд.;

14.08.2014 спірне нежитлове приміщення передано Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд в іпотеку Компанії з обмеженою відповідальністю Соранто Холдінгз Лтд на підставі договору іпотеки №1710 від 14.08.2014, як забезпечення виконання основного зобов`язання за договором позики від 14.08.2014 на суму 2 700 000,00 грн. Номер запису про іпотеку 6685546. Індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 15161111 від 14.08.2014.

Обставини вибуття нежитлових приміщень, група приміщень №193в (літ. А), загальною площею 162,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, з володіння Київської міської ради та подальшого його відчуження розслідуються в рамках кримінального провадження №0013657 від 09.10.2014, відкритого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України (шахрайство, вчинене у великих розмірах).

В межах вжиття заходів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0013657 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к накладено арешт на спірне майно.

Проте, із інформаційної довідки №183923376 від 08.10.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої господарським судом міста Києва, вбачається, що станом на дату розгляду даного спору спірне майно зареєстроване на праві власності за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. В свою чергу ОСОБА_1 було передано дане нерухоме майно в іпотеку Товариству з обмеженою відповідальністю «Центрбудсервіс КС» за іпотечним договором від 07.05.2019, реєстраційний номер 876.

Спір у справі виник у зв`язку з твердженнями прокурора та позивача про незаконність вибуття із власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлових приміщень, група приміщень №193в (літ. А), загальною площею 162,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , без відповідного волевиявлення власника - Київської міської ради та відповідно наявність правових підстав для його витребування.

Щодо суті позовних вимог суд зазначає наступне.

З рішення Київської міської ради №208/1642 від 27.12.2001 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому знаходиться спірне нежитлове приміщення, входить до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва з 2001 року.

Як правове підґрунтя щодо правомірності набуття територіальною громадою в особі Київської міської ради права власності як на згаданий житловий будинок так і на спірне нежитлове приміщення, суд зазначає наступне.

15.04.1991 введено в дію Закон УРСР «Про власність», яким розмежовано державну та комунальну власність.

05.11.1991 Кабінетом Міністрів України на виконання постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» прийнято постанову №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» (надалі - Постанова №311), якою затверджено Перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

Відповідно до розділу 2 Переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), до власності територіальної громади міста Києва передано житловий та нежитловий фонд міської Ради народних депутатів, житлово-експлуатаційні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.

Повноваженнями щодо розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя Постановою №311 були наділені облвиконкоми, Київський і Севастопольський міськвиконкоми з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів.

13.01.1992 виконавчим комітетом Київської міської ради прийнято рішення №26 «Про формування комунального майна міста та районів» і затверджено перелік комунального майна, яке перебуває у власності міста (додаток 1 до рішення) та перелік майна, яке передано до комунальної власності районів (додатки 2-15 до рішення).

В зв`язку з адміністративно-територіальною реформою в місті Києві пунктами 1, 2 рішення Київської міської ради №208/1642 від 27.12.2001 затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва (додаток 1) та районів міста (додатки 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11).

Відповідно до частини першої та другої ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Варто зауважити, що судом не було виявлено, а учасниками справи не доведено існування того, що до дати постановлення рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц був наявний будь-який спір (спори) або правочин(и), які б стосувались відчуження спірного нерухомого майна, за участі Київської міської ради. Більше того, відсутні навіть будь-які згадки, що до 2014 року які-небуть особи, окрім територіальної громади міста Києва, перетендували на це майно.

Тобто, матеріали справи не містять доказів оспорення чи поставлення під сумнів права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 площею 164,7 кв.м., до 2014 року.

В свою чергу, судовими рішеннями, які набули статусу остаточних, у справі №910/22936/16 встановлено, що з 01.09.2000 АК «Київенерго» за договором №510079 на постачання теплової енергії у гарячій воді та додатками до нього надаються послуги з постачання теплової енергії у вигляді централізованого опалення в будинок за адресою: АДРЕСА_1 , частина якого, а саме, приміщення загальною площею 164,70 кв.м. була передана Комунальному підприємству «Міський магазин» в господарське відання.

Таким чином, Київська міська рада несла витрати на утримання спірного нерухомого майна, що, зокрема, підтверджується рішенням господарського суду міста Києва від 03.07.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2017, у справі №910/22936/16.

Отже, суд дійшов висновку, що право власності на спірне нежитлове приміщення територіальною громадою в особі Київської міської ради набуте у відповідності до законодавства та на підставі нормативно-правових актів.

Більше того, право власності на спірне нерухоме майно було набуте територіальною громадою міста Києва до набрання чинності Цивільним кодексом України (до 2004 року), яким передбачалось, що набуття власності на нерухоме майно пов`язане із державною реєстрацією такого права.

Відтак, судом відхиляються як необґрунтовані доводи відповідача, що позивачем не доведено наявність у нього права власності на спірне майно, з огляду відсутності відповідного запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки позивачем було набуте спірне майно до 2004 року, в той час як лише після набрання чинності Цивільним кодексом України у 2004 році набуття права власності на нерухоме майно було нерозривно пов`язане з моментом державної реєстрації такого права.

Отже, підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про право власності позивача на об`єкт нерухомого майна (нового запису) міг би бути певний юридичний факт щодо набуття речового права на майно іншою особою, тобто зміна підстави перебування майна на відповідному речовому праві тягне за собою необхідність реєстрації такої зміни.

Таким чином, відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до травня 2014 року будь-яких записів з приводу спірного об`єкту нерухомого майна свідчить про не вчинення позивачем жодних легітимних дій щодо відчуження такого майна та відповідно перебування у власності територіальної громади міста Києва спірного майна до дати реєстрації в Реєстрі права власності на спірне майно за третьою особою-1.

Крім того, такі висновки суду підтверджуються листом Департаменту комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації №062/11/10-7582 від 28.07.2017, з якого вбачається, що Департаментом не здійснювалась приватизація нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 площею 164,7 кв.м. Це нежитлове приміщення не включено до переліку об`єктів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, які підлягають приватизації, затвердженому рішенням Київської міської ради від 31.03.2011 №100/5487 «Про програму приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва».

Також, з листа Департаменту комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації №062/02/08-8771 від 05.09.2017 вбачається, що Департаментом свідоцтво про право власності на спірне нежитлове приміщення не видавалося.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 345 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Прокурор та позивач стверджують, а відповідачем не спростовувались такі твердження, що спірне майно не входило до переліків об`єктів комунальної власності, які підлягають приватизації, та відповідно щодо нього не здійснювалось жодної процедури відчуження шляхом приватизації, в той час як відчуження нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Києва могло бути здійснене виключно у порядку встановленому законом.

Частиною 1 статті 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 182 Цивільного кодексу України).

Частиною 4 статті 334 Цивільного кодексу України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

У відповідності зі статтями 2, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно.

Таким чином, з 01.01.2004 набуття права власності на нерухоме майно відбувається в момент здійснення державної реєстрації такого права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №918/1377/16.

Отже, враховуючи приписи Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (статті 1, 4, 5), Цивільного кодексу України (статті 181, 182, 316, 317, 334), вибуття із власності територіальної громади міста Києва нежитлових приміщень, група приміщень №193в (літ. А), загальною площею 162,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , вперше мало місце на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц, провадження №2-410/368/14, оскільки 23.05.2014 була здійснена державна реєстрація права власності на таке майно за третьою особою-1 (номер запису про право власності 5801101. Індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 133491000).

Із наявних в Єдиному державному реєстрі ухвал та рішення Брянківського міського суду Луганської області по справі №410/1140/14-ц вбачається, що 02.04.2014 було відкрите провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «Кейн Трейд Юніон» до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та стягнення боргу та призначено її до розгляду на 17.04.2014.

Згідно ухвали Брянківського міського суду Луганської області від 17.04.2017 по справі №410/1140/14-ц під час судового засідання було з`ясовано, що позов подано з порушенням ст.ст. 119,120 Цивільного процесуального кодексу України, а саме - ТОВ «Кейн Трейд Юніон» не сплачено судовий збір у розмірі встановленому законом, який (виходячи з суми позову) складає 250,00 грн., або не зазначено підстав за яких позивача належить звільнити від його сплати чи відстрочити сплату, у зв`язку з чим позов ТОВ «Кейн Трейд Юніон» до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та стягнення боргу залишено без руху, запропоновано ТОВ «Кейн Трейд Юніон» виправити недоліки позовної заяви в строк до 29 квітня 2014 року.

29.04.2013 ТОВ «Кейн Трейд Юніон» подало у судовому засіданні уточнений позов, яким просило визнати договір позики із заставним забезпеченням дійсним та визнати за ним право власності на заставне нерухоме майно - нежитлове приміщення (Літ. А), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м., посилаючись на наступні обставини: 13 грудня 2013 року між ТОВ «Кейн Трейд Юніон» та ОСОБА_2 було укладено Договір позики із заставним забезпеченням. Відповідно до п. 1 вказаного Договору, ними, як позикодавцем, передано ОСОБА_2 готівкові грошові кошти в сумі 100 000,00 грн., що підтверджується самим Договором від 13.12.2013. Відповідно до умов Договору від 13.12.2013 грошові кошти надано на строк до 20 лютого 2014 року, за умови повернення позики до настання дня спливу строку позики. Однак відповідачем гроші не повернуто. Згідно з п. 11 Договору позики із заставним забезпеченням від 13 грудня 2013 року, ОСОБА_2 , у випадку неможливості повернути гроші по договору позики грошових коштів від 13 грудня 2013 року в сумі 100 000,00 грн., останній відповідає своїм майном - нежитловим приміщенням (Літ. А), розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м.

У зв`язку з наведеними обставинами в межах справи №410/1140/14-ц ТОВ «Кейн Трейд Юніон» просило Брянківський міський суд Луганської області визнати Договір позики із заставним забезпеченням, укладений 13.12.2013 між ТОВ «Кейн Трейд Юніон» та ОСОБА_2 , дійсним, та визнати за ними право власності на нерухоме майно - нежитловим приміщенням (Літ. А), розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м.

Ухвалою від 29.04.2014 у справі №410/1140/14-ц призначено цивільну справу за уточненим позовом ТОВ «Кейн Трейд Юніон» до ОСОБА_2 про визнання договору позики дійсним, про визнання права власності до розгляду у судовому засіданні на 06 травня 2014 року

Рішенням Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» задоволено. Визнано Договір позики із заставним забезпеченням, укладений 13.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» та ОСОБА_2 , дійсними. Припинено право власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення (Літ. А), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м. Визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» право власності на нежитлове приміщення (Літ. А), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м.

Вказане судове рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Постановлення рішення Брянським міським судом Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц стало підставою для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне провадження №0000180 від 20.06.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 Кримінального кодексу України (постановлення суддею завідомо неправосудного рішення).

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За приписами частини 5 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Київська міська рада не була залучена до участі у розгляді справи №410/1140/14-ц, не була та не могла бути обізнаною про наявність такого спору, в тому числі з Єдиного державного реєстру судових рішень, оскільки всі судові рішення (ухвали від 02.04.2014, від 17.04.2014, від 29.04.2014 та рішення від 06.05.2014) по справі №410/1140/14-ц були надіслані до Єдиного державного реєстру судових рішень 13.05.2014, а оприлюднені 15.05.2014, тобто після вирішення даного спору по суті.

До того ж, в розміщених у Єдиному державному реєстрі судових рішень ухвалах від 02.04.2014, від 17.04.2014, від 29.04.2014 та рішенні від 06.05.2014 по справі №410/1140/14-ц є прихованою від користувачів реєстру з загальним доступом адреса майна, з приводу якого розглядається спір між сторонами, а відтак Київська міська рада була позбавлена можливості довідатись про наявність спору щодо належного їй нерухомого майна з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Зважаючи на те, що Київська міська рада як власник спірного нерухомого майна не була залучена до участі у розгляді справи №410/1140/14-ц, то відповідно встановлені у рішенні Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 обставини не мають преюдиційного значення для господарського суду міста Києва та відповідно можуть бути спростовані позивачем.

Керуючись приписами ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, суд вбачає за можливе надати власну правову оцінку обставинам, дослідження яких входило до предмету доказування в межах справи №410/1140/14-ц.

Отже, по-перше, жодне судове рішення по справі №410/1140/14-ц не містить жодних даних (ідентифікаційного номеру, паспортних даних, дати народження, адреси проживання), за якими можна ідентифікувати особу ОСОБА_2 , у зв`язку з чим у суду по даній справі була відсутня фактична можливість встановити особу ОСОБА_2 , в тому числі шляхом направлення запиту до відділу реєстрації проживання фізичних осіб, та залучити його до участі у розгляді даної справи з метою одержання пояснень з приводу обставин набуття останнім права власності на спірне нерухоме майно.

В свою чергу, відсутні будь-які докази існування якогось спору за участю Київської міської ради з приводу володіння, користування та розпорядження спірним майном до 2014 року (зокрема, ланцюга правочинів).

Водночас, у судовому рішенні від 06.05.2014 по справі №410/1140/14-ц не встановлено обставин набуття ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно та наявності у нього права розпоряджатись таким майном, а лише одноразово вказано, що право власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення (Літ. А), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м., підтверджується рішенням третейського суду №22/2007 від 28.12.2007.

З наведеного вбачається, що Брянським міським судом Луганської області, при вирішення спору про припинення права власності ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно, не вказано суті рішення третейського суду №22/2007 від 28.12.2007, назву особи, що прийняла таке рішення, моменту виникнення у ОСОБА_2 права власності на спірне майно та інших обставин, які є обов`язковими при вирішенні даної категорії спорів, що унеможливлює встановлення господарським судом міста Києва шляхом направлення запиту до такого третейського суду суті спору та суті рішення третейського суду №22/2007 від 28.12.2007 або витребування матеріалів справи, в межах якої було прийняте вказане рішення.

Натомість, в ухвалі Дніпровського районного суду міста Києва від 31.10.2017 у справі №755/29262/14-к було встановлено, що ні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, ні в органах БТІ, право власності на нежитлове приміщення (Літ. А), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м. не було зареєстроване за ОСОБА_2 , свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення не видавалось. Учасникакми у межах даного спору не доведено зворотнього.

При цьому, суд з прикрістю констатує, що у 2004-2008 роках було досить поширеним використання схеми незаконного заволодіння нерухомим майном шляхом отримання незаконного рішення третейського суду, у зв`язку з чим у 2009 році до Закону України "Про третейські суди" було внесено заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки (п. 7 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про третейські суди").

Так, у листі Верховного Суду України від 11.02.2009 "Узагальнення практики застосування судами Закону України "Про третейські суди" зазначено, що трапляються випадки розгляду третейськими судами справ, які уже розглядають або розглядались у суді загальної юрисдикції. Виявлено випадки розгляду третейськими судами справ без формування справи. Непоодинокі випадки розгляду третейськими судами справ, які їм не підвідомчі: сімейних, про трудові спори, справ про встановлення фактів, житлових спорів, вирішення питань публічного характеру. З наведеного можна зробити висновок, що перелік (а також характер) зловживань, які допускають третейські суди, є дійсно дуже значним.

У зв`язку з наведеним, Верховний Суд України вказував, що буквальне дотримання судами положень Закону України "Про третейські суди" зумовлює наслідки, які є повністю несумісними з функцією суду як органу, завданням якого є захист прав і свобод людини і громадянина (ст. 55 Конституції України).

Попри наведене, заборона розгляду третейськими судами справ, однією із сторін в яких орган місцевого самоврядування, існувала ще з 2004 року (п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про третейські суди"), а отже жодних підстав вважати, що в межах третейської справи №22/2007 легітимно розглянутий спір за участю Київської міської ради щодо спірного нерухомого майна, немає.

Зважаючи на те, що єдиним можливим доказом (при цьому, досить сумнівним) набуття ОСОБА_2 у власність спірного майна є посилання Брянського міського суду Луганської області в рішенні від 06.05.2014 на рішення третейського суду №22/2007 від 28.12.2007, тобто на дату, яка була після набрання чинності Цивільним кодексом України, яким передбачено, що право власності на нерухоме майно виникає в момент державної реєстрації такого права, то в силу Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (статті 1, 4, 5), Цивільного кодексу України (статті 181, 182, 316, 317, 334) у ОСОБА_2 не виникли права власності, яке включає в себе в тому числі право розпорядження, на спірне нерухоме майно. Є неможливим припинення права власності у особи, яке у неї навіть не виникало.

Отже, спірне нерухоме майно не могло бути передане ОСОБА_2 в заставу (іпотеку) іншій особі.

По-друге, як вбачається із наданих Головним управлінням статистики у місті Києві фінансових звітів Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» у період з 31.03.2013 по 31.12.2013 у третьої особи-1 не було оборотних активів чи доходів, а основними засобами були кошти у розмірі 1 000,00 грн., внесені до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон».

Крім того, з вказаних звітів вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» подавалась фінансова звітність перших три квартали 2013 року.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань із режимом доступу для державних органів вбачається, що до 10.12.2013 засновниками (учасниками) Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а керівником - ОСОБА_4 .

Проте, 11.12.2013 змінився як склад засновників третьої особи-1, так і її керівник: з 11.12.2013 засновником (учасником) Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» став ОСОБА_6 , а керівником - ОСОБА_7 .

Після зміни складу керівництва та засновників третьої особи-1 та до дати розгляду даного спору фінансова звітність Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» не подавалась.

Однак, 13.12.2013 (через два дні після зміни складу керівництва та засновників третьої особи-1) Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» нібито було надано ОСОБА_2 у позику за Договором позики із заставним забезпеченням, укладеним 13.12.2013 кошти у розмірі 100 000,00 грн.

Наведені обставини у сукупності із відсутністю у попередній (звітний) період у третьої особи-1 активів (окрім статутного капіталу у розмірі 1 000,00 грн.) та належних доказів перерахунку (надання) ОСОБА_2 коштів, у стороннього спостерігача викликають обгрунтовані сумніви щодо дійсності таких обставин.

Попри наведене, із матеріалів справи не вбачається жодної фінансової можливості у Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» надати ОСОБА_2 у позику за Договором позики із заставним забезпеченням, укладеним 13.12.2013, коштів у розмірі 100 000,00 грн. та відповідно відсутні належні та допустимі докази фактичного надання таких коштів ОСОБА_2 .

Окрім того, матеріали справи (незважаючи на запити суду до органів податкової служби) не містять доказів як декларування Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» одержання прибутку від відчуження спірного майна на користь Компанії з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс Лтд, так і доказів сплати податків.

По-третє, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» в межах справи №410/1140/14-ц просило суд визнати дійсним не посвідчений нотаріально Договір позики із заставним забезпеченням, укладений 13.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» та ОСОБА_2 , на підставі ст. 334 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 334 Цивільного кодексу України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Нотаріальне посвідчення правочинів, що вчиняються у письмовій формі, є обов`язковим лише у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 209 Цивільного кодексу України).

Зокрема, обов`язкове нотаріальне посвідчення, встановлене стосовно договорів застави нерухомого майна (ч. 1 ст. 577 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України (в редакції Закону від 11 лютого 2010 року №1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України») права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 Цивільного кодексу України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін (п. 13).

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що при розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 Цивільного кодексу України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Отже, оскільки Договір позики із заставним забезпеченням від 13.12.2013 в силу ч. 1 ст. 577 Цивільного кодексу України підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, однак його сторонами таких дій не вчинено, то відповідно такий договір не є укладеним і не створює прав та обов`язків для його сторін, а відтак і не підлягає визнанню дійсним на підставі ст. 334 Цивільного кодексу України.

По-четверте, відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У Рішенні ЄСПЛ «Zand v Austria» зазначається про те, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів…» З огляду на це, не вважається «судом встановленим законом» орган, котрий не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Частиною 1 статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною 1 статті 114 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній станом на 06.05.2014 (дата постановлення рішення у справі №410/1140/14-ц), встановлено виключну підсудність позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, - за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Отже, розглянувши спір щодо права власності на нерухоме майно, місцезнаходженням якого є: АДРЕСА_1 , Брянківський міський суд Луганської області вийшов за межі визначеної для нього підсудності спорів та прийняв рішення про права та обов`язки сторін (у тому складі, який мав місце у межах справи №410/1140/14-ц), у спорі який підлягав вирішенню за виключною підсудністю Дніпровським районним судом міста Києва, а тому відповідно до статті 6 Конвенції зазначене рішення суду у справі №410/1140/14-ц є таким, що прийняте «судом не встановленим законом».

Варто зауважити, що аналогічні висновки за тотожних обставин були викладені Верховним Судом у постанові від 15.05.2018 у справі №910/12532/16.

Зокрема, Верховним Судом у постанові від 15.05.2018 у справі №910/12532/16 було вказано, що рішення, прийняте судом «не встановленим законом» в розумінні статті 6 Конвенції, не може встановлювати обставин та бути підставою звільнення від доказування відповідно до ГПК України, оскільки таке рішення не відповідає вимогам забезпечення кожному права на «справедливий суд», особливо права дійсного власника спірного нерухомого майна на доступ до правосуддя під час розгляду Брянківським міським судом Луганської області спору щодо належного територіальній громаді міста Києва нерухомого майна, враховуючи присічні строки апеляційного оскарження рішення місцевого загального суду.

Враховуючи, що рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц не може встановлювати преюдиційності жодних обставин, а судом встановлено відсутність правових підстав для набуття Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» права власності на спірне майно, то вибуття нежитлового приміщення (Літ. А), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м. із власності територіальної громади міста Києва відбулось неправомірно та без відповідного волевиявлення власника в особі Київської міської ради.

Окремо суд відзначає поспішність, з якою розглядався спір в межах справи №410/1140/14-ц. Так, провадження у даній справі було відкрите 02.04.2014, нова редакція позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон», в якій вперше заявлено вимогу про визнання права власності на спірне нерухоме майно була подана 29.04.2014, а спір по суті Брянським міським судом Луганської області був вирішений 06.05.2014, тобто через 2 робочі дні після подання такого позову (у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №920-р від 21.11.2013).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

У системі правових норм, що регулюють цивільно-правовий захист права власності, центральне місце займають норми, які передбачають такий речово-правовий спосіб захисту права, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикація.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина 1 статті 387 Цивільного кодексу України).

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема, якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України.

У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договором права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/3496/17.

Для вирішення даного спору про витребування майна із чужого незаконного володіння є необхідним встановлення чи з волі власника майно вибуло із його володіння, однак суд вважає за доцільне також встановити чи є особа добросовісним набувачем майна та чи набуто ним таке майно за відплатним договором.

Судом було встановлено, що вибуття спірного майна із власності територіальної громади міста Києва відбулось за відсутності волі власника в особі Київської міської ради на його відчуження.

Крім того, незважаючи на неодноразове витребовування у відповідача відповідних доказів оплатності правочину, на підставі якого Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд було набуто спірне нерухоме майно, відповідачем не було надано належних та допустимих доказів виконання договору позики від 04.06.2014 в частині сплати (перерахунку) Компанії з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс Лтд (позичальник) позики у розмірі 2 700 000,00 грн. Відтак, відповідачем не доведено набуття спірного майна за відплатним договором.

Оцінюючи добросовісність відповідача, як набувача спірного майна, та третіх осіб по справі, суд зазначає наступне.

Під час розгляду даного спору судом встановлені наступні обставини:

23.05.2014 на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц право власності на спірне майно було зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон»;

04.06.2014 між Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд (позикодавець) та Компанією з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс Лтд (позичальник) укладено Договір позики, предметом якого є надання позикодавцем позичальнику позики у розмірі 2 700 000,00 грн. на термін 15 календарних років з моменту набрання чинності цим договором, тобто до 04.06.2019. Вказаний договір був укладений від імені Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд повіреним ОСОБА_8 Директором Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд є ОСОБА_9.

05.06.2014 спірне майно було відчужене Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» на користь Компанії з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс Лтд на підставі договору купівлі-продажу №1183 від 05.06.2014.

14.08.2014 право власності на спірне майно від Компанії з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс Лтд перейшло до Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14.08.2014, реєстровий номер 1707. Вказаний договір був укладений від імені Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд повіреним ОСОБА_8 .

14.08.2014 між Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд (позичальник) та Компанією з обмеженою відповідальністю Соранто Холдінгз Лтд (позикодавець) укладено Договір позики, предметом якого є надання позикодавцем позичальнику позики у розмірі 2 700 000,00 грн. на термін 15 календарних років з моменту набрання чинності цим договором, тобто до 14.08.2029. Вказаний договір був укладений від імені Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд повіреним ОСОБА_8 Директором Компанії з обмеженою відповідальністю Соранто Холдінгз Лтд є ОСОБА_9.

14.08.2014 Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд було передано спірне нерухоме майно в іпотеку Компанії з обмеженою відповідальністю Соранто Холдінгз Лтд за іпотечним договором від 14.08.2014, реєстровий номер 1710, на забезпечення виконання зобов`язань відповідача перед третьою особою-3 з повернення суми позики, наданої третьою особою-3, згідно Договору позики від 14.08.2014, до 04.06.2030. Вказаний договір був укладений від імені Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд повіреним ОСОБА_8 .

05.09.2014 спірне майно було передано Товариству з обмеженою відповідальностю «Інтерком» в управління згідно договору управління майном №1815 від 05.09.2014. Засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерком» є ОСОБА_8 (розмір внеску до статутного фонду - 18 315,00 грн.) та ОСОБА_1 (розмір внеску до статутного фонду - 185,00 грн.).

09.10.2014 за фактом вибуття нежитлових приміщень, група приміщень №193в (літ. А), загальною площею 162,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне провадження №0013657 від 09.10.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України (шахрайство, вчинене у великих розмірах).

12.02.2015 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30.06.2016 у справі №11-сс/796/1922/2016, накладено арешт на спірне майно. На наявність та чинність арешту, накладеного даною ухвалою, відповідачу та його представникам - адвокату Павлію Андрію Григоровичу та адвокату Жевак Людмилі Миколаївні було достеменно відомо, оскільки примірник останньої долучався ними до клопотань про залишення позовної заяви без розгляду.

29.11.2017 на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 31.10.2017 в якості заходів досудового розслідування в кримінальному провадженні №0013657 від 09.10.2014 було проведено технічну інвентаризацію нежитлових приміщень, група приміщень №193в (літ. А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено, що приміщення площею 162,3 кв.м. (яке фігурувало у рішенні Брянського міського суду Луганської області від 06.05.2014 у справі №410/1140/14-ц та кінцевим набувачем якого є відповідач) та приміщення площею 164,7 кв.м. (яке належить на праві власності територіальній громаді міста Києва та Київською міською радою було передано на баланс КП «Міський магазин») є одним і тим самим приміщенням.

28.03.2018 Заступником керівника Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради було подано даний позов до Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд.

16.04.2019 між Адвокатським об`єднанням «Легалінвест» в особі адвоката Жевак Людмили Миколаївни та Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд в особі Возного Олега укладено Договір про надання правової допомоги.

16.04.2019 представником відповідача - адвокатом Жевак Людмилою Миколаївною подано через відділ діловодства господарського суду міста Києва клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та продовження строку підготовчого провадження, яке мотивоване необхідністю зупинення провадження на 6 місяців для належного повідомлення відповідача про розгляд даного спору та вручення за судовим дорученням документів. Також, представником відповідача - адвокатом Павлієм А.Г. подано клопотання про відкладення підготовчого засідання для надання можливості ознайомитись зі змістом позову. Протокольною ухвалою суду від 16.04.2019 відкладено підготовче засідання на 14.05.2019.

25.04.2019 між Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу від 25.04.2019, реєстровий номер 529, предметом якого є відчуження нежитлових приміщень, група приміщень №193в (літ. А), площею 162,3 кв.м. що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Дата державної реєстрації права власності за третьою особою-6 - 25.04.2019, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 13349100. ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з представником відповідача - адвокатом Жевак (до шлюбу - Сергєєва) Людмилою Миколаївною з 15.09.1979 (актовий запис №1411). Вказаний договір був укладений від імені Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд представником за довіреністю Возним Олегом Анатолійовичем.

26.04.2019 о 16 год. 00 хв. начальником Чигиринського РВ ДВС ГТУЮ Карпичевою Т.В. було подано усну заяву до Відділу протидії кіберзлочинам НПУ в Черкаській області про вчинення кримінального правопорушення, яке полягає у незаконному втручанні в роботу реєстру речових прав на нерухоме майно та подальшого зняття обтяження з нерухомого майна, що підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинене кримінального правопорушення (або таке, що готується) від 26.04.2019.

07.05.2019 між ОСОБА_1 (позичальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Центробудсервіс КС» (позикодавець) укладено договір позики №1, предметом якого є надання позикодавцем позичальнику суми позики у розмірі 200 000,00 грн. зі строком повернення до 07.05.2024. Вказаний договір був укладений від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Центробудсервіс КС» директором ОСОБА_12 .

07.05.2019 ОСОБА_1 було передано спірне нерухоме майно в іпотеку Товариству з обмеженою відповідальністю «Центробудсервіс КС» за іпотечним договором від 07.05.2019, реєстровий номер 877, на забезпечення виконання зобов`язань третьої особи-6 перед третьою особою-7 з повернення суми позики, наданої третьою особою-7, згідно Договору позики від 07.05.2019, до 07.05.2024. Засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Центробудсервіс КС» є ОСОБА_8 (розмір внеску до статутного фонду - 1 000,00 грн.) та ОСОБА_13 (розмір внеску до статутного фонду - 1 000,00 грн.).

14.05.2019 за фактом звернення начальника Чигиринського РВ ДВС ГТУЮ Карпичевої Т.В. про несанкціоноване втручання у роботу ключів доступу до Київського УКП, які закріплені за працівниками Чигиринського РВ ДВС, несанкціонованого втручання в роботу реєстру речових прав на нерухоме майно та подальшого зняття обтяження з нерухомого майна, в тому числі з нежитлових приміщень, група приміщень №193в (літ. А), площею 162,3 кв.м. що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , невстановленими особами до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про відкриття кримінального провадження №0000179, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 361 Кримінального кодексу України.

Так, із наданих прокурором матеріалів кримінального провадження №0000179 вбачається, що 25.04.2019 було незаконно припинено обтяження - арешт нерухомого майна, накладений ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к на нежитлові приміщення, група приміщень №193в (літ. А), площею 162,3 кв.м. що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

З наведених обставин цілком обґрунтованими є наступні висновки:

По-перше, всі правочини, які укладались з приводу спірного майна (відчуження, передання в іпотеку), вчинені пов`язаними особами: 1) ОСОБА_8 - як повіреним Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд, як засновником (з 08.09.2015 керівником) Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерком» (якому у 2014 році було передано в управління спірне майно) та як засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Центробудсервіс КС», 2) ОСОБА_12 - як представником Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд та директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Центробудсервіс КС»; 3) ОСОБА_1 - як засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерком» та чоловіком представника Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд у даній справі - адвоката Жевак Людмили Миколаївни (яка є засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Центробудсервіс КС»).

Наведені обставини свідчать про консолідовані дії вказаних осіб починаючи з 2014 року на вчинення низки правочинів для створення ілюзії добросовісності набуття спірного нерухомого майна.

Більше того, судом прийнято до уваги, що ОСОБА_13 16.04.2019 подано клопотання про відкладення підготовчого засідання, яке було враховане судом під час постановлення ухвали від 16.04.2019, а 25.04.2019 відбулось несанкціоноване втручання Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, за наслідками якого було знято обтяження зі спірного майна.

При цьому, відповідачу було достеменно відомо про існування та чинність ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к, в тому числі станом на дату відчуження спірного майна на користь ОСОБА_1 , оскільки як до укладення такого правочину дана ухвала долучалась представниками відповідача (в тому числі ОСОБА_13 ) до матеріалів справи, так і після (04.06.2019) представником відповідача - Павлієм А.Г. в чергове було долучено її до заперечень на відповідь на відзив.

Наведене свідчить про недобросовісність Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд та умисел на відчуження спірного майна всупереч встановленій судом забороні.

Відтак, наявні підстави для обґрунтованих сумнівів з приводу того, що ОСОБА_1 станом на дату укладення договору купівлі-продажу від 25.04.2019, реєстровий номер 529, не було відомо про накладений ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к арешт на нежитлові приміщення, група приміщень №193в (літ. А), площею 162,3 кв.м. що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, слід звернути увагу, що дія встановлених відповідною ухвалою суду обмежень (арешту) не залежить від їх реєстрації у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки положення чинного процесуального законодавства України не ставлять чинність вжитих судом заходів до забезпечення позову (кримінального провадження) в залежність від наявності чи відсутності у відповідному державному реєстрі внесених на підставі ухвали суду, якою їх було вжито, записів.

Аналогічні правові висновки містяться в ухвалі Верховного Суду України №6-2773св08 від 10.03.2011, постановах Верховного Суду України №6-2552цс16 від 18.01.2017, №6-640цс17 від 24.05.2017 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №543/730/14-ц.

Наведені обставини свідчать про те, що фактична передача спірного майна у власність ОСОБА_1 , оформлена договором купівлі-продажу від 25.04.2019, реєстровий номер 529, була здійснена за наявності обтяження такого майна судовим арештом, існування якого в силу приписів ст.ст. 19, 129-1 Конституції України унеможливлювало вчинення щодо нього будь-яких дій, спрямованих на його відчуження чи розпорядження ним.

При цьому, судом встановлено, що станом на дату відчуження спірного майна у власність третьої особи-6 та передання його в іпотеку третій особі-7, ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к була чинною, а відтак у жодної особи (в тому числі, державного реєстратора) не було права знімати запис про арешт із спірного майна.

Доводи представника відповідача щодо того, що останній допускав, що у зв`язку із закінченням строків на досудове розслідування арешт на спірне майно був припиненим, не заслуговують на увагу, оскільки закінчення строку на досудове розслідування кримінального провадження не має своїм наслідком автоматичне зняття арешту або нівелювання чинності ухвали про його накладення.

По-друге, схема переведення права власності на спірне майно у 2014 році «договір купівлі-продажу майна - договір позики - договір іпотеки» є типовою схемі переведення права власності на спірне майно у 2019 році.

При цьому, суд відзначає, що договір позики від 04.06.2014, укладений між Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд та Компанією з обмеженою відповідальністю Сімолтана Інвестментс Лтд, та договір Договір позики від 14.08.2014, укладений між Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд та Компанією з обмеженою відповідальністю Соранто Холдінгз Лтд , є практично ідентичними (ідентичні умови (крім дати набрання чинності та строку закінчення договору), сума позики, строк надання позики, шрифт, колонтитули).

Відповідачем та третіми особами не надано жодних доказів руху коштів (їх перерахунку) між учасниками справи за вказаними правочинами, зокрема, за договорами позики та за договорами купівлі-продажу спірного майна, а на питання суду чи здійснювався між відповідачем та третіми особами рух коштів, в тому числі, пов`язаний із здійсненням ремонтних робіт у спірному майні, та яким чином він здійснювався представник відповідача (який також є представником третіх осіб 4 та 5) відповів, що не може надати відповідь на дане питання, як і не зміг надати відповіді на питання суду яким чином відбувався пошук контрагентів для укладення договорів позики та в чому полягала необхідність (доцільність) отримання у позику коштів на 15 років.

По-третє, відчуження спірного нерухомого майна супроводжується відкриттям трьох кримінальних проваджень (№0013657, №0000180 та №0000179), за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 190, 361, 375 Кримінального кодексу України.

Наведені обставини у їх сукупності виключають будь-які підстави вважати, що Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд станом на дату набуття спірного майна у власність на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14.08.2014, реєстровий номер 1707, не було відомо чи не могло бути відомо, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» не виникло права власності на нежитлові приміщення, група приміщень №193в (літ. А), площею 162,3 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення суду та не було права відчужувати таке майно.

До того ж, суд відзначає, що у відповідача повинні були виникнути обґрунтовані сумніви щодо правомірності набуття Товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» спірного майна у власність, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості, що право власності на нерухоме майно, місцезнаходженням якого є м. Київ, зареєстроване на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області, що суперечить приписам Конституції України та Цивільного процесуального кодексу України щодо підсудності даної справи, тим більше, що загальновідомою є ситуація, яка виникла навесні 2014 року у Луганській області (на даний час м. Брянка знаходиться на тимчасово непідконтрольній Україні території).

Встановлення судом обставин щодо того, що спірне нерухоме майно вибуло із власності позивача поза його волею, відсутність доказів оплатності правочинів, на підставі яких відбувався перехід права власності на спірне майно, в тому числі до відповідача, та відсутність підстав вважати, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна, є самостійними та достатніми підставами для задоволення позовних вимог про витребування спірного майна на користь позивача в повному обсязі.

Попри наведене суд вбачає за необхідне відзначити, що вибуття із власності позивача спірного майна та подальше його відчуження за ланцюгом правочинів супроводжувалось вчиненням невизначеним колом осіб свавільних протиправних дій, в тому числі які містять ознаки кримінальних правопорушень, які в свою чергу підривають авторитет судової влади та знижують рівень довіри суспільства як до правоохоронних органів, так і до органів виконавчої влади.

Зокрема, мало місце порушення фундаментальних положень Конституції України (ст.ст. 41, 125, 129, 129-1), Цивільного кодексу України (ст.ст. 181, 182, 316, 317, 321, 327, 328, 334), що стало підставою для порушення кримінальних проваджень №0013657 та №0000180; під час розгляду даного спору було вчинено несанкціоноване втручання у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно з метою зняття обтяження спірного нерухомого майна, що стало підставою для порушення кримінального провадження у справі №0000179.

При цьому, із встановлених у даній справі обставин вбачається, що має місце цілеспрямованість вказаних порушень на незаконне заволодіння спірним нерухомим майном особами, в тому числі відповідачем та третіми особами 1, 2, 3, 4, 6, 7, які безсумнівно є пов`язаними.

У відповідності до приписів частини 1 статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України).

Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому, категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України №6-1528цс15 від 13.04.2016.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільний кодекс України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Суд відзначає, що дії відповідача та третіх осіб (окрім третьої особи-5) не викликають жодних сумнівів у тому, що останні, вчиняючи правочини, на підставі яких відбувався перехід права власності, та пов`язані із обтяження такого нерухомого майна, мали намір незаконно заволодіти спірним нерухомим майном, свідомо нехтували як імперативними приписами Конституції України та Цивільного кодексу України (зокрема, в частині обов`язковості державної реєстрації передання в заставу нерухомого майна), так і приписами Кримінального кодексу України (ст. 382), вчиняючи діяння, які містять ознаки кримінальних правопорушень, а відтак дані правочини є такими, що порушують публічний порядок, а отже є нікчемними.

Зокрема, відповідач станом на дату укладення договору купівлі-продажу від 25.04.2019, реєстровий номер 529, предметом якого є відчуження на користь ОСОБА_1 нежитлових приміщень, група приміщень №193в (літ. А), площею 162,3 кв.м., був достеменно обізнаний із накладенням арешту на спірне майно та існуванням ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30.06.2016 у справі №11-сс/796/1922/2016.

А також могли та повинні були бути обізнаними станом на дату укладення договору купівлі-продажу від 25.04.2019, реєстровий номер 529, із існуванням ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 ОСОБА_1 , як засновник Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерком», якому у 2014 році було передано в управління спірне майно, а також станом на дату укладення іпотечного договору від 07.05.2019, реєстровий номер 877, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Центробудсервіс КС», засновником якого є ОСОБА_13 - представник Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд у даній справі та дружина ОСОБА_1 , та директор ОСОБА_12 , який свою чергу представляв інтереси Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд за довіреністю.

За таких обставин, позовні вимоги Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування від Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлових приміщень, групу приміщень №193в (літ. А), загальною площею 162,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судом також враховано, що приміщення площею 164,7 кв.м. (яке належить територіальній громаді міста Києва) є тим самим приміщенням площею 162,3 кв.м. (предмет витребування у даному спорі), а зміна фактичної площі нерухомого майна зумовлена опоряджувальними роботами у вказаних приміщеннях, що підтверджується наданими представником відповідача документами на доведення здійснення ремонтних робіт у даних приміщеннях (в контексті утримання відповідачем майна) та ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 31.10.2017 у справі №755/29262/14-к.

Окремо суд відзначає, що з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази оплатності переходу до відповідача та третіх осіб -1, -2 та -6 права власності на спірне нерухоме майно (відсутні будь-які докази сплати коштів з метою набуття у власність спірного нерухомого майна), а викладені у цьому рішенні обставини виключають висновок про добросовісність набуття Компанією з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд спірного нерухомого майна, відтак в даному випадку відсутні підстави вважати, що має місце втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, судом враховано, що під час розгляду даного спору та всупереч встановленій судом забороні спірне нерухоме майно було відчужене відповідачем на користь третьої особи-6, однак вважає за необхідне витребували спірне майно саме від Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд з огляду на наступне.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30.06.2016 у справі №11-сс/796/1922/2016, накладено арешт на спірне майно.

Арешт майна це тимчасове, до скасування у встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Отже, арешт, накладений в межах кримінальної справи, є заходом забезпечення кримінального провадження, застосованим згідно з нормами Кримінального процесуального кодексу України і його скасування відбувається в порядку, визначеному статтею 174 Кримінального процесуального кодексу України.

Аналогічних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла при розгляді справ №335/12096/15-ц (постанова від 15.05.2018) та №569/4374/16-ц (постанова від 23.05.2018).

Статтею 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних саме зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду

Судом встановлено обставини чинності арешту спірного нерухомого майна у кримінальній справі, обізнаності Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд із таким арештом та факт його продажу відповідачем без зняття арешту у передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України порядку, у зв`язку з чим має місце істотне порушенням законодавства України, яке вимагає відповідного реагування суду, незалежно від оспорювання учасниками провадження угод з відчуження такого майна.

Оскільки відчуження спірного нерухомого майна у власність ОСОБА_1 , оформлене договором купівлі-продажу від 25.04.2019, реєстровий номер 529, супроводжувалось вчиненням кримінально караного діяння та було здійснене за наявності обтяження такого майна судовим арештом, існування якого в силу приписів ст.ст. 19, 129-1 Конституції України унеможливлювало вчинення щодо нього будь-яких дій, спрямованих на його відчуження чи розпорядження ним та вчинення реєстраційних записів щодо зміни власника чи приватного обтяження цього майна.

При цьому, у зв`язку з тим, що вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження спірного нерухомого майна арештом відбулось внаслідок вчинення кримінального караного діяння, яке полягало у несанкціонованому втручанні в роботу Реєстру, то відповідно має місце нікчемність не лише правочинів відчуження та обтяження іпотекою спірного нерухомого майна під час дії арешту, накладеного ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к (незважаючи на вилучення з Реєстру запису про обтяження), а й всі реєстраційні записи (зокрема, №31361155, №31448240), які вчинені під час дії арешту, також є нікчемними (не породжують жодних правових наслідків).

Відтак, відсутні будь-які підстави вважати, що у третьої особи-6 та третьої особи-7 виникли будь-які права щодо спірного нерухомого майна, а отже відсутні підстави для витребування у ОСОБА_1 майна, на яке у нього не виникло та не могло виникнути жодних прав.

В той же час, встановлені у даній справі обставини дають підстави для висновку, що вчинення такого правочину мало на меті перешкоджання здійсненню правосуддя у даній справі, затягування розгляду такої справи, штучну зміну підвідомчості даного спору та відповідно неможливість позивача домогтися відновлення своїх порушених прав, що суперечить завданням господарського судочинства.

Крім того, зважаючи на обставини вчинення правочину відчуження спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_1 , є цілком допустимою ситуація наступних відчужень спірного майна на користь фізичних та юридичних осіб, що ускладнить відновлення порушеного права територіальної громади міста Києва у розумні строки та й в принципі унеможливить відновлення такого права.

Частиною 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч. 4 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України).

Відтак, суд вважає, що витребування майна на користь позивача є найбільш ефективним способом захисту у даному випадку, оскільки рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником та скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №368/1158/16-ц, від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16

Щодо повноважень прокурора на подання даного позову.

Щодо звернення до суду із даним позовом прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради, то суд відзначає, що ним враховано правову позицію Верховного Суду про наявність у прокурора повноважень здійснювати представництво інтересів держави у цивільному провадженні в виключних випадках, які прямо передбачені законом та з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

В свою чергу, Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції» від 31.03.2005, заява №61517/00).

Водночас, Європейський суд з прав людини звертав увагу також на категорії справ, у яких підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява №42454/02) Суд висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

При цьому, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні.

Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін та чи має місце у кожній окремій справі виключний випадок, який надає повноваження прокуророві здійснювати представництво інтересів держави у цивільному провадженні.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що у даній справі має місце виключний випадок, за якого прокурор наділений правом здійснення представництва у суді інтересів держави в особі Київської міської ради з огляду на наступне.

По-перше, із матеріалів справи вбачається, що відповідач, третя особа-2, третя особа-3, третя особа-4, третя особа-5, третя особа-6, третя особа-7 є пов`язаними особами, які вчиняють консолідовані дії, спрямовані на заволодіння спірним майном шляхом послідовного відчуження спірного майна, в тому числі нехтуючи нормами законодавства на межі із кримінально караними діяннями, що з огляду на кількість учасників у даній справі (10) порушує справедливий баланс між Київською міською радою та юридичними та фізичною особою, між якими наявний спір з приводу нерухомого майна.

По-друге, факт вибуття із власності територіальної громади міста Києва нерухомого майна - нежитлових приміщень, групу приміщень №193в (літ. А), загальною площею 162,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , був встановлений в межах здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0013657 та відповідно документи, що підтверджують певні обставини у даній справі є частиною кримінальних проваджень, доступ до яких у сторонніх осіб є обмеженим.

Судом враховано, що Київська міська рада не являлась учасником судових справ та не є стороною правочинів, які супроводжували незаконне вибуття спірного майна з власності територіальної громади м. Києва, у неї відсутні документи (докази), необхідні для звернення із позовом до суду, а інформація та документи, необхідні для звернення до суду із позовом про витребування такого майна можуть бути отримані лише в межах процесуальних заходів, що здійснюються в рамках досудового розслідування кримінального провадження.

З огляду на таємницю досудового розслідування суд прийшов до висновку, що у даній справі має місце виключний випадок, за якого прокурор наділений правом здійснення представництва у суді інтересів держави в Київської міської ради.

Зокрема, висновок про наявність у прокурора права та повноважень для звернення з позовом про витребування комунального майна з чужого незаконного володіння в інтересах місцевої ради (територіальної громади міста), обґрунтувавши підстави такого звернення необхідністю здійснення належного захисту інтересів місцевої ради (її територіальної громади), як власника спірного комунального майна, що вибуло до третіх осіб викладений у постанові Верховний Суд від 15.05.2018 у справі №916/2403/16.

По-третє, статтею 2 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частина 1 статті 2 Кримінального кодексу України визначає, що кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам.

Відтак, здійснення досудового розслідування обставин незаконного вибуття із власності територіальної громади міста Києва нерухомого майна, яке в подальшому мало своїм наслідком вчинення іншими особами діянь, які також мають ознаки кримінальних правопорушень, зумовив трансформацію приватноправового спору щодо права власності на майно у симбіоз приватно-правового з публічно-правовим - щодо захисту власності від злочинних посягань, що безумовно свідчить про наявність інтересів держави щодо недопущення вчинення на території України суспільно небезпечних винних діянь.

По-четверте, судом встановлено, що правочини, на підставі яких відбувався перехід права власності, є нікчемними, оскільки порушують публічний порядок, а отже є серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, а тому у прокурора були наявні повноваження та правові підстави для звернення до суду із позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради.

Щодо строків позовної давності.

Представниками відповідача неодноразово подавались до суду заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності за вимогою про витребування спірного майна. Такі заяви викладались як у формі окремого письмового документу, так і в змісті відзиву та пояснень.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

Заяви відповідача мотивовані тим, що з ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12.02.2015 у справі №755/3365/15-к вбачається, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено дані 09.10.2014 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України, пов`язаного з вибуттям спірного майна. Отже, ще з 09.10.2014 позивачу було відомо про вибуття спірного майна з його власності. Також, відповідач вказував, що у постанові Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2017 у справі №910/22936/16 було зазначено, що з постанови слідчого від 24.02.2015 вбачається, що відповідним приміщенням відповідача інші особи неправомірно заволоділи 19.09.2014, а відтак саме з цієї дати може відраховуватись строк позовної давності.

Проте, суд не погоджується з даними доводами відповідача з огляду на наступне.

Рішенням Київської міської ради №284/5096 від 02.12.2010 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджено оновлений перелік об`єктів комунальної власності, до якого увійшов житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації №1112 від 10.12.2010 «Про питання організації управління районами в місті Києві» будинок № АДРЕСА_1 переданий до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Рішенням Київської міської ради №708/8045 від 12.07.2012 «Про закріплення нежитлових приміщень за комунальним підприємством «Міський магазин» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Міський магазин» нежитлове приміщення площею 164,7 кв.м. на АДРЕСА_1

На виконання зазначеного рішення Київської міської ради складено та підписано акт приймання-передачі від 12.09.2012 згідно якого Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією передано, а Комунальним підприємством «Міський магазин» прийнято нежитлові приміщення загальною площею 164,7 кв.м. по АДРЕСА_1 станом на 31.08.2012.

Тобто, за відомостями Київської міської ради територіальній громаді міста Києва належало на праві власності нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 164,7 кв.м.

Натомість в межах справи №410/1140/14-ц фігурували нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 162,3 кв.м. та в подальшому державна реєстрація права власності здійснювалась щодо нежитлових приміщень загальною площею 162,3 кв.м.

З огляду на те, що спірні нежитлові приміщення не є відокремленим нерухомим майном та у буд. АДРЕСА_1 розміщуються і інші об`єкти нерухомості (загальною площею 1084,60 кв.м.), також належні територіальній громаді міста Києва на праві власності, то суд погоджується з доводами прокурора, що позивачу не було достеменно відомо, що приміщення площею 164,7 кв.м. є тим самим приміщенням площею 162,3 кв.м. до 29.11.2017 (дата проведення на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 31.10.2017 із залученням Товариства з обмеженою відповідальністю «Земюрконсалтинг» технічної інвентаризації спірного нежитлового приміщення).

Прокурором у засіданні, в якому здійснювалась фіксація технічними засобами, було надано пояснення, з якими погодився представник відповідача, що під час вирішення питання про накладення арешту на спірне майно в межах справи №755/3365/15-к Дніпровським районним судом міста Києва не встановлювалось обставин тотожності приміщень та фактичної площі таких приміщень, оскільки така ухвала була постановлена на підставі ст. 170 Кримінального процесуального кодексу України з тих підстав, що це майно є предметом кримінального правопорушення, за яким проводиться досудове розслідування.

Тобто, для постановлення ухвали про накладення арешту на майно є достатньою та обставина, що в межах кримінального провадження певна річ визнана предметом кримінального правопорушення, при цьому не вбачається необхідності точної ідентифікації такого майна із встановленням фактичної площі.

Таким чином, Київська міська рада достеменно дізналась про факт вибуття з власності територіальної громади міста Києва спірного майна лише після здійсненої в межах кримінального провадження №0013657 інвентаризації спірного майна, яка мала місце 29.11.2017, відтак саме від цієї дати починається перебіг позовної давності.

Крім того, заслуговують на увагу ті доводи, що Київська міська рада не являлась учасником судової справи №410/1140/14-ц та не є стороною правочинів, які супроводжували незаконне вибуття спірного майна з власності територіальної громади м. Києва, у неї відсутні документи (докази), необхідні для звернення із позовом до суду, а інформація та документи, необхідні для звернення до суду із позовом про витребування такого майна були отримані лише в межах процесуальних заходів, що здійснюються в рамках досудового розслідування кримінального провадження.

Відтак, з огляду на встановлення приписами Господарського процесуального кодексу України обов`язку позивача подати всі докази, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, разом з поданням позовної заяви, то у Київської міської ради була відсутня об`єктивна можливість звернутись до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача про витребування майна, який би відповідав вимогам господарського процесуального закону.

Отже, враховуючи, що перебіг позовної давності за вимогою про витребування спірного майна почався з 30.11.2017, а прокурором у відповідності до ч. 7 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України було подано даний позов 28.03.2018, то суд приходить до висновку, що прокурором не пропущено строк позовної давності за вимогою до відповідача про витребування майна.

Окрім того, суд вбачає за необхідне зазначити наступне.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

З наведеного вбачається, що метою інституту позовної давності є захист прав добросовісних відповідачів від дій недобросовісних позивачів, які б пред`являли свої вимоги із спливом значного проміжку часу та обґрунтовували їх неповними доказами.

Натомість у даному випадку судом було встановлено, що відповідач є недобросовісним набувачем спірного нерухомого майна, та недобросовісно користується своїми процесуальними правами, продовжує порушувати норми законодавства (в тому числі ст. 129-1 Конституції України), ставить під сумнів остаточні судові рішення, нехтує встановленою судом забороною.

Тобто, відповідач не лише був недобросовісним під час набуття спірного майна, а й продовжує порушувати приписи законодавства станом на дату розгляду даного спору та вчиняти дії, які містять ознаки кримінального правопорушення, зокрема, передбаченого ст. 382 Кримінального кодексу України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Статтею 15 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, позивачем власними діями у даній справі було нівельовано фактичну мету застосування інституту позовної давності, оскільки неможливим (в силу принципів справедливості, добросовісності, розумності) є вжиття заходів для захисту прав особи, яка здійснювала та продовжує здійснювати порушення основних засад та принципів господарського судочинства, зловживаючи своїми процесуальними правами, та норм матеріального права.

Відтак, захист прав недобросовісної особи в межах даної справи шляхом застосування наслідків пропуску строку позовної давності суперечитиме завданням судочинства в цілому та меті запровадження законодавцем інституту позовної даності зокрема.

У п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Проніна проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Інші доводи учасників справи №910/3755/18 судом не досліджуються, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 13, 74, 129, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради задовольнити повністю.

2. Витребувати від Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд (Британські Віргінські Острови, Крейгмуір Чамберс, п/71, Роуд Таун, Тортола; номер компанії згідно реєстру компаній Британських Віргінських Островів 1725343) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36; ідентифікаційний код 22883141) нежитлове приміщення, групу приміщень №193в (літ. А), загальною площею 162,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Видати наказ.

3. Стягнути з Компанії з обмеженою відповідальністю Велріндо Ентерпрайзис Лтд (Британські Віргінські Острови, Крейгмуір Чамберс, п/71, Роуд Таун, Тортола; номер компанії згідно реєстру компаній Британських Віргінських Островів 1725343) на користь Прокуратури міста Києва (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 45/9; ідентифікаційний код 02910019) судовий збір у розмірі 40 500 (сорок тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.17.5 ч.1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до Північного апеляційного господарського суду або через господарський суд міста Києва.

Повний текст рішення складено 25.10.2019.

Суддя Р.В. Бойко