ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2019 р. Справа№ 6/521

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Куксова В.В.

Яковлєва М.Л.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Мануілової Я.І. дов. 01/01/07-747/8 від 22.11.18р;

від відповідача 1: Денисюка Д.Г. дов. №1-837 від 11.05.19р;

від відповідача 2: Сороколіта Є.М. орд. КР №114952 від 16.09.19р.;

від органу ДВС: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.07.2019 (повний текст складено 30.07.2019) (том 19 а.с.72-76)

у справі №6/521 (суддя Ковтун С.А.)

щодо розгляду скарги публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (№ 14/2-1277В від 11.07.2016, т. 14 а.с. 4-47)

на дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві

у справі за позовом відкритого акціонерного товариства "Укрнафта"

до 1. Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

2. Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про зобов`язання не чинити перешкоди у розпорядженні майном,

УСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15 липня 2019 року (том 19 а.с.72-76) відмовлено у задоволенні скарги публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду, акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 12.08.2019 подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення, яким задовольнити скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом порушені норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки державному виконавцю було повідомлено про наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють виконання рішення, тому виконавче провадження підлягало закінченню; вимоги державного виконавця мали бути спрямовані правлінню Компанії, як колегіальному органу, а не окремим посадовим особам; з акта державного виконавця неможливо встановити, які саме виконавчі дії він здійснив, крім цього, ним фактично вдруге внесено подання про притягнення до кримінальної відповідальності посадової особи відповідача, що суперечить Конституції України.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення, посилаючись на те, що з травня 2014 року рішення суду у даній справі залишається невиконаним, при цьому, згідно ухвали про роз`яснення рішення, фактична наявність природного газу в Єдиній газотранспортній системі України додатково забезпечує можливість виконання рішення, можливий дисбаланс може бути вирішений боржниками самостійно, а невиконання судового рішення завдає шкоди позивачу, який 3 роки у судах доводив право вільно розпоряджатися своєю власністю та понад 5 років чекає виконання законного рішення суду. Крім цього, Верховним Судом у постанові від 20.02.2018 (прийнятої в межах даної справи при оскарженні інших дій державного виконавця) були надані висновки, згідно яких виконавче провадження не повинно було закінчуватись. Вимога державного виконавця відповідала чинному законодавству і була спрямована на спонукання боржника виконати рішення суду.

Відповідно до ст. 216 ГПК України розгляд справи відкладався з 16.09.2019 на 01.10.2019.

Орган ДВС був належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення ухвали суду.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка представника органу ДВС у судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Представник відповідача 2 (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача у судовому засідання заперечила проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2011, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 19.05.2014, позов задоволено повністю, а саме:

- зобов`язано Дочірню компанію "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не чинити перешкод Відкритому акціонерному товариству "Укрнафта" у здійсненні його права власності на природний газ загальним обсягом 2061805,134 тис.куб.м., у тому числі у його відборі з підземних сховищ газу та його реалізації промисловим споживачам -виробникам азотних мінеральних добрив, який зберігається в підземних сховищах газу Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України";

- зобов`язано Дочірню компанію "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" виконати заявку Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" від 25.10.2010 № 6ПГ-12/554а шляхом здійснення Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" відбору природного газу з підземних сховищ газу та передачі його Відкритому акціонерному товариству "Укрнафта" з оформленням актів приймання-передачі, загальним обсягом 2061805,134 тис.куб.м.;

- зобов`язано Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" включити до балансу надходження та розподілу природного газу по Україні відповідного періоду обсяги газу, визначені заявкою Відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" від 25.10.2010 №6ПГ-12/554а;

- стягнуті на користь позивача судові витрати.

На виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва видано відповідні накази від 27.05.2014 (т.3, а.с. 181-186).

29.07.2014 головним державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Гречухом О.Я. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 44193183 з виконання наказу Господарського суду міста Києва №6/521 від 27.05.2014 про зобов`язання публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не чинити перешкод відкритому акціонерному товариству "Укрнафта" у здійсненні його права власності на природний газ загальним обсягом 2061805,134 тис.куб.м., у тому числі у його відборі з підземних сховищ газу та його реалізації промисловим споживачам - виробникам азотних мінеральних добрив, який зберігається в підземних сховищах газу дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (том 14 а.с.31).

29.07.2014 головним державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Гречухом О.Я. винесено постанову від 29.07.2014 про відкриття виконавчого провадження № 44193147 (том 14 а.с.21).

У пункті 2 постанови від 29.07.2014 про відкриття ВП №44193147 головним державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Гречухом О.Я. було постановлено боржнику самостійно виконати рішення суду та включити до балансу надходження та розподілу природного газу по Україні відповідного періоду обсяги газу, визначені заявкою відкритого акціонерного товариства "Укрнафта" від 25.10.2010 р. № 6ПГ-12/554а, про що письмово повідомити відділ у триденний строк.

Постановами державного виконавця від 06.08.2014 вказані виконавчі провадження ВП №44193183 та ВП№ 44193147 приєднані до зведеного виконавчого провадження ЗВП №38095514 (том 14 а.с.32).

У зв`язку з тим, що боржник не виконав рішення суду, 28.09.2014 орган виконання рішень наклав на боржника штрафи у розмірі 680,00 грн. (том 14 а.с.23, 33)

02.07.2015 винесені повторні постанови про накладення штрафів на відповідача-2 (том 14 а.с.24, 34).

Крім цього, 02.07.2015 державним виконавцем до Шевченківського РУ ГУ МВС України у м. Києві направлені подання № 1723/10 та № 1724/10 щодо вирішення питання про притягнення до кримінальної відповідальності винних посадових осіб відповідача-2 за невиконання вищевказаних наказів господарського суду міста Києва від 27.05.2014 № 6/521 (том 14 а.с.25-26, 35-36).

29.06.2016 державний виконавець склав акт про порушення Закону України "Про виконавче провадження", про невиконання законних вимог державного виконавця (том 14 а.с.15-16).

Також у цей же день, 29.06.2016, державний виконавець направив до Шевченківського УП ГУНП України в м. Києві подання від 29.06.2016 №205/10 та №206/10 - повідомлення про злочин щодо невиконання законних вимог державного виконавця (том 14 а.с.17-19).

Не погоджуючись із вказаними діями державного виконавця відповідач 2 у липні 2016 року звернувся до суду із скаргою на дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, у якій просив суд:

- визнати незаконними дії органу виконання рішень щодо складання акту державного виконавця від 29.06.2016 та винесення подання (повідомлення про злочин в порядку ст. 214 КПК України) від 29.06.2016 №205/10, №206/10 до Шевченківського УП ГУНП України в м. Києві;

- визнати недійсними акт державного виконавця від 29.06.2016 та подання (повідомлення про злочин в порядку ст. 214 КПК України) від 29.06.2016 №205/10, № 206/10 до Шевченківського УП ГУНП України в м. Києві.

В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що у виконавчих провадженнях з виконання наказів Господарського суду міста Києва №6/521 орган виконання рішень виніс дві постанови про накладення на публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" штрафів за невиконання рішення суду без поважних причин та подання до правоохоронних органів; рішення суду без боржника виконати неможливо, що є підставою для закінчення виконавчого провадження. Проте, орган виконання рішень, всупереч положенням ч. 3 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження", не закінчив виконавчі провадження, а продовжував вчиняти виконавчі дії, зокрема, виніс акт державного виконавця від 29.06.2016 та подання (повідомлення про злочин в порядку ст. 214 КПК України) від 29.06.2016 № 205/10, № 206/10 до Шевченківського УП ГУНП України в м. Києві.

Провадження у справі зупинялось судом першої інстанції у зв`язку із направленням справи до судів апеляційної та касаційної інстанцій.

За наслідками розгляду скарги на дії органу ДВС суд першої інстанції прийшов до висновку щодо її не обґрунтованості, у зв`язку із чим відмовив у її задоволенні.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України (в редакції, чинній станом на час вчинення оскаржуваних дій органом ДВС) судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Своєчасне й повне виконання постановлених судових рішень є гарантією ефективності правосуддя.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення оскаржуваних дій визначались Законом України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон) (примітка: положення вказаного Закону наводяться в редакції, чинній на червень 2016 року).

Статтею 1 Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ст. 2 Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Згідно зі ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

При цьому згідно ч.2 ст.30 зазначеного Закону державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" при розгляді справ за скаргами на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та за зверненнями учасників виконавчого провадження суди мають керуватися положеннями ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Рим, 04.11.50; ратифікована Законом України від 17.07.97 №475/97-ВР) (далі - Конвенція), Закону України "Про державну виконавчу службу", Цивільного процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, іншого законодавства, яким врегульовано ці питання.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на доступ до суду включає право на своєчасне виконання рішення (див. рішення у справі "Трихліб проти України", заява №58312/00, пп. 25 - 32, від 20 вересня 2005 року, у справі "Іммобіліаре Саффі проти Італії", заява №22774/93, ЄСПЛ 1999-V, п. 66).

В рішенні у справі "Анацький проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що з огляду на невиконання рішення з грудня 2002 року, приблизно два роки та одинадцять місяців, та неспроможність здійснити необхідні заходи для виконання рішення на користь заявника державні органи позбавили п. 1 ст. 6 Конвенції та ст. 1 Протоколу №1 їх практичного змісту. Таким чином, у цій справі п. 1 статті 6 Конвенції та стаття 1 Протоколу №1 були порушені. ("Анацький проти України", №10558/03, пп. 22 - 23, рішення від 13 грудня 2005 року).

Згідно з ч. 3 ст. 75 Закону у разі, якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Відповідно до статті 89 Закону у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у такому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідно до наведеної норми, накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності визначено наслідком повторного невиконання боржником без поважних причин рішення суду, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії. Однак звернення з цим повідомленням до правоохоронних органів само по собі не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання та, відповідно, для закінчення виконавчого провадження. Внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам є заходом реагування на невиконання рішення суду, вжиття якого передбачено також у тих випадках, коли рішення боржником не виконується, однак, виконання рішення може бути проведене без участі боржника (частина 2 статті 75 Закону).

Враховуючи викладене, направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника у порядку статті 89 Закону України "Про виконавче провадження" не є єдиною останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій з виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у даній справі.

Передбачені зазначеним Законом заходи та дії щодо виконання рішення суду здійснюються державним виконавцем у межах виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого документа, до закінчення виконавчого провадження на підставі, встановленій статтею 49 Закону України "Про виконавче провадження". За пунктом 11 вказаної статті Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

Таким чином, наслідком вчинення державним виконавцем усіх можливих дій, спрямованих на виконання судового рішення у разі неможливості його виконання без участі боржника, є винесення постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі частини 3 статті 75 Закону, саме після прийняття якої державний виконавець не має права вчиняти виконавчі дії з виконання рішення суду.

Отже, за вказаних обставин судом першої інстанції обґрунтовано відхилені доводи заявника, що державний виконавець не має права здійснювати будь-які заходи примусового характеру після внесення відповідного подання, оскільки сам факт направлення подання до правоохоронних органів не є підставою закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 90 Закону за порушення вимог цього Закону, невиконання законних вимог державного виконавця фізичними, юридичними чи посадовими особами, несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника, а також неповідомлення боржником про зміну місця проживання чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом державного виконавця винні особи несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

За наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи іншим чином вимоги закону про виконавче провадження, державний виконавець складає акт про порушення і звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомлення) про притягнення особи до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі наведених положень Закону державний виконавець 29.06.2016 склав акт про порушення Закону України "Про виконавче провадження", про невиконання законних вимог державного виконавця та направив до Шевченківського УП ГУНП України в м. Києві подання - повідомлення про злочин щодо невиконання законних вимог державного виконавця.

При цьому, чинне законодавство не обмежує кількість звернень державного виконавця з поданнями (повідомленнями) до правоохоронних органів.

Посилання апелянта на положення ст. 61 Конституції, згідно яких ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, є необґрунтованими, оскільки питання щодо притягнення до кримінальної відповідальності може вирішуватись виключно судом.

Статтею 339 ГПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та наведені норми чинного на той час законодавства, суд першої інстанції прийшов до юридично правильного висновку про те, що дії державного виконавця вчинені відповідно до закону, у межах його повноважень, а тому скарга на його дії не підлягає до задоволення.

Доводи апелянта, з посиланням на положення Статуту, про те, що вимоги державного виконавця мали бути спрямовані правлінню Компанії, як колегіальному органу, а не окремим посадовим особам, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки у скарзі на дії державного виконавця заявник не посилався на вказані обставини, як на підставу скарги, отже, надання оцінки вказаним доводам виходить за межі апеляційного перегляду справи у суді апеляційної інстанції, які встановлені ч. 5 ст. 269 ГПК України.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції ґрунтується на фактичних обставинах та прийнята відповідно до норм чинного законодавства, а тому підстави для її скасування відсутні. Отже, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 15 липня 2019 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.10.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді В.В. Куксов

М.Л. Яковлєв