ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2019 м. Дніпро Справа № 33/5009/8037/11

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Паруснікова Ю.Б. - доповідач, суддів: Білецької Л.М., Чередка А.Є.

секретар судового засідання Саланжій Т.Ю.

за участю представників сторін учасників судового процесу:

від прокуратури Дніпропетровської області: Міщук Н.П., посвідчення № 053849 від 03.10.2019;

від Фонду державного майна України: Іванченко І.С., довіреність № 116 від 25.03.2019, представник;

від відповідача-2: Хмарчук І.М., ордер серії КВ № 764166 від 16.10.2019, представник;

від третьої особи-1: Стеценко В.П., довіреність № 26-06/02 від 26.06.2019, представник;

інші учасники справи у судове засідання не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» на рішення Господарського суду Запорізької області від 12.04.2019 у справі № 33/5009/8037/11 (головуючий суддя Дроздова С.С., судді: Азізбекян Т.А., Боєва О.С.), повний текст рішення складно 22.04.2019

за позовом Бердянського міжрайонного прокурора (м. Бердянськ), в інтересах держави, в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах - Фонд державного майна України (вул. Генерала Алмазова, 18/9, м. Київ, 01133)

до відповідача 1 Виконавчого комітету Бердянської міської ради (пл. Єдності, 2, м. Бердянськ, Запорізька область, 71100)

до відповідача 2: Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» (правонаступник Закритого акціонерного товариства «Приазовкурорт») (вул. Котляревського-Волкова, б. 12/24, м. Бердянськ, Запорізька область, 71100)

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2: Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (правонаступник Закритого акціонерного товариства лікувальних - оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця») (вул. Шота Руставелі, 39/41, м. Київ, 01019)

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Комунальне підприємство «Бердянське бюро технічної інвентаризації» (вул. Морська, 21, м. Бердянськ, Запорізька область, 71100)

про визнання частково недійсним рішення, визнання права власності та витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

До Господарського суду Запорізької області на новий розгляд надійшла справа № 33/5009/8037/11 за позовом Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Виконавчого комітету Бердянської міської ради та Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Комунального підприємства «Бердянське бюро технічної інвентаризації» з позовом про визнання недійсним пункту 6.7. рішення Відповідача-1 № 399 від 07.07.2005 «Про оформлення права власності»; визнання права власності за державою Україна в особі Позивача-1 на об`єкти нерухомого майна Відповідача-2 за адресою: вул. Волкова - вул. Котляревського, 24/12, м. Бердянськ, Запорізька область, що складається з основних будівель: «А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н», прибудов: «а, а1, к, н, н1, н2», ґанку до «а», сходів до «Б», сходів до «В», двох сходів до «З», ганку до «к», двох ґанків до «Л», сходів до «н2», складу-ангару «Ж», навісу «И», сараю «М», альтанки «О», парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, № 19, огорожі: № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів: № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємностей: № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення: І, ІІ, ІІІ, IV, V; витребування із чужого незаконного володіння Відповідача-2 нерухомого майна Відповідача-2 за адресою: вул. Волкова - вул. Котляревського, 24/12, м. Бердянськ, Запорізька область, що складається з основних будівель: «А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н», прибудов: «а, а1, к, н, н1, н2», ґанку до «а», сходів до «Б», сходів до «В», двох сходів до «З», ганку до «к», двох ґанків до «Л», сходів до «н2», складу-ангару «Ж», навісу «И», сарая «М», альтанки «О», парканів: № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт: № 3, № 4, № 19, огорожі: № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів: № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 4, ємностей: № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення: І, ІІ, ІІІ, IV, V і повернути у власність держави в особі Позивача-1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у серпні 2011 року в ході прокурорської перевірки за дорученням Генеральної прокуратури України від 04.08.2011 було виявлено факт прийняття Виконавчим комітетом Бердянської міської ради рішення від 07.07.2005 № 399 «Про оформлення права власності», на підставі якого, в порушення вимог закону вирішено оформити право власності за ЗАТ «Приазовкурорт» (балансоутримувач - Санаторій «Лазурний») на зазначений вище комплекс будівель та споруд по вул. Волкова вул. Котляревського, 24/12 , м. Бердянськ , Запорізької області .

12.07.2005 на підставі рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради від 07.07.2005 № 399 ЗАТ «Приазовкурорт» (балансоутримувач - Санаторій «Лазурний») видано свідоцтво про право власності на зазначений вище комплекс будівель та споруд.

На думку прокурора, п. 6.7. рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради від 07.07.2005 № 399 «Про оформлення права власності» суперечить вимогам законодавства, порушує право держави і є незаконним, оскільки прийняте щодо майна, яке є державною власністю та за відсутності згоди Фонд державного майна України на його передачу до статутного фонду Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт».

31.01.2012 ПрАТ «Приазовкурорт» звернулося до суду з заявою про застосування позовної давності.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 12.04.2019 у справі № 33/5009/8037/11 позов Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави, в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах - Фонду державного майна України задоволено.

Визнано недійсним п. 6.7. рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради від 07.07.2005 № 399 «Про оформлення права власності».

Визнано право власності за державою Україна в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, ) на об`єкти нерухомого майна Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» за адресою: вул. Волкова - вул. Котляревського 24/12 м. Бердянськ, Запорізька область, що складається з основних будівель: «А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н», прибудов: «а, а1, к, н, н1, н2», ганку до «а», сходів до «Б», сходів до «В», двох сходів до «З», ганку до «к», двох ганків до «Л», сходів до «н2», складу-ангару «Ж», навіса «И», сарая «М», альтанки «О», парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, № 19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємностей № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення І, ІІ, ІІІ, ІV, V.

Витребувано з чужого незаконного володіння Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Котляревського-Перлинна, буд. 12/24, ) об`єкти нерухомого майна за адресою: вул . Волкова Котляревського , 24/12 м. Бердянськ, Запорізька область , що складається з основних будівель «А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н», прибудов «а, а1, к, н, н1, н2», ганку до «а», сходів до «Б», сходів до «В», двох сходів до «З», ганку до «к», двох ганків до «Л», сходів до «н2», складу-ангару «Ж», навіса «И», сарая «М», альтанки «О», парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, № 19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємностей № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення: І, ІІ, ІІІ, ІV, V та повернути їх у власність держави в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, ).

Стягнуто з Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області (71112, м. Бердянськ Запорізької області, пл. Єдності, буд. 2, ) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/ 22030106, код за ; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів бюджету: 22030106; стягувач: Державна судова адміністрація України, 01021, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ) суму 470 (чотириста сімдесят) грн 50 коп. судового збору.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» (71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Котляревського-Перлинна, буд. 12/24, ) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/ 22030106, код за ; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів бюджету: 22030106; стягувач: Державна судова адміністрація України, 01021, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ) суму 470 (чотириста сімдесят) грн 50 коп. судового збору.

Задовольняючи позов про визнання недійсним п. 6.7. рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради від 07.07.2005 № 399 «Про оформлення права власності», місцевий господарський суд визнав право власності на спірне майно за державою в особі Фонду державного майна України та витребував це майно, виходячи з обґрунтованості позовних вимог Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави, в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах - Фонду державного майна України, оскільки вказане рішення прийняте без дотримання вимог чинного на час його винесення законодавства, порушує права та охоронювані законом інтереси держави в особі Фонду державного майна України, який був і залишається органом наділеним правом розпорядження та контролю за використанням державного майна.

Разом з цим, вирішуючи питання про поновлення строку позовної давності, місцевий господарський суд зазначив у своєму рішення про те, що на час звернення з позовом прокурора, на правовідносини, які є предметом розгляду у даній справі, позовна давність не поширювалась, а законодавство, яке діяло на час звернення прокурора з позовом у даній справі, не передбачало жодних виключень по суб`єктному складу щодо вимог, які були визначені ч. 4 ст. 268 ЦК України. При цьому, місцевий господарський суд дійшов до висновку, що позивачу і прокурору стало відомо про порушення права державної власності на спірне майно у цій справі, за наслідками проведеної прокуратурою у 2011 році перевірки.

За вказаних обставин, колегія суддів місцевого господарського суду визнала поважними причини пропуску позовної давності та поновила строк позовної давності на звернення до суду. Вимоги відповідача-2 про застосування строку позовної давності, судом залишено без задоволення.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду Приватне акціонерне товариство «Приазовкурорт» оскаржує його в апеляційному порядку до Центрального апеляційного господарського суду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на незаконність та необґрунтованість рішення місцевого господарського суду, яке, на його думку, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Фактично, апеляційна скарга зводиться до помилковості висновків суду щодо наявності підстав для поновлення прокурору та Фонду державного майна України строку позовної давності, внаслідок чого відсутні правові підстави для визнання за державою права власності на спірне нерухоме майно та витребування його з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що відповідно до положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України (в редакції на момент звернення прокуратури з позовом у даній справі) на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності та інші речові права, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про поширення на позови прокуратури положень п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України.

З урахуванням зазначеного, ПрАТ «Приазовкурорт» просить апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 12.04.2019 у справі № 33/5009/8037/11 повністю та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити Бердянському міжрайонному прокурору в задоволенні позову, поданого в інтересах держави в особі Фонду державного майна України.

3. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Не погодившись з доводами апеляційної скарги Прокуратура Запорізької області подала до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якій посилається на безпідставність доводів апелянта про порушення судом першої інстанції вимог статей 257, 261, 267, 268 ЦК України.

На думку прокуратури, апелянт свідомо або через невірне з`ясування характеру спірних правовідносин, наполягаючи на початку перебігу строку позовної давності з 1996 року, не зазначає про те, що основною вимогою у цій справі є визнання недійсним рішення Виконкому Бердянської міської ради, яке прийнято 07.07.2005. Більш того, вказаний акт відповідача-1 не є регуляторним та не підлягав обов`язковому оприлюдненню відповідно до вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Представник прокуратури та позивача не були присутніми на відповідному засіданні Виконкому міської ради. Оспорюваний акт відповідача-1 не направлявся на їх адресу, а ПрАТ «Приазовкурорт» не повідомляло про нього Фонд державного майна України, а тому ні прокурор, ні позивач у справі не мали об`єктивної можливості довідатися про прийняття Виконкомом Бердянської міської ради 07.07.2005 рішення № 339 «Про оформлення права власності» іншим шляхом або з інших джерел, ніж після проведення прокурорської перевірки у 2011 році.

Посилання апелянта на складений у 1996 році Перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходились у віданні Української республіканської ради по управлінню курортами та профспілок Федерації профспілок України Загальної конфедерації профспілок СРСР також не свідчить про обізнаність позивача про порушення його прав раніше 2011 року, оскільки у зазначеному Переліку акцентується увага про перебування у 1996 році у «віданні» а не у «власності» Української республіканської ради по управлінню курортами та профспілок Федерації профспілок України Загальної конфедерації профспілок СРСР. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази про реєстрацію за Федерацією профспілок України, ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» та відповідачем-2 права власності на спірне майно до 2005 року.

Також прокуратура посилається на той факт, що у даній справі ним в інтересах держави в особі Фонду державного майна України пред`явлено позов про визнання недійсним п. 6.7. рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради від 07.07.2005 № 399 «Про оформлення права власності», тобто основна позовна вимога звернута до відповідача-1, який приймав спірне рішення. В той же час про сплив позовної давності у справі заявлено відповідачем-2, тоді як відповідач-1 відповідного клопотання не подавав.

З урахуванням зазначеного, прокуратура просить залишити апеляційну скаргу ПрАТ «Приазовкурорт» без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 12.04.2019 у справі № 33/5009/8037/11 залишити без змін.

Фонд Державного майна України не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу. У судовому засіданні підтримав доводи викладені прокурором у відзиві на апеляційну скаргу. Проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив у її задоволенні відмовити.

4. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду головуючий суддя-доповідач Парусніков Ю.Б. від 22.07.2019 відкрито апеляційне провадження у справі № 33/5009/8037/11. Розгляд справи призначено в судовому засіданні на 12.08.2019.

У зв`язку з відпусткою судді-члена колегії суддів Чередка А.Є., розгляд справи призначений в судовому засіданні на 12.08.2019 не відбувся.

У зв`язку з виходом на роботу після відпустки судді-члена колегії суддів Чередка А.Є., ухвалою від 06.09.2019 розгляд справи призначено у судовому засіданні на 18.09.2019.

18.09.2019 у судовому засіданні оголошувалася перерва до 16.10.2019.

16.10.2019 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

5. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Справа розглядалася судами неодноразово.

14.12.2017 ПрАТ «Приазовкурорт» подало заяву про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 10.05.2017, у якій просило рішення Господарського суду Запорізької області від 19.04.2012, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 та постанову Вищого господарського суду України від 10.05.2017 скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Постановою Верховного Суду від 27.04.2018 заяву ПрАТ «Приазовкурорт» про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 10.05.2017 задоволено частково.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 19.04.2012, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 та постанову Вищого господарського суду України від 10.05.2017 у справі № 33/5009/8037/11 скасовано.

Справу № 33/5009/8037/11 направлено на новий розгляд до Господарського суду Запорізької області.

У постанові Верховного Суду від 27.04.2018 у справі № 33/5009/8037/11, зокрема в розділі «Висновки Верховного Суду», зазначено: «прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі позивача (Фонду державного майна України), але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

При цьому у даній справі суди зазначали про безпідставність посилань сторін на Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходилися у віданні Федерації незалежних профспілок України, до якого входить і спірне майно, який було складено Позивачем на виконання вимог постанови Верховного Суду України від 11.11.1996 № 461/96-ВР «Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови Верховної Ради України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього союзу РСР» і який було підписано, зокрема, і представником позивача. Незважаючи на викладене та всупереч своєму обов`язку з управління державним майном, станом на час подання Прокурором позову позивач не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

При зверненні до суду з позовом в інтересах держави в особі позивача Прокурор заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності, проте Фонд державного майна України, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушував, оскільки вважав, що цей строк не порушено, доказів поважності причин пропуску звернення до суду не надав. Натомість суди апеляційної та касаційної інстанцій зазначених положень законодавства не врахували та дійшли висновку, що відлік позовної давності розпочався з 2011 року - із моменту виявлення прокуратурою під час проведення перевірки відсутності у Федерації незалежних профспілок України повноважень щодо оформлення права власності на спірний майновий комплекс.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширювалися на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів, як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Отже, з порушенням вимог статей 261, 268 ЦК України та правової позиції Верховного Суду України, наведеної у постанові від 18.10.2017 у справі № 17/108-11/24, суди у справі, що розглядається, дійшли помилкового висновку щодо початку перебігу позовної давності, відтак, неправильно застосували наслідки спливу позовної давності, передбачені ст. 267 цього Кодексу. Таким чином, у справі, що розглядається, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність пропуску позивачем строку позовної давності є передчасним.

За таких обставин, суд допустив неоднакове і помилкове застосування норм матеріального права, подальші висновки судів про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог є передчасними, тому ухвалені судові рішення у справі підлягають скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

При новому розгляді справи Господарським судом Запорізької області встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Києва № 971 від 23.12.1991 зареєстровано ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» як підприємство, що є правонаступником Української республіканської Ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об`єднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на основі майна засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності.

За актом прийому-передачі майна від 24.01.1992 Федерація незалежних профспілок України передала у власність акціонерному товариству лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» санаторій «Лазурний».

20.06.2002 рішенням загальних зборів ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» № 2/6, оформленого протоколом № 2, вирішено останньому виступити співзасновником ЗАТ «Приазовкурорт», реорганізувавши його шляхом виділення Приазовського ДП ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця». Цим же рішенням загальних зборів схвалено проекти установчих документів ЗАТ «Приазовкурорт» та встановлено, що вкладом ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» до статутного фонду ЗАТ «Приазовкурорт» є майнові права на фінансові інвестиції у вигляді 100 % статутного фонду реорганізованого Приазовського дочірнього підприємства ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

Рішенням установчих зборів ЗАТ «Приазовкурорт» від 31.10.2002, оформленого протоколом № 1/1, вирішено створити ЗАТ «Приазовкурорт» та затвердити статут ЗАТ «Приазовкурорт».

В установчому договорі про створення і діяльність ЗАТ «Приазовкурорт» зазначено, що засновниками юридичної особи є ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та Запорізька обласна Рада професійних спілок.

За актом приймання-передачі майна майнового комплексу Приазовського дочірнього підприємства, що належить на правах власності ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» у власність ЗАТ «Приазовкурорт», як внесок до статутного фонду від 30.10.2002 передано майновий комплекс санаторію «Лазурний».

Згідно з п. 1.1 Статуту ПрАТ «Приазовкурорт», ЗАТ «Приазовкурорт», що було створеним відповідно до установчого договору про створення та діяльність ЗАТ «Приазовкурорт» від 31.10.2002, шляхом перетворення Приазовського дочірнього підприємства ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» у акціонерне товариство, змінило своє найменування на ПрАТ «Приазовкурорт».

ПрАТ «Приазовкурорт» є правонаступником Приазовського дочірнього підприємства ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

07.07.2005 Виконавчий комітет Бердянської міської ради Запорізької області прийняв рішення № 399 «Про оформлення права власності».

Пунктом 6.7. рішення № 399 від 07.07.2005 Виконавчий комітет Бердянської міської ради вирішив оформити право власності за ЗАТ «Приазовкурорт» (балансоутримувач - санаторій «Лазурний») на комплекс будівель та споруд за адресою: вул. Волкова - вул Котляревського, 24/12, що складається з основних будівель «А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н», прибудов «а, а1, к, н, н1, н2», ґанку до «а», сходів до «Б», сходів до «В», двох сходів до «З», ганку до «к», двох ґанків до «Л», сходів до «н2», складу-ангару «Ж», навісу «И», сараю «М», альтанки «О», парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, №19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємностей № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення І, ІІ, ІІІ, ІV, V.

На підставі рішення № 399 від 07.07.2005 Виконавчим комітетом Бердянської міської ради видане свідоцтво від 12.07.2005 про право власності ЗАТ «Приазовкурорт» (балансоутримувач - санаторій «Лазурний») на комплекс будівель та споруд, що знаходяться за адресою: вул. Волкова - вул. Котляревського, 24/12, що складається з основних будівель «А, Б, В, Г, Е, Е1, Е2, Е3, З, К, Л, Н», прибудов «а, а1, к, н, н1, н2», ганку до «а», сходів до «Б», сходів до «В», двох сходів до «З», ганку до «к», двох ґанків до «Л», сходів до «н2», складу-ангару «Ж2, навісу «И2, сараю «М», альтанки «О», парканів № 1, № 5, № 8, № 20, хвіртки № 2, воріт № 3, № 4, № 19, огорожі № 6, № 9, бордюру № 7, пандусів № 10, № 13, люків № 11, свердловини № 12, світлової опори № 14, ємностей № 15, № 16, ставка № 17, сходів № 18, замощення І, ІІ, ІІІ, ІV, V.

12.07.2005 Бердянським комунальним підприємством з технічної інвентаризації проведено реєстрацію права власності ЗАТ «Приазовкурорт» на комплекс будівель і споруд, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7749769.

Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимога прокурора про визнання недійсним зазначеного рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради № 399 від 07.07.2005 «Про оформлення права власності», визнання права власності за державою Україна в особі ФДМУ на об`єкти нерухомого майна ПрАТ «Приазовкурорт» за адресою: вул. Волкова - вул. Котляревського, 24/12, м. Бердянськ, Запорізька область, а також витребування цього майна із чужого незаконного володіння ПрАТ «Приазовкурорт» і повернення його у власність держави в особі ФДМУ.

Відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР № 606 від 23.04.1960 «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров`я УРСР» усі діючі госпрозрахункові санаторії (згідно з додатком до постанови № 606), будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров`я зобов`язане було передати у строк до 01.05.1960 Українській республіканській раді профспілок із метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок.

Згідно з п. 2 постанови № 606 майно передавалося профспілковим організаціям у відання.

Згідно ст. 10 Конституції Української Радянської Соціалістичної Республіки (прийнятої позачерговою сьомою сесією Верховної Ради Української РСР дев`ятого скликання 20 квітня 1978 року) встановлено, що основу економічної системи Української РСР становить соціалістична власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності. Соціалістичною власністю є також майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань.

Відповідно до ст. 87 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року), соціалістичною власністю є: державна (загальнодержавна) власність; колгоспно-кооперативна власність; власність профспілкових та інших громадських організацій.

Статтею 89 ЦК УРСР визначено, що державна власність - основна форма соціалістичної власності. Держава є єдиним власником всього державного майна.

16.07.1990 була прийнята Декларація про державний суверенітет України, якою проголошено державний суверенітет України, як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежності і рівності у зовнішніх зносинах. Зазначеною Декларацією також проголошено, що земля, її надра, повітряний простір, водні та інші природні ресурси, які знаходяться на території Української РСР, природні ресурси її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, весь економічний і науково-технічних потенціал, що створений на території України, є власністю її народу, матеріальною базою суверенітету Республіки і використовується з метою забезпечення матеріальних і духовних потреб її громадян. Постановою Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» від 29.11.1990 № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форм власності і власника державного майна до зведення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна (зазначена Постанова втратила чинність з дня затвердження Верховною Радою України Державної програми приватизації на підставі постанови Верховної Ради від 04.03.1992 № 2164).

Указом Президії Верховної Ради України № 1452-XII від 30.08.1991 «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» та Законом України № 1540-XII від 10.09.1991 «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України.

Статтею 1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України» від 10.09.1991 № 1540 встановлено, що майно підприємств, установ і організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування є державною власністю України.

Відповідно до приписів ст. 3 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України» визнавалися недійсними майнові договори, якими змінено форму власності, укладені під час дії мораторію, встановленого постановою Верховної Ради Української РСР від 29.11.1990.

Згідно ст. 4 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України», рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття Постанови Верховної ради України від 24.08.1991 «Про проголошення незалежності України» без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.

Постановою Верховної Ради Української РСР № 506 від 29.11.1990 «Про захист суверенних прав власності Української РСР» введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Зі змісту наведених вище положень законодавства вбачається, що передача майнових комплексів у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.

Рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів міста Києва № 971 від 23.12.1991 зареєстровано ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» як підприємство, що є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об`єднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому частка майна Федерації професійних спілок України, переданого до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», становить 92,92 % розміру статутного фонду.

Водночас профспілки діяли за загальним статутом профспілок СРСР та були загальносоюзною громадською організацією.

Отже, спірні об`єкти були майновим комплексом громадської організації колишнього Союзу РСР, розташованим на території України і на момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» спірне майно перебувало у державній власності, а тому могло бути відчужене виключно за згодою власника.

Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992 «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України» передбачено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об`єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР передані тимчасово Фонду державного майна України.

Щодо майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР у зв`язку із законодавчою невизначеністю правонаступників такого майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР та з метою його збереження в інтересах громадян України Верховна Рада України постановою від 04.02.1994 № 3943-XII встановила, що тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Відповідно до Тимчасового положення про Фонд державного майна України та Закону України «Про Фонд державного майна України», з прийняттям якого наведене положення втратило чинність, Фонд державного майна України є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна.

Оскільки спірне майно розташоване на території України та перебувало у віданні загальносоюзної громадської організації, а на момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» - у державній власності, то таке майно не могло бути відчужене без згоди його власника - держави в особі Фонду державного майна України.

Таким чином, Федерація незалежних профспілок України за відсутності згоди Фонду державного майна України неправомірно передала до ЗАТ «Приазовкурорт» майно Санаторію «Лазурний».

Оспорюване рішення № 399 від 07.07.2005 прийнято на підставі пп. 10 п. «б» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 25 Статуту територіальної громади міста Бердянська, Тимчасового положення про порядок реєстрації на нерухоме майно від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 28.01.2003 № 66/7387, з урахуванням поданих матеріалів, у підтвердження права власності.

Отже, рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області № 399 від 07.07.2005 «Про оформлення права власності», яке частково оспорюється прокурором та позивачем, є юридичною формою рішення цього органу, яке породжує певні правові наслідки для ЗАТ «Призовкурорт» (правонаступником якого є відповідач-2 у справі), отже є актом ненормативного характеру (індивідуальним актом).

При прийнятті актів як нормативного, так і ненормативного (індивідуального характеру) державний чи інший орган повинен бути на це уповноважений, діяти в межах наданої йому компетенції.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Органи місцевого самоврядування у своїй діяльності керуються нормами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», який визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування, встановлює перелік повноважень органів місцевого самоврядування та перелік питань, вирішення яких віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування, та види рішень, які приймаються органами місцевого самоврядування за результатами розгляду певних питань віднесених до їх компетенції.

Отже, у справах щодо оскарження рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування суд повинен перевірити чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад згідно із ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Статтею 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.

Ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України та законами України до їх відання (ст. ст. 25, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно зі ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської ради в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Підпунктом 10 п. «б» ч. 1 ст. 27 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в цій галузі віднесені облік та реєстрація відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Відповідно до п. 6.1 Тимчасового положення «Про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445 (в редакції, чинній на час винесення рішення № 399 від 07.07.2005) оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, місцевого самоврядування фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на час винесення Виконавчим комітетом Бердянської міської ради Запорізької області оспорюваного рішення № 399 від 07.07.2005 визначений законом обсяг повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад передбачав здійснення заходів, спрямованих на оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна за фізичними чи юридичними особами за наявності встановленого діючим на той час законодавством переліку правовстановлюючих документів.

Разом з тим, спірне майно не належало до комунального майна, а відповідно, прийняте відповідачем-1 рішення № 399 від 07.07.2005 «Про оформлення права власності» свідчить про перевищення наданих повноважень відповідачу-1, оскільки вирішення такого питання відносилось до виключної компетенції Фонду державного майна України.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до приписів ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом Інтересів позивача у справі.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Частиною 1 ст. 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом недійсним та скасовується.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту порушеного права є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування (ст. 16 ЦК України).

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - в даному випадку інтересів держави. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Оскільки лише власнику надане право розпорядження своїм майном, а ЗАТ (ПАТ) «Укрпрофоздоровниця» не мала права без згоди власника в особі Фонду державного майна України передавати майно до ЗАТ (ПАТ) «Приазовкурорт», колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції стосовно того, що спірне рішення виконавчого комітету № 399 від 07.07.2005 «Про оформлення права власності» прийняте без дотримання вимог чинного на час його винесення законодавства, порушує права та охоронювані законом інтереси держави в особі Фонду державного майна України, який був і є органом наділеним правом розпорядження та контролю за використанням державного майна.

Згідно з ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Зі змісту ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Під незаконним володінням слід розуміти усяке фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави; або правова підстава якого відпала; або правова підстава якого недійсна. Власник може вимагати повернення свого майна за віндикаційним позовом лише в тому випадку, якщо інша особа володіє його майном незаконно.

Віндикаційний позов це речово-правовий позов, що може бути пред`явлений лише у випадку відсутності між позивачем та відповідачем зобов`язальних правовідносин. Незаконність володіння майном відповідача повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне володіння чужим майном, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

За приписами наведеної норми, позивач повинен довести в суді незаконність володіння відповідачем майном, що є предметом позову.

Відповідачами по справі не визнається право державної власності на спірне нерухоме майно. При цьому, доводи відповідача-2 про правомірність набуття права власності на спірні об`єкти нерухомості Федерацією незалежних профспілок України та законне розпорядження ними шляхом вкладення до статутного капіталу створеного ЗАТ «Приазовкурорт», спростовано матеріалами справи.

За таких обставин, вимога прокурора про визнання недійсним п. 6.7. рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради № 399 від 07.07.2005 «Про оформлення права власності», визнання права власності за державою на нерухоме майно в особі Фонду державного майна України і витребування цього майна з чужого незаконного володіння є обґрунтованою.

6. Мотиви з яких суд апеляційної інстанції не погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо незастосування строків позовної давності, задовольняє доводи апеляційної скарги та відхиляє доводи прокурора.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позову прокурора, з огляду на наступне.

Як зазначалося вище, під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, відповідачем-2 заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності.

Колегія суддів зауважує, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому, за змістом ст. 261 ЦК України, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

У випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі Фонду державного майна України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду. Сплив загального строку позовної давності до пред`явлення позову, відсутність клопотання позивача про поновлення такого строку, а також заява відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови у позові.

Положеннями ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

За змістом положень ст. 2 ГПК України (в редакції чинній на момент звернення прокурора з позовом) господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до положень частин 2, 4 ст. 29 ГПК (у редакції, чинній на час звернення прокурора з відповідним позовом) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) ЦК України визначено як позовна давність (ст. 256 ЦК).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), перебіг якої, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні за змістом норми матеріального права містилися і в Цивільному кодексі Української РСР (статті 71, 76), за винятком положення, закріпленого у ст. 267 ЦК України, про застосування позовної давності лише за заявою сторони.

Отже, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі ФДМУ, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України, зокрема: від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14, від 25.03.2015 у справі № 3-21гс15, від 22.03.2017 у справі № 5004/2115/11 (№ 3-1486гс16), від 07.06.2017 у справі № 910/27025/14 (№ 3-445гс17).

До таких висновків дійшов і Верховний Суд під час перегляду цієї справи у постанові від 27.04.2018 (а. с. 80-90 т. 6).

В свою чергу, позивач не просив суд поновити йому пропущений строк позовної давності, доказів поважності причин пропуску звернення до суду не надав.

Відповідно до змісту ч. 5 ст. 310 та ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки та висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Як зазначалося вище, скасовуючи попередні рішення судів у справі № 33/5009/8037/11 та направляючи справу на розгляд до Господарського суду Запорізької області, Верховний Суд звернув увагу судів на необхідності з`ясування дійсних обставин справи, зокрема, на наступні обставини.

Верховний Суд зазначив у своїй постанові, що держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

З огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширювалися на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів, як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

При новому розгляді справи позивач подавав заяву № 10-25-11409 від 08.06.2018 (вх. № 08-08/10800/18), відповідно до якої просив суд визнати причини пропуску строків позовної давності поважними та поновити цей строк.

Розглянувши подану заяву, місцевий господарський суд поновив позивачу строк позовної давності та зазначив, що законодавство, яке діяло на час звернення прокурора з даним позовом, не передбачало жодних виключень по суб`єктному складу щодо вимог, які були визначені ч. 4 ст. 268 ЦК України.

При цьому, суд залишив без задоволення вимогу відповідача-2 про застосування строку позовної давності.

З таким висновком місцевого господарського суду колегій суду апеляційної інстанції не може погодитись враховуючи наступне.

Положеннями ст. 268 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 цього Кодексу зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Направляючи справу на розгляд до Господарського суду Запорізької області Верховний Суд у своїх висновках зазначав про те, що положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширювалися на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Наведена правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 32/5009/5385/11, від 10.04.2018 у справі № 11/5009/7731/11 та від 11.04.2018 у справі №30/5009/7730/11.

Крім того, слід зазначити, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16).

Одним з елементів права на суд (окрім права на доступ) є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип «рівної зброї» («equality of arms»). Згідно з цим принципом «кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обґрунтування своєї позиції за умов, які б не ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента». Цей принцип вимагає насамперед рівності сторін спору в їхніх процесуальних можливостях щодо подання доказів і пояснень у судовому провадженні. Однак цілком очевидно, що перш ніж подавати докази і пояснення в судовому провадженні, необхідно мати змогу ініціювати порушення такого провадження. Тому ЄСПЛ визнає принцип «рівної зброї» не додержаним, зокрема, і в тих випадках, коли до протилежних сторін спору застосовуються необґрунтовано різні строки позовної давності. Показовою у цьому контексті є справа Дачія С. Р . Л. проти Молдови. У 1999 р. компанія-заявник, перемігши в аукціоні на приватизацію державного майна, набула у власність готель «Дачія». У 2003 р. Генеральна прокуратура в інтересах Держави звернулася до суду з вимогою про визнання приватизації готелю недійсною. Національні суди Молдови задовольнили позов. Звертаючись до ЄСПЛ, компанія-заявник, з-поміж іншого, посилалася на порушення Державою § 1 ст. 6 ЄКПЛ.

На обґрунтування своєї позиції заявник вказував, що Генеральна прокуратура вчинила позов із порушенням загального строку позовної давності (3 роки). Це стало можливим завдяки чинному на той час положенню Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій щодо повернення державного майна, яке перебуває в незаконному володінні інших організацій чи громадян.

З цього приводу ЄСПЛ зазначив, що «у цій справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому Державні організації у випадках, коли вони позиваються про повернення державного майна, мають бути звільнені від обов`язку додержуватися установлених строків давності, котрі б перешкодили розгляду позовів, вчинюваних приватними особами чи компаніями. Це потенційно може призводити до руйнування багатьох правовідносин, заснованих на існуючому стані речей і надає дискримінаційну перевагу Державі без будь-якої переконливої підстави… Більше того, Суд вважає, що змінювання правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або які - як у цій справі - повинні були б стати остаточними, якби строк позовної давності було застосовано без дискримінації на користь Держави, є несумісним із принципом правової визначеності». На цій підставі ЄСПЛ дійшов висновку про те, що положення ЦК Молдови про незастосування позовної давності до Держави суперечить § 1 ст. 6 ЄКПЛ.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає безпідставним не застосування до позову прокурора строків загальної позовної давності передбачених ст. 257 та ч. 1 ст. 261 ЦК України, поновлення прокурору строку позовної давності, що стало наслідком порушення принципу правової визначеності.

Колегія суддів зазначає, що позивач - Фонд державного майна України (ФДМУ) про порушення свого права дізнався у 1996 році, складаючи Перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24 серпня 1991 року знаходилися у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України Загальносоюзної конфедерації профспілок (колишнього ВЦРПС) (далі - Перелік). До зазначеного Переліку, під порядковим номером 188 було включено Санаторій «Лазурний». Однак із моменту звернення прокурора до суду з відповідним позовом ФДМУ, набувши статусу позивача у справі, не використав свого права заявити клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності. При цьому, на думку колегії суддів ФДМУ мав об`єктивну та суб`єктивну можливість бути обізнаним про обставини порушення свого права але всупереч своєму обов`язку з управління державним майном, станом на момент подання прокурором позову, ФДМУ не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

Таким чином, доводи прокурора стосовно того, що про порушення свого права ФДМУ довідалося з моменту проведення прокурором перевірки додержання вимог законодавства у серпні 2011 році, є необґрунтованим.

Посилання позивача на те, що згідно вищевказаного Переліку спірне майно знаходилось у віданні Федерації незалежних профспілок України, на думку колегії суддів є помилковими, оскільки на момент складання Переліку Фонд державного майна повинен був розуміти правовий режим знаходження майна у Федерації незалежних профспілок України, а саме відсутність будь-яких договірних відносин держави з громадською організацією стосовно цього майна, а тому повинен був розуміти безпідставність знаходження державного майна у недержавної організації, і як наслідком, саме з цього періоду (складання Переліку) позивач повинен був вжити заходів стосовно повернення вказаного майна у власність держави.

Також колегія суддів враховує, що з моменту складання Переліку (1996 рік) до моменту пред`явлення позову (2011 рік) минуло 15 років.

При цьому, проведена в 2011 році перевірка прокуратурою не може вважатися поважною причиною пропуску строку, оскільки поважність причин пропуску повинна розглядатися судом відносно дій позивача у справі, а не прокурора.

Посилання прокурора на ту обставину, що стосовно вимоги про визнання частково недійсним рішення виконкому про строк позовної давності повинен подати заяву саме відповідач-1 помилкові, з огляду на наступне.

Спірне рішення виконкому стосується прав та обов`язків щодо оформлення права власності відповідача-2, а тому останній є належним відповідачем саме за цією вимогою. Крім того, всі три вимоги, як-то визнання недійсним частково рішення, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння нерозривно пов`язані між собою, оскільки кожною окремо, і всіма вимогами в їх сукупності оспорюється право власності відповідача-2 на спірне майно.

З урахуванням наведеного, заяву відповідача-2 про застосування строку позовної давності слід розуміти, як заяву про застосування строків позовної давності за позовом у повному обсязі, що є правомірним і вказано в самій заяві відповідача-2.

Інші доводи прокурора та позивача не спростовують вищевикладених обставин та в силу п. 1 ст. 6 Конвенції детально не аналізуються, оскільки колегія суддів аргументи наведені вище вважає достатніми для прийняття рішення у справі.

7. Висновки за результатами перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що висновок місцевого господарського суду про задоволення позову є помилковим, з підстав неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 269, 275, 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» - задовольнити.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 12.04.2019 у справі № 33/5009/8037/11 - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21.10.2019.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Л.М. Білецька

А.Є. Чередко