ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1435/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Груп Фактор"

на рішення Господарського суду Одеської області від 26.07.2019, прийняте суддею Смелянець Г.Є., м. Одеса, повний текст складено 31.07.2019,

у справі №916/1435/19

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Груп Фактор"

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Північтранс"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1

про стягнення 49 000 грн

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Груп Фактор" звернулося з позовом до Публічного акціонерного товариства "Північтранс", в якому просило стягнути в порядку регресу з відповідача на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 49000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Груп Фактор" на підставі укладеного з Приватним акціонерним товариством "Київський страховий дім" договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги б/н від 19.08.2018 отримало право вимоги до осіб, що винні в завданні збитків за страховими випадками, за якими було проведено виплату страхового відшкодування, зокрема, до Публічного акціонерного товариства "Північтранс", працівником якого, а саме: ОСОБА_1 , під час виконання ним своїх трудових обов`язків було завдано шкоду внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 28.05.2019 відкрито провадження у справі №916/1435/19 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 .

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.07.2019 у справі №916/1435/19 (суддя Смелянець Г.Є.) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Судове рішення мотивоване недоведеністю позивачем наявності правових підстав для стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи доказів на підтвердження факту заподіяння шкоди ОСОБА_1 внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди саме під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Груп Фактор" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 26.07.2019 у справі №916/1435/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що місцевий господарський суд при прийнятті рішення дійшов помилкового висновку стосовно відсутності у матеріалах справи доказів на підтвердження факту заподіяння шкоди ОСОБА_1 внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди саме під час виконання ним своїх трудових обов`язків, оскільки вказана обставина встановлена постановами Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.02.2016 у справах №210/1128/16-п та №210/1133/16-п, які набрали законної сили, тобто є преюдиційною та, як наслідок, не підлягає доказуванню в межах розгляду даної справи. Апелянт також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що у паспорті №523/2 автобусного маршруту регулярних перевезень маршрутного таксі №306 "Ж/м Східний-3 - ст. Кривий Ріг-Головний" зазначається шлях курсування вказаного маршрутного таксі по місту Кривий Ріг, при цьому однією із вулиць, за якою пролягає маршрут, є вулиця Лісова, тому місце скоєння дорожньо-транспортної пригоди повністю збігається із маршрутом таксі №306, на якому працював ОСОБА_1 . Крім того, скаржник зазначає про те, що одним із основоположних принципів господарського судочинства є змагальність сторін, відтак, за твердженням Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Груп Фактор", саме відповідач повинен був надати до суду першої інстанції належні докази на підтвердження того, що в момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 не виконував свої трудові обов`язки, при цьому відповідно до пояснень представника відповідача, наданих останнім у судовому засіданні під час розгляду даної справи місцевим господарським судом, журнали медичних оглядів та дозволи на виїзд, датовані 24.01.2016 (день скоєння ОСОБА_1 дорожньо-транспортної пригоди), у Публічного акціонерного товариства "Північтранс" не збереглися, тому позивач об`єктивно був позбавлений можливості подати до суду вказані докази, яких станом на час розгляду даної справи не існувало. Водночас скаржник зауважує, що станом на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди Публічне акціонерне товариство "Північтранс" було законним володільцем транспортного засобу "БАЗ 2215 СПГ" (державний номерний знак НОМЕР_1 ), яким 24.01.2016 керував ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу №1265 від 10.09.2019 (вх.№3199/19/Д1 від 10.09.2019) Публічне акціонерне товариство "Північтранс" просить залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін. Зокрема, відповідач зазначає про те, що постанови Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.02.2016 у справах №210/1128/16-п та №210/1133/16-п підтверджують лише факт скоєння ОСОБА_1 24.01.2016 дорожньо-транспортної пригоди, при цьому під час розгляду зазначених справ питання виконання останнім своїх трудових обов`язків на момент скоєння вказаної пригоди судом не досліджувалось. Водночас Публічне акціонерне товариство "Північтранс" наголошує на тому, що позивачем до суду першої інстанції не було подано жодного належного доказу на підтвердження виконання водієм - ОСОБА_1 службових обов`язків під час скоєння вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2019 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 1921 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2019 рік").

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (49000 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Груп Фактор" ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.08.2019 у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

ОСОБА_1 своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з частиною третьою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

Місцевим господарським судом встановлено, що 27.05.2015 між Приватним акціонерним товариством "Київський страховий дім" ("Страховик") та ОСОБА_2 ("Страхувальник") укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки БАЗ, модель 2215 СПГ, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , що підтверджується полісом №АЕ/3665426 від 27.05.2015.

Згідно з пунктами 4, 5 полісу №АЕ/3665426 від 27.05.2015 страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду, заподіяну майну, становить 50000 грн, а розмір франшизи - 1000 грн.

24.01.2016 приблизно о 12:35 на вулиці Лісовій у місті Кривий Ріг сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу БАЗ 2215 СПГ, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та припаркованого транспортного засобу BMW 520, номерний знак НОМЕР_3 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , в результаті якої обидва автомобілі отримали механічні пошкодження.

25.01.2016 водій автомобіля БАЗ 2215 СПГ, державний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_1 звернувся до Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" з повідомлення про подію, що може бути визнана страховою, в якому зазначив про скоєння вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди, а 29.01.2016 з таким повідомленням до страхувальника звернувся також і водій автомобіля BMW 520, державний номер НОМЕР_3 - ОСОБА_3 .

05.02.2016 судовим експертом Чивчиш О.П. було складено висновок експертного автотоварознавчого дослідження №Д12/02/16, відповідно до якого сума матеріальних збитків, понесених власником пошкодженого автомобіля BMW, реєстраційний номер НОМЕР_3 , з урахуванням цін станом на 02.02.2016 склала 168611,38 грн.

Постановами Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.02.2016 у справах №210/1128/16-п та №210/1133/16-п, які набрали законної сили, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124 і частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Зазначеними постановами встановлено, що 24.01.2016 приблизно о 12:35 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, працює у Публічному акціонерному товаристві "Північтранс" водієм маршруту №306), керуючи автобусом марки "БАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння не обрав безпечну швидкість руху та не врахував дорожню обстановку на вулиці Лісовій у місті Кривий Ріг, внаслідок чого здійснив наїзд на припаркований автомобіль марки "BMW", реєстраційний номер НОМЕР_3 , в результаті якого зазначені автомобілі отримали механічні пошкодження, при цьому на вимогу працівника поліції та у присутності двох свідків від проходження повного медичного огляду для встановлення ступеню алкогольного сп`яніння водій відмовився. Крім того, ОСОБА_1 у судовому засіданні 24.02.2016 свою вину визнав повністю, підтвердив фактичні обставини справи та розкаявся у скоєних ним адміністративних правопорушеннях.

18.03.2016 ОСОБА_3 звернувся до Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" з заявою про виплату страхового відшкодування у зв`язку зі страховим випадком - дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 24.01.2016 приблизно о 12:35 на вулиці Лісовій у місті Кривий Ріг за участю транспортного засобу БАЗ 2215 СПГ, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та припаркованого транспортного засобу BMW 520, номерний знак НОМЕР_3 .

27.05.2016 Приватним акціонерним товариством "Київський страховий дім" було складено страховий акт №712-4684/1, відповідно до якого дорожньо-транспортна пригода, що сталася 24.01.2016, визнана страховим випадком, а сума страхового відшкодування згідно з наведеним у вказаному акті розрахунком склала 49000 грн.

Наказом начальника управління ВЗ Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" №712-4684/1/1 від 27.05.2016 "Про виплату (перерахування) страхового відшкодування" бухгалтерії страхувальника було доручено провести виплату страхового відшкодування на користь ОСОБА_3 у сумі 49000 грн.

Вищезазначена сума страхового відшкодування була виплачена ОСОБА_3 30.05.2016, що підтверджується платіжним дорученням №12668.

В подальшому 09.08.2018 між Приватним акціонерним товариством "Київський страховий дім" ("Первісний кредитор") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Груп Фактор" ("Новий кредитор") укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого Страховик відступив Позивачу право вимоги до осіб, які винні в завданні збитків за страховими випадками, за якими Первісний кредитор здійснив виплату страхового відшкодування, зазначених у додатку №1 до цього договору.

Згідно з витягом з додатку №1 до договору б/н від 09.08.2018 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за номером справи 712-4684 містяться відомості щодо боржника - Публічного акціонерного товариства "Північтранс", договір №АЕ-3665426, розмір права вимоги - 49000 грн.

Відповідно до повідомлення Публічного акціонерного товариства "Північтранс" №215 від 16.07.2019 ОСОБА_1 з 03.05.2012 по 04.02.2016 працював у відповідача водієм автотранспортних засобів.

Після отримання позовної заяви у даній справі відповідачем було проведено службову перевірку, за результатами якої 03.06.2019 складено доповідну записку на ім`я в.о. директора Публічного акціонерного товариства "Північтранс". Із зазначеної доповідної записки вбачається, що 24.01.2016 приблизно о 12:35 ОСОБА_1 , керуючи автобусом БАЗ 2215, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на вулиці Лісовій у місті Кривий Ріг, перебуваючи не на маршруті, допустив наїзд на припаркований автомобіль BMW, реєстраційний номер НОМЕР_3 , та спричинив останньому механічні пошкодження. Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди ніхто з водіїв не постраждав, в салоні автобусу пасажирів не було. Після прибуття на місце пригоди наряду ДПС ВДАІ м. Кривого Рогу стосовно ОСОБА_1 було складено протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 124 та 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, при цьому водій про скоєння вказаної дорожньо-транспортної пригоди підприємство відповідача не повідомив, про існування останньої відповідачу стало відомо після надходження позову у даній справі. Крім того, 04.02.2016 ОСОБА_1 звільнився з роботи за власним бажанням, а власник автобусу БАЗ 2215, реєстраційний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_2 припинив договірні відносини з Публічним акціонерним товариством "Північтранс" у вересні місяці 2016 року.

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача в порядку регресу страхового відшкодування у розмірі 49000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд послався на недоведеність позивачем наявності правових підстав для стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи доказів на підтвердження факту заподіяння шкоди ОСОБА_1 внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди саме під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Положеннями статті 173 Господарського кодексу встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, що визначено статтею 175 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

В силу частини першої статті 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Згідно з приписами статей 8, 9 Закону України "Про страхування" страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

За положеннями частин четвертої і вісімнадцятої статті 9 Закону України "Про страхування" розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством, а франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

При цьому колегією суддів враховується, що рішення про наявність або відсутність підстав для задоволення вимоги страховика про відшкодування мусить ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях, тому такі спори мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка (або порушення зобов`язання); шкідливий результат такої поведінки (шкода); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки слід розуміти юридичну особу або громадянина, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного відання або з інших підстав (договір оренди, довіреність тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин із володільцем цього джерела.

В силу частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз норм статей 1187 та 1172 Цивільного кодексу України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Отже, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Саме такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц.

Водночас приписами частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зауважує, що для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статті 1172 Цивільного кодексу України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.02.2019 у справі №902/1142/17.

Місцевим господарським судом встановлено, що 24.01.2016 приблизно о 12:35 на вулиці Лісовій у місті Кривий Ріг сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автобусу БАЗ 2215 СПГ, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та припаркованого транспортного засобу BMW 520, номерний знак НОМЕР_3 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , в результаті якої обидва автомобілі отримали механічні пошкодження.

Відповідно до повідомлення Публічного акціонерного товариства "Північтранс" №215 від 16.07.2019 ОСОБА_1 з 03.05.2012 по 04.02.2016 працював у відповідача водієм автотранспортних засобів.

За таких обставин, беручи до уваги те, що правовою підставою позову Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Груп Фактор" визначено статтю 1172 Цивільного кодексу України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що предметом доказування у даній справі є факти перебування транспортного засобу НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_1 , у володінні Публічного акціонерного товариства "Північтранс", а також заподіяння шкоди ОСОБА_1 внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди саме у зв`язку та під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

За умовами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" від 17.06.2011 суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України

Згідно з положеннями статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом статті 210 Господарського процесуального кодексу України, якою унормовано дослідження доказів, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Письмові, речові і електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом, і пред`являються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам.

У розумінні наведених положень процесуального законодавства рішення з господарського спору може ґрунтуватися лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 02.04.2019 у справі №911/737/18.

Між тим, за результатами дослідження матеріалів даної справи Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що скаржником до місцевого господарського суду не подано жодного належного у розумінні приписів статті 76 Господарського процесуального кодексу України доказу на підтвердження фактів перебування транспортного засобу НОМЕР_5 СПГ, державний номер НОМЕР_1 , у володінні Публічного акціонерного товариства "Північтранс", а також заподіяння шкоди ОСОБА_1 внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди саме у зв`язку та під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

Посилання апелянта на викладену в доповідній записці б/н від 03.06.2019 інформацію про те, що власник автобусу БАЗ 2215, реєстраційний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_2 припинив договірні відносини з Публічним акціонерним товариством "Північтранс" у вересні місяці 2016 року, колегію суддів до уваги не приймаються, оскільки зазначені відомості дозволяють суду встановити лише факт наявності та момент припинення договірних відносин між відповідачем та власником вказаного автомобіля, між тим для розгляду даної справи значення має факт існування таких договірних відносин саме на момент скоєння ОСОБА_1 дорожньо-транспортної пригоди, тобто станом на 24.01.2016, проте будь-які докази на підтвердження вказаної обставини у матеріалах справи відсутні.

При цьому, апеляційний господарський суд зауважує, що, з огляду на принципи диспозитивності та змагальності у господарському процесі, з метою з`ясування правових підстав володіння Публічним акціонерним товариством "Північтранс" транспортним засобом БАЗ 2215 СПГ, державний номер НОМЕР_1 та встановлення обставин існування таких правових підстав на момент скоєння ОСОБА_1 дорожньо-транспортної пригоди (24.01.2016), позивач мав надану процесуальним законом можливість звернутися до місцевого господарського суду з клопотанням про витребування відповідних доказів, проте зазначеною можливістю Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Груп Фактор" не скористалося, про що свідчить відсутність у матеріалах справи відповідного клопотання, при цьому судом апеляційної інстанції враховуються положення частини четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Стосовно доводів апелянта про преюдиційність факту заподіяння шкоди ОСОБА_1 внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди саме під час виконання ним своїх трудових обов`язків, встановленого у постановах Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.02.2016 у справах №210/1128/16-п та №210/1133/16-п, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За умовами частини п`ятої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до частини шостої статті 75 Господарського процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.

Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/17.

Як зазначалося вище, постановами Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.02.2016 у справах №210/1128/16-п та №210/1133/16-п, які набрали законної сили, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124 і частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Зазначеними постановами встановлено, що 24.01.2016 приблизно о 12:35 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, працює у Публічному акціонерному товаристві "Північтранс" водієм маршруту №306), керуючи автобусом марки "БАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння не обрав безпечну швидкість руху та не врахував дорожню обстановку на вулиці Лісовій у місті Кривий Ріг, внаслідок чого здійснив наїзд на припаркований автомобіль марки "BMW", реєстраційний номер НОМЕР_3 , в результаті якого зазначені автомобілі отримали механічні пошкодження, при цьому на вимогу працівника поліції та у присутності двох свідків від проходження повного медичного огляду для встановлення ступеню алкогольного сп`яніння водій відмовився. Крім того, ОСОБА_1 у судовому засіданні 24.02.2016 свою вину визнав повністю, підтвердив фактичні обставини справи та розкаявся у скоєних ним адміністративних правопорушеннях.

Отже, апеляційний господарський суд зазначає, що постанови Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.02.2016 у справах №210/1128/16-п та №210/1133/16-п підтверджують лише факт скоєння 24.01.2016 ОСОБА_1 , який керував автобусом марки "БАЗ", реєстраційний номер НОМЕР_1 , дорожньо-транспортної пригоди, відтак обставини заподіяння останнім шкоди саме у зв`язку та під час виконання ним своїх трудових обов`язків підлягають доказуванню у загальному порядку шляхом надання до місцевого господарського суду відповідних доказів.

Крім того, зі змісту вказаних постанов вбачається, що під час розгляду справ №210/1128/16-п та №210/1133/16-п питання заподіяння ОСОБА_1 шкоди саме у зв`язку та під час виконання ним своїх трудових обов`язків судом не досліджувалося, а посилання у вказаних судових рішеннях про те, що правопорушник працює у Публічному акціонерному товаристві "Північтранс" водієм маршруту №306, зроблене судом виключно в якості зазначення ідентифікуючих відомостей про особу, стосовно якої розглядається справа про адміністративне правопорушення.

Аргументи скаржника про те, що у паспорті №523/2 автобусного маршруту регулярних перевезень маршрутного таксі №306 "Ж/м Східний-3 - ст. Кривий Ріг-Головний" зазначається шлях курсування вказаного маршрутного таксі по місту Кривий Ріг, при цьому місце скоєння дорожньо-транспортної пригоди (вулиця Лісова) повністю збігається із маршрутом таксі №306, на якому працював ОСОБА_1 , колегією суддів оцінюються критично, оскільки сам по собі факт збігу місця дорожньо-транспортної пригоди з маршрутом регулярних перевезень №306 за відсутності будь-яких інших доказів, зокрема, доказів перевезення останнім пасажирів, не свідчить про вчинення вказаної пригоди під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

Водночас наявні у матеріалах справи докази, у тому числі повідомлення Публічного акціонерного товариства "Північтранс" №215 від 16.07.2019 про те, що ОСОБА_1 з 03.05.2012 по 04.02.2016 працював у відповідача водієм автотранспортних засобів, свідчать лише про факт перебування водія і відповідача у трудових відносинах на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди та жодним чином не підтверджують обставини заподіяння шкоди ОСОБА_1 внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди саме у зв`язку та під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що докази на підтвердження того, що в момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 не виконував свої трудові обов`язки, повинні були надаватися до суду першої інстанції відповідачем, оскільки згідно з частиною третьою статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відтак, беручи до уваги те, що позовна заяву обґрунтована наявністю правових підстав для застосування у спірних правовідносинах положень статті 1172 Цивільного кодексу України, необхідність подання відповідних доказів в силу наведених вимог процесуального закону покладається саме на Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Груп Фактор".

Посилання апелянта на те, що відповідно до пояснень представника відповідача, наданих останнім у судовому засіданні під час розгляду даної справи місцевим господарським судом, журнали медичних оглядів та дозволи на виїзд, датовані 24.01.2016 (день скоєння ОСОБА_1 дорожньо-транспортної пригоди), у Публічного акціонерного товариства "Північтранс" не збереглися, а тому позивач об`єктивно був позбавлений можливості подати до суду вказані докази, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки наявність або відсутність журналів медичних оглядів та дозволів на виїзд від 24.01.2016 не має вирішального значення для розгляду даної справи. Вказані докази можуть підтвердити лише стан здоров`я ОСОБА_1 та наявність дозволу роботодавця на здійснення водієм регулярних перевезень станом на вказану дату, між тим зазначені обставини не входять до предмету доказування у даній справі, тому що не свідчать ані про перебування транспортного засобу НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_1 , у володінні Публічного акціонерного товариства "Північтранс", ані про заподіяння шкоди ОСОБА_1 внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди саме у зв`язку та під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

Відповідно до приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (пункт 58 рішення Європейського суду з прав людини рішення у справі "Серявін та інші проти України").

Інші доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 26.07.2019 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Груп Фактор" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 26.07.2019 у справі №916/1435/19 - без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Груп Фактор".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України, у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 28.10.2019.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя Л.В. Поліщук