РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2019Справа № 910/11619/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Ваховській К.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЙНМАРТ" (03038, м.Київ, ВУЛИЦЯ МИКОЛИ ГРІНЧЕНКА, будинок 4, ЛІТЕРА А, кімната 8)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЙН ХАУЗ ГРУПП" (04071, м.Київ, ВУЛИЦЯ ЩЕКАВИЦЬКА, будинок 37/48, квартира 1)

про стягнення 1 628 338,69 грн

Представники сторін:

від позивача: Васюра С.В.,

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЙНМАРТ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЙН ХАУЗ ГРУПП" про стягнення 1 628 338,69 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з оплати поставленого товару за Договором поставки № 52 від 06.05.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.08.2019 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 910/11619/19, підготовче засідання призначено на 23.09.2019.

В підготовче засідання 23.09.2019 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився.

В підготовчому засіданні представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просив нарахування 3% річних та збитків від інфляційних процесів провести з 18.12.2018 по 19.08.2019 та повернути судовий збір.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

При цьому, суд зазначає, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Однак, з поданої позивачем заяви вбачається, що позивачем фактично здійснено уточнення періоду нарахування 3% річних та збитків від інфляційних процесів, однак не зазначено конкретних сум, які підлягають стягненню.

Отже, оскільки зазначена заява не може вважитися заявою про зменшення розміру позовних вимог, суд розцінює її як заяву про уточнення позовних вимог та приймає до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2019, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.10.2019.

В судове засідання 16.10.2019 з`явився представник позивача. Представники відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поверненням поштового конверту з ухвалою суду від 23.09.2019, надісланою відповідачу, у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання.

Суд зазначає, що ухвала Господарського суду міста Києва від 23.09.2019 у справі № 910/11619/19 направлялась на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЙН ХАУЗ ГРУПП", зазначену на веб-сайті Міністерства юстиції України, а саме: 04071, м.Київ, ВУЛИЦЯ ЩЕКАВИЦЬКА, будинок 37/48, квартира 1.

Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення.

Отже, за висновками суду, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки «за закінченням строку зберігання» свідчить про відмову відповідача отримати копію судового рішення, і вважається днем вручення відповідачу ухвали у справі № 910/11619/19 відповідно до положень п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.03.2018 у справі №911/1163/17.

Зважаючи на причину повернення ухвали суду (за закінченням встановленого строку зберігання), суд доходить висновку, що відповідач про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Крім того, за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи викладене, суд зазначає, що відповідач має доступ до судових рішень та мав можливість ознайомитись з ухвалою суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Своїм правом на подання відзиву на позов відповідач у визначений строк відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України не скористався.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Зважаючи на те, що відповідача було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання, своїм правом на подання відзиву відповідач не скористався, а його неявка не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи обмеженість процесуального строку, суд уважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 16.10.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

06.05.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВАЙНМАРТ" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВАЙН ХАУЗ ГРУПП" (покупець) укладено договір поставки № 52 (надалі також - договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар.

За приписами п.п. 3.1.-3.7 договору ціни на Товар, що постачається за цим Договором є вільно-відпускними (договірними) та зазначаються Постачальником у видаткових накладних.

Загальна сума цього Договору відповідає сумі всіх видаткових накладних, на підставі яких здійснювалася передача Товару протягом дії цього Договору.

Покупець оплачує Товар шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на банківський рахунок Постачальника вказаний в цьому Договорі та/або рахунках Постачальника за цінами, зазначеними у видаткових накладних один раз на тиждень за проданий Товар.

По письмовій згоді сторін допускається інша форма розрахунків не заборонена чинним законодавством України.

Датою платежу вважається дата зарахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника.

Постачальник гарантує незмінність ціни, погодженої Заявки, тільки у разі попередньої оплати в розмірі 100% від загальної суми партії Товару.

Сторони зобов`язані щомісяця проводити звірку взаєморозрахунків. Постачальник надає Покупцю акт звірки взаєморозрахунків, а Покупець у скою чергу зобов`язаний, у разі відсутності заперечень, протягом 10 календарних днів з дати отримання Акту звірки взаєморозрахунків - підписати йото та в цей же термін повернути другий екземпляр Постачальнику, або надати свої заперечення. У випадку, якщо Постачальник не отримав протягом 10 календарних днів акт звірки взаєморозрахунків чи заперечень по ньому, то такий акт вважається узгодженим та підписаним Покупцем.

Згідно з п. 4.5 договору передача (приймапня-здача) Товару здійснюється Сторонами в пункті поставки Покупця за супровідними документами до даної партії Товару. Товар вважається переданим Постачальником і прийнятим Покупцем у кількості, зазначеній у видатковій накладній, і з показниками якості, зазначеними в сертифікаті відповідності та/або якісному посвідченні /за наявності/ з моменту підписання представником Покупця видаткових накладних на поставлений Товар.

Відповідно до п. 6.2 договору в редакції Протоколу розбіжностей від 06.05.2016 за порушення строків оплати поставленого Товару, Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми простроченої суми заборгованості за кожний день прострочення, а в разі прострочення оплати більше як на 30 календарних днів, додатково 15% річних від суми заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом серпня 2017 року по червень 2018 року на виконання умов договору позивач поставляв товар, а відповідач в свою чергу приймав цей товар, що підтверджується видатковими накладними № 173 від 17.08.2017, №№ 1614, 1615, 1616, 1617, 1618, 1619, 1620, 1621, 1622, 1626 від 07.09.2017, №№ 1641, 1642, 1643, 1644, 1645 від 11.09.2017, №№ 1726, 1727, 1728, 1763, 1764, 1765, 1766, 1767 від 28.09.2017, №№ 1911, 1912, 1913, 1914, 1916, 1917, 1918, 1920 від 11.10.2017, № 2136 від 08.11.2017, №№ 2158, 2159, 2160, 2161 від 10.11.2017, №№ 2239, 2239, 2240, 2241, 2242 від 20.11.2017, № 2314 від 29.11.2017, № 2349 від 04.12.2017, № 2426 від 12.12.2017, №№ 2540, 2541, 2542, 2543, 2550, 2552, 2553, 2554, 2555, 2558, 2560, 2556, 2557, 2559, 2561, 2562, 2615 від 28.12.2017, № 144 від 24.01.2018, №№ 144, 192, 193, 195, 200, 201, 202, 203, 204, 194, 196, 197, 198, 199 від 31.01.2018, №№ 320, 321, 322, 323, 324 від 12.02.2018, №№ 370, 371, 372 від 15.02.2018, №№ 819, 823 від 10.04.2018, № 963 від 25.04.2018, №№ 1050, 1051 від 04.05.2018, №№ 1121, 1122 від 14.05.2018, №№ 1334, 1335 від 31.05.2018, № 1407 від 06.06.2018, № 1534 від 19.06.2018, а також відповідними товарно-транспортними накладними та податковими накладними.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що ним було поставлено відповідачу товар на загальну суму 3 702 393,46 грн, однак зобов`язання з оплати товару за договором відповідач здійснив на суму 2 398 595,59 грн, внаслідок чого його заборгованість за вказаними накладними складає 1 303 797,87 грн. Окрім цієї суми основного боргу позивач, у зв`язку з простроченням відповідача, також просить стягнути з відповідача 109 039,10 грн збитків від інфляційних процесів та 215 501,72 грн відсотків річних (3% та 15%).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 662 Цивільного кодексу України зазначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом серпня 2017 року по червень 2018 року на виконання умов договору позивач поставляв товар, а відповідач в свою чергу приймав цей товар, що підтверджується видатковими накладними № 173 від 17.08.2017, №№ 1614, 1615, 1616, 1617, 1618, 1619, 1620, 1621, 1622, 1626 від 07.09.2017, №№ 1641, 1642, 1643, 1644, 1645 від 11.09.2017, №№ 1726, 1727, 1728, 1763, 1764, 1765, 1766, 1767 від 28.09.2017, №№ 1911, 1912, 1913, 1914, 1916, 1917, 1918, 1920 від 11.10.2017, № 2136 від 08.11.2017, №№ 2158, 2159, 2160, 2161 від 10.11.2017, №№ 2239, 2239, 2240, 2241, 2242 від 20.11.2017, № 2314 від 29.11.2017, № 2349 від 04.12.2017, № 2426 від 12.12.2017, №№ 2540, 2541, 2542, 2543, 2550, 2552, 2553, 2554, 2555, 2558, 2560, 2556, 2557, 2559, 2561, 2562, 2615 від 28.12.2017, № 144 від 24.01.2018, №№ 144, 192, 193, 195, 200, 201, 202, 203, 204, 194, 196, 197, 198, 199 від 31.01.2018, №№ 320, 321, 322, 323, 324 від 12.02.2018, №№ 370, 371, 372 від 15.02.2018, №№ 819, 823 від 10.04.2018, № 963 від 25.04.2018, №№ 1050, 1051 від 04.05.2018, №№ 1121, 1122 від 14.05.2018, №№ 1334, 1335 від 31.05.2018, № 1407 від 06.06.2018, № 1534 від 19.06.2018, а також відповідними товарно-транспортними накладними та податковими накладними, які оформлені належним чином в порядку вимог законодавства.

Указаними документами підтверджується наявність у відповідача заборгованості перед позивачем у загальному розмірі 1 303 797,87 грн.

На підтвердження заявлених вимог позивачем також подано акт звірки взаєморозрахунків а 1 півріччя 2018 року, підписаний у двосторонньому порядку та скріплений печатками підприємств.

05.12.2018 позивач звернувся до відповідача з вимогою № 100 про погашення існуючої заборгованості у розмірі 1 303 797,87 грн, яка була отримана останнім 11.12.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, однак залишена без відповіді та виконання.

У п. 3.3 договору сторони погодили, що Покупець оплачує Товар шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на банківський рахунок Постачальника вказаний в цьому Договорі та/або рахунках Постачальника за цінами, зазначеними у видаткових накладних один раз на тиждень за проданий Товар.

Підпунктом 2.2.4 пункту 2.4. договору передбачено, що Покупець зобов`язується кожного тижня надавати Постачальнику повну інформацію про хід реалізованого товару, про їх запаси (залишки) на своєму складі.

Згідно з п. 4.9 договору в редакції Протоколу розбіжностей від 06.05.2016 покупець має право повернути постачальнику товари, що були поставлені останнім покупцю, а постачальник забрати такі товари, зокрема, у випадку, якщо товар не користується попитом у споживачів та не реалізовується більше ніж 90 календарних днів.

З наведених положень договору вбачається, що розрахунки між сторонами поставлені у залежність від реалізації відповідачем поставленого йому позивачем товару.

Однак, ураховуючи відсутність будь-яких відомостей щодо кількості щотижневої реалізації відповідачем переданої йому позивачем продукції за період з серпня 2017 року по червень 2018 року, у суду відсутня можливість встановити дійсні періоди прострочення відповідача згідно з п. 3.3 договору, у зв`язку з чим суд уважає, що у цьому випадку підлягає застосуванню ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник повинен виконати свій обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.

Оскільки вимогу позивача від 05.12.2018 № 100 про погашення заборгованості у розмірі 1 303 797,87 грн за договором відповідачем отримано 11.12.2018, то останній мав сплатити заборгованість за договором у розмірі 1 303 797,87 грн у період з 12.12.2018 по 18.12.2018.

Проте, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76, 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати відповідачем грошових коштів позивачу протягом вказаного строку та надалі.

За наведених обставин суд зазначає, що відповідач порушив свої зобов`язання за договором, не здійснив оплату поставленого товару у повному обсязі, внаслідок чого з 19.12.2018 у нього утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 1 303 797,87 грн, факт існування якої належним чином доведений та відповідачем не спростований.

Отже, суд доходить висновку, що позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в розмірі 1 303 797,87 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення інфляційні у розмірі 1 412 836,97 грн за період з 19.06.2018 по 19.08.2019.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013)

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат за період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення інфляційних підлягають частковому задоволенню у зв`язку з невірним визначенням позивачем початку періоду прострочення, яким є дата 19.12.2018, а не 19.06.2018, як уважає позивач.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні у розмірі 35 398,73 грн, розраховані судом за період з 19.12.2018 по 19.08.2019.

Крім того, позивачем здійснено розрахунок 3% річних за період з 19.06.2018 по 19.07.2018 у розмірі 3 322,01 грн та 15% річних за період з 20.07.2018 по 19.08.2019 у розмірі 212 179,71 грн, а загалом на суму 215 501,72 грн.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. (п.п. 4.1, 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

У п. 6.2 договору в редакції Протоколу розбіжностей від 06.05.2016 сторони погодили, що за порушення строків оплати поставленого Товару, Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми простроченої суми заборгованості за кожний день прострочення, а в разі прострочення оплати більше як на 30 календарних днів, додатково 15% річних від суми заборгованості.

Перевіривши розрахунок 3% річних та 15% річних за визначений позивачем період прострочки виконання відповідачем його договірного грошового зобов`язання, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення процентів підлягають частковому задоволенню у зв`язку з невірним визначенням позивачем початку періоду прострочення, яким є дата 19.12.2018, а не 19.06.2018, як уважає позивач.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 3 214,84 грн, розраховані судом за період з 19.12.2018 по 17.01.2019, та 15% річних у розмірі 114 662,77 грн, розраховані судом за період з 18.01.2019 по 19.08.2019.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень зі сторони відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Сягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЙН ХАУЗ ГРУПП" (04071, м.Київ, ВУЛИЦЯ ЩЕКАВИЦЬКА, будинок 37/48, квартира 1, ідентифікаційний код 35363688) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЙНМАРТ" (03038, м.Київ, ВУЛИЦЯ МИКОЛИ ГРІНЧЕНКА, будинок 4, ЛІТЕРА А, кімната 8, ідентифікаційний код 37038899) борг у розмірі 1 303 797 (один мільйон триста три тисячі сімсот дев`яносто сім) грн. 87 коп., інфляційні у розмірі 35 398 (тридцять п`ять тисяч триста дев`яносто вісім) грн. 73 коп., 3% річних у розмірі 3 214 (три тисячі двісті чотирнадцять) грн. 84 коп., 15% річних у розмірі 114 662 (сто чотирнадцять тисяч шістсот шістдесят дві) грн. 77 коп. та судовий збір у розмірі 21 856 (двадцять одна тисяча вісімсот п`ятдесят шість) грн. 11 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 21.10.2019

Суддя Т. Ю. Трофименко