УХВАЛА

17 жовтня 2019 року

м. Київ

Справа № 916/1288/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранець О.М. - головуючий, Кондратова І.Д., Студенець В.І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ» ОСОБА_1

на ухвалу Господарського суду Одеської області

у складі судді Шаратова Ю.А.

від 15.07.2019

та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Разюк Г.П., Діброви Г.І., Колоколова С.І.

від 11.09.2019

про повернення заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ» та Державного підприємства «Адміністрація морських потів України»

про застосування наслідків нікчемного правочину

у справі № 916/1288/19

за позовом Державного підприємства «Адміністрації морських портів України» в особі відокремленого підрозділу - Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ»

про стягнення 1 353 796,20 грн

ВСТАНОВИВ:

Учасник Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ» ОСОБА_1 30.09.2019 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Господарського суду Одеської області від 15.07.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2019 у справі № 916/1288/19.

Згідно з витягом з протоколу розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 07.10.2019 визначено склад колегії суддів: Баранець О.М. - головуючий, Кондратова І.Д., Студенець В.І.

Перевіривши матеріали касаційної скарги учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ» ОСОБА_1, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо:

1) Верховний Суд вже викладав у своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку; або

2) правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.07.2019 позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_1 повернуто заявнику через порушення вимог частини першої, п?ятої статті 49 та частини другої статті 180 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позовні вимоги заявника не стосуються предмету спору, який розглядається у даній справі.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2019 апеляційну скаргу учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ» ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 15.07.2019 - без змін.

Суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_1 заявнику, оскільки заявлені в ньому вимоги виникли з інших правовідносин, ніж ті які врегульовані нормами зобов?язального права, що унеможливлює його спільний розгляд із первісним позовом.

Учасник Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ» ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою на ухвалу Господарського суду Одеської області від 15.07.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2019 у справі № 916/1288/19.

В обґрунтування касаційної скарги заявник посилається на порушення судами попередніх інстанцій конституційного принципу диспозитивності учасників судового процесу, закріпленого в статті 129 Конституції України, а також пункту 5 частини третьої статті 14, частини другої статті 237 Господарського процесуального кодексу України.

Також просив передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 916/1288/19, як таку що містить виключну правову проблему неоднакового застосування норм права у питаннях прийняття позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору до спільного розгляду з первісними позовними вимогами, оскільки така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини 3 статті 125 Конституції України Верховний Суд є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу.

При цьому позови третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, мають подаватися з дотриманням загальних правил пред`явлення позову, на що безпосередньо вказують положення частини 5 статті 49 та частини 4 статті 180 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до цих норм до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення статті 180 цього Кодексу. Зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 162, 164, 172, 173 цього Кодексу.

Відповідно до частин 2, 3 статті 180 Господарського процесуального кодексу України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження із первісним позовом ухвалою суду.

Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватися. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

Таким чином, у процесі розгляду господарським судом спору між позивачем і відповідачем третя особа з метою захисту свого права може заявити самостійні вимоги саме щодо предмета спору, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину. При цьому під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Отже, на відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємопов`язаним із первісним, позовна заява третьої особи відповідно до положень частини 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі.

Позовні вимоги третьої особи, яка подала позов відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України, можуть бути допущені судом до розгляду у процесі, що вже розпочався, у тому випадку, коли така самостійна вимога заявлена саме щодо предмета спору, що вже виник між сторонами. Вимога, спрямована на те, що знаходиться поза цим предметом, чи спрямована до третіх осіб, не може бути розглянута судом як вимога третьої особи в розумінні наведеної вище статті. Водночас така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що спір у справі виник із зобов`язальних відносин щодо сплати Товариством з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ» заборгованості за договором оренди рухомого майна від 01.09.2005 № КД-7786, тобто щодо виконання відповідачем господарських зобов`язань, і не стосується прав та обов`язків ОСОБА_1 як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ».

При цьому слід зауважити, що скаржник не позбавлений права на звернення до суду з позовом для захисту своїх прав в окремому судовому провадженні.

Наведені ОСОБА_1 підстави для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи № 916/1288/19 свого підтвердження не знаходять. Великою Палатою Верховного Суду викладені правові висновки щодо застосування положень статей 49 та 180 Господарського процесуального кодексу України у подібних правовідносинах, зокрема між цими ж сторонами, у постанові від 13.03.2019 у справі № 916/3245/17 та у постанові від 19.06.2018 у справі № 904/9129/17. Оскаржувані ОСОБА_1 ухвала Господарського суду Одеської області від 15.07.2019 та постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2019 у справі № 916/1288/19 прийняті у відповідності з вищезазначеними висновками Великої Палати Верховного Суду і підстав відступати від них колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, зокрема і у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" заява № 52854/99).

Не можна розглядати перегляд, як замасковану апеляцію. Відступи від цього принципу виправдані лише тоді, коли вони необхідні за обставин суттєвого та неспростовного характеру.

В контексті викладеного Суд вважає за необхідне зазначити, що Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Використання касаційним судом оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", тощо, виходячи з високого статусу Верховного Суду, не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, оскільки у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень і застосування Судом таких повноважень не може вважатися обмеженням доступу особи до процесу правосуддя.

Виходячи з наведеного, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ» ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 15.07.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2019 у справі № 916/1288/19, оскільки правильне застосування судами попередніх інстанцій норм Господарського процесуального кодексу України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 234, 235, частиною другою статті 293 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський клуб ТЦФ» ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 15.07.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2019 у справі № 916/1288/19.

2. Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу, а копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді І. Кондратова

В. Студенець