СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2019 р. Справа № 922/1720/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Геза Т.Д., суддя Шутенко І.А.,

без повідомлення учасників справи,

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Церій Фарм" (вх.№2408 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 02.07.2019, ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Жельне С.Ч., час проголошення рішення - не зазначено, дата складання повного тексту рішення - 08.07.2019, у справі №922/1720/19

за позовом Приватного підприємства "Голден-Фарм", м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Церій Фарм", м. Мерефа,

про стягнення 156 312, 25грн

ВСТАНОВИЛА:

Приватне підприємство "Голден-Фарм" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Церій Фарм" про стягнення заборгованості в сумі 156 312, 25грн.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №01/06/16-Я-71 від 01.07.2016 щодо оплати вартості поставленого позивачем товару.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.07.2019 позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Церій Фарм" на користь Приватного підприємства "Голден-Фарм" 156 312, 25грн основного боргу та 2 344, 68грн витрат по сплаті судового збору.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що позивачем було здійснено поставку товару відповідачу на загальну суму 156 312, 58грн; факт отримання товару підтверджується наявними в матеріалах справи підписаними та скріпленими печатками сторін копіями видаткових накладних; поряд із цим, відповідач за товар, зазначений у накладних, не розрахувався, доказів належної сплати суду не надав.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю; судові витрати просить покласти на позивача.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд не розглянув і не врахував викладених у відзиві доводів відповідача і передчасно ухвалив рішення про задоволення позовних вимог; як вказує відповідач, він визнає отримання товару за зазначеними в позові накладними, проте, вважає, що заборгованість відсутня з таких підстав:

- позивачем не врахована оплата у розмірі 40 000, 00грн;

- не враховано повернення товару на суму 29 902, 31грн згідно перелічених в апеляційній скарзі накладних на повернення товару;

- не реалізований товар на суму 86 409, 94грн в порушення пункту 6.2. договору поставки не був вивезений позивачем у встановлений договором 5-денний строк, тому згідно з пунктом 6.3. договору, відповідач не несе відповідальності за збереження товару.

До апеляційної скарги апелянтом додані копії платіжних доручень про сплату ТОВ "Церій Фарм" коштів на користь ПП "Голден-Фарм": №567 від 02.07.2018 на суму 15 000, 00грн; №615 від 16.07.2018 на суму 5 000, 00грн; №5159 від 19.07.2018 на суму 5 000, 00грн; №5160 від 19.07.2018 на суму 5 000, 00грн; №6096 від 10.09.2018 на суму 10 000, 00грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що у даному випадку апелянтом було подано апеляційну скаргу на рішення господарського суду у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за таких підстав, відповідно до частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Крім того, дана справа не відноситься до категорії справ, зазначених у частині 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України, що не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного провадження.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.08.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Церій Фарм" на рішення Господарського суду Харківської області від 02.07.2019 у справі №922/1720/19 та постановлено здійснити її розгляд у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи; встановлено відповідачу строк до 17.09.2019 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання позивачу; встановлено учасникам справи строк до 17.09.2019 для подання заяв і клопотань.

Згідно матеріалів справи, ухвала суду про відкриття апеляційного провадження була отримана сторонами у справі, про що свідчать поштові повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.144-146).

У встановлений судом строк заяв і клопотань від учасників справи не надійшло.

11.09.2019 від позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№8616), зазначає, що накладні на повернення, які вказані відповідачем, враховані в сумі боргу, що відображено в акті звірки взаєморозрахунків, однак, не мають відношення до даної справи, оскільки відповідно до накладних, перелік яких вказано в позові та отримання товару за якими відповідач визнає, не було повернуто відповідачем та не було за них сплачено грошові кошти. Як вказує позивач, на підтвердження доводів апеляційної скарги відповідачем не було надано доказів, що товар не було реалізовано. Вважає, що не сплата боргу відповідачем свідчить про ухилення від виконання умов договору поставки. За таких обставин, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду від 02.07.2019 - залишити без змін.

Відповідно до частини 2 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

В силу статті 273 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2019, у зв`язку з відпусткою судді Лакізи В.В., для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Геза Т.Д., суддя Шутенко І.А.

Дослідивши матеріали справи, які суд визнає достатніми для розгляду апеляційної скарги у спрощеному провадженні, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, а також викладені у відзиві заперечення позивача щодо апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено місцевим господарським судом, 01.07.2016 між Приватним підприємством "Голден-Фарм" (надалі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Церій Фарм" (надалі - покупець) був укладений договір поставки №01/06/16-Я-71, за умовами якого постачальник зобов`язався поставляти та передавати у власність покупцю визначений цим договором товар, а покупець - приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату (пункт 1.1 договору).

Відповідно до пункту 1.2 договору, найменування, одиниця виміру, ціна за одиницю товару, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) визначаються специфікацією, що є додатком №1 до цього договору, яка підписується сторонами та являється невід`ємною частиною договору. У випадку виникнення необхідності у внесенні змін до специфікації, сторони узгоджують нову специфікацію, яка підписується сторонами та вступає в дію з моменту її підписання та також є невід`ємною частиною дійсного договору.

На виконання умов договору позивачем була здійснена передача відповідачу товару на загальну суму 156 312, 25грн, що вбачається з підписаних та скріплених печатками сторін видаткових накладних.

Відповідно до пункту 5.1 договору, оплата за кожну поставлену партію товару здійснюється покупцем в міру реалізації, один раз в 30 днів, після реалізації Покупцем поставленого товару третім особам.

Згідно з пунктом 5.4 договору, покупець надає постачальнику звіт про реалізований товар кожні 30 днів з моменту здійснення першої поставки за дійсним Договором.

Граничним терміном реалізації товару являється 90 (дев`яносто) діб, після чого поставлений, але не реалізований товар підлягає поверненню за рахунок Постачальника. (пункт 6.1 договору).

Як зазначає позивач, відповідач станом на час звернення позивача до суду належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань, оплату товару або його повернення за вищевказаними накладними не здійснив, у зв`язку із чим, у нього виникла заборгованість перед позивачем на суму 156 312, 25грн.

Апеляційним господарським судом встановлено, що відповідач в апеляційній скарзі підтверджує отримання товару за укладеним сторонами у справі договором згідно видаткових накладних з 27.09.2017 по 23.06.2018, копії яких додані позивачем до позовної заяви.

Відповідач також не спростовує суму, на яку товару був йому поставлений за договором згідно видаткових накладних - 156 312, 25грн.

Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, пояснення учасників справи, їх представників.

З огляду на те, що сам апелянт, звертаючись з апеляційною скаргою, підтверджує отримання товару за договором на суму 156 312, 25грн, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивачем була здійснена передача відповідачу товару на загальну суму 156 312, 25грн згідно доданих до позовної заяви видаткових накладних.

Однак, як вказує апелянт, позивачем, зокрема не була врахована оплата у розмірі 40 000, 00грн, про що апелянтом до апеляційної скарги додані копії платіжних доручень на суму 40 000, 00грн.

Вирішуючи питання прийняття додаткових доказів, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина 3 статті 269 цього Кодексу).

Як вбачається із матеріалів справи, апелянтом надано суду апеляційної інстанції ряд платіжних доручень, відповідно до яких, апелянтом у липні і вересні 2018 року здійснювалась на користь позивача відповідно до призначення платежів: "сплата за БАДи згідно договору №241 від 10.10.2012".

Яким чином даний договір №241 від 10.10.2012 має відношення до спірних правовідносин, матеріали справи відомостей не містять.

Крім того, дані платіжні доручення не були подані відповідачем суду першої інстанції; в апеляційній скарзі апелянт не надає суду жодних пояснень щодо неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що надані апелянтом суду апеляційної інстанції платіжні доручення долучено до матеріалів справи, але не приймаються апеляційним господарським судом, оскільки апелянт не надав суду жодних обґрунтувань неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Поряд з цим, апеляційним господарським судом встановлено, що у матеріалах справи міститься акт звірки взаєморозрахунків за період з 24.03.2017 по 30.06.2019 за укладеним сторонами у справі договором, який позивач 04.07.2019 надіслав відповідачу.

З огляду на те, що даний акт був поданий до місцевого господарського суду позивачем вже після ухвалення оскаржуваного рішення, він не був предметом розгляду суду першої інстанції.

Однак, із цього акту звірки, який фактично є розрахунком заборгованості відповідача, вбачається, що позивач здійснюючи розрахунок заборгованості врахував усі ці оплати за наданими апелянтом платіжними дорученнями, зокрема, на сторінці 113 матеріалів справи містяться посилання на платіжні доручення, які повністю співпадають з їх номерами, датами оплати і сумами.

Натомість, саме апелянт, заперечуючи проти наявності у нього заборгованості за отриманим ним товаром згідно видаткових накладних, мав належним чином користуватись своїми процесуальними правами і усі належні і допустимі докази в обґрунтування своїх доводів і заперечень щодо позовних вимог подати суду першої інстанції, чого відповідачем здійснено не було.

Крім того, в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що частина товару на суму 29 902, 31грн була вивезена позивачем в липні та вересні 2018 року відповідно до накладних на повернення товару: 03.07.2018 на суму 388, 52грн та 487, 28грн, 04.07.2018 на суму 475, 02грн та 2 807, 82грн, 09.07.2018 на суму 950, 29грн, 112, 80грн, 56, 40грн, 11, 28грн, 10.07.2018 на суму 301, 72грн, 02.09.2018 на суму 146, 64грн, 07.09.2018 на суму 540, 78грн, 1 652, 82грн, 431, 15грн, 11 029, 45грн, 12.09.2018 на суму 4 709, 76грн, 21.09.2018 на суму 5 800, 58грн.

Однак, в обґрунтування вказаних доводів в порушення вимог статей 73-74 Господарського процесуального кодексу України апелянтом не надано суду жодних доказів, які б підтверджували вищевикладені обставини.

Як вказує апелянт в апеляційній скарзі, копії даних накладних будуть надані суду додатково.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з частинами 3, 4 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Тобто, ці копії накладних мали бути подані суду першої інстанції, чого відповідачем здійснено не було.

Відповідно до положень статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази подаються сторонами.

При цьому, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вказує апелянт, позивач не врахував ці накладні в бухгалтерському обліку або приховав факти повернення частини товару.

Однак, згідно наданого позивачем зазначеного вище акту звірки взаєморозрахунків вбачається, що позивачем при здійсненні розрахунку заборгованості враховано повернення відповідачем частини товару на суму 29 902, 31грн в липні та вересні 2018 року, а саме, в акті звірки на сторінці 113 матеріалів справи містяться посилання щодо повернення відповідачем товару: усі перелічені апелянтом суми та дати повернення товару відображені в цьому акті.

Поряд з цим, сам апелянт посилаючись на неврахування позивачем при здійсненні розрахунку заборгованості повернення частини товару, не надав суду жодних доказів в обґрунтування даних доводів, що розцінюється судом апеляційної інстанції як неналежне користування апелянтом своїми процесуальними правами щодо подання доказів відповідно до статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України.

Також апеляційним господарським судом встановлено, що розділом 5 укладеного сторонами у справі договором поставки врегульовано порядок розрахунків за договором, зокрема, оплата за кожну поставлену партію товару здійснюється покупцем в міру реалізації, один раз в 30 (тридцять) днів, після реалізації покупцем поставленого товару третім особам.

При цьому, покупець надає постачальнику звіт про реалізований товар кожні 30 (тридцять) днів з моменту здійснення першої поставки за договором факсом або електронною поштою.

Тобто, за умовами договору відповідач мав кожні 30 днів надавати позивачу звіт про реалізований товар і здійснювати його плату.

Матеріали справи жодного звіту відповідача про реалізований товар не містять; відповідач таких доказів суду не надав.

Відтак, доводи апелянта, що має місце обставина нереалізованого товару на суму 86 409, 94грн належними і допустимими доказами не підтверджені, хоча такі докази в силу положень договору мали бути подані саме апелянтом як покупцем по договору.

Відповідно до статті 6.1 договору, граничним терміном реалізації товару є 90 (дев`яносто) діб, після чого, поставлений, але не реалізований товар підлягає поверненню за рахунок постачальника.

З настанням строку, передбаченого пунктом 6.1 даного договору, постачальник зобов`язується здійснити повернення товару у 5-ти денний строк. Покупець додатково сповіщає постачальника про настання граничного терміну реалізації товару шляхом направлення письмового повідомлення по факсу чи електронною поштою, за електронною адресою постачальника, що визначено у пункті 2.1. цього договору (пункт 6.2 договору).

Як вказує апелянт, в порушення пункту 6.2. договору поставки нереалізований товар не був вивезений позивачем у встановлений договором 5-денний строк, тому згідно з пунктом 6.3. договору, відповідач не несе відповідальності за збереження товару.

Однак, судом апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи не містять доказів сповіщення апелянтом позивача про настання граничного терміну реалізації товару за видатковими накладними шляхом направлення письмового повідомлення по факсу чи електронною поштою; апелянт таких доказів суду не надав.

При цьому, судова колегія враховує специфіку спірних правовідносин, а саме постійна і регулярна реалізація відповідачем товару; відтак, умовами договору було покладено обов`язок саме на покупця надання постачальнику звіту про реалізований товар кожні 30 (тридцять) днів з моменту здійснення першої поставки і його оплата, а також повідомлення постачальника про настання граничного терміну реалізації товару за видатковими накладними для того, щоб постачальник здійснив повернення товару.

Однак, апелянт отримавши за видатковими накладними товар (більше того, апелянт підтверджує отримання товару за видатковими накладними на суму 156 312, 25грн), не надав суду жодних доказів подання позивачу звітів про реалізований товар, його оплати, а також сповіщення позивача про настання граничного терміну реалізації товару за видатковими накладними для повернення товару постачальником.

Жодних доказів, що товар повністю або частково, як вказує апелянт, на суму 86 409, 94грн, не був реалізований і підлягав поверненню постачальником матеріали справи не містять і апелянт таких доказів суду не надав.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори.

Згідно зі статтею 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Положеннями статті 626 Цивільного кодексу України закріплено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для викання сторонами; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 вказаного Кодексу передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами статті 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 1 частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивачем доведено і не спростовується відповідачем, що поставка товару була здійснена відповідачу з 27.09.2017 по 23.06.2018 на загальну суму 156 312, 58грн, факт отримання товару підтверджується наявними в матеріалах справи підписаними та скріпленими печатками сторін копіями видаткових накладних.

Поряд із тим, відповідач за отриманий товар, зазначений у видаткових накладних, у відповідності до розділу 5 договору поставки не розрахувався; доказів належної сплати суду не надав.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що

- позивачем не врахована оплата у розмірі 40 000, 00грн;

- не враховано повернення товару на суму 29 902, 31грн згідно перелічених в апеляційній скарзі накладних на повернення товару;

- не реалізований товар на суму 86 409, 94грн в порушення пункту 6.2. договору поставки не був вивезений позивачем у встановлений договором 5-денний строк, тому згідно з пунктом 6.3. договору, відповідач не несе відповідальності за збереження товару.

Однак, як вбачається із розрахунку позивача, ним була врахована оплата у розмірі 40 000, 00грн, як і було враховано повернення товару на суму 29 902, 31грн згідно перелічених в апеляційній скарзі накладних на повернення товару.

При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що в силу вимог Господарського процесуального кодексу України саме сторона, посилаючись на певні обставини в обґрунтування своїх вимог або заперечень, має ці обставини довести належними і допустимими доказами.

У даному ж випадку, як зазначено вище, апелянт отримавши за видатковими накладними товар, не надав суду жодних доказів подання позивачу звітів про реалізований товар, його оплати, а також сповіщення позивача про настання граничного терміну реалізації товару за видатковими накладними для повернення товару постачальником.

Жодних доказів, що товар повністю або частково, як вказує апелянт, на суму 86 409, 94грн, не був реалізований і підлягав поверненню постачальником матеріали справи не містять і апелянт таких доказів суду не надав.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 156 312, 25грн підлягають задоволенню.

Щодо доводів апелянта, що суд не розглянув і не врахував викладених у відзиві доводів відповідача і передчасно ухвалив рішення про задоволення позовних вимог, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.06.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін; призначено судове засідання на 02.07.2019 об 11:00год.; встановлено відповідачу строк 15 днів з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.91), ухвала суду була отримана відповідачем 10.06.2019, тобто до 25.06.2019 був кінцевий строк подання відзиву на позовну заяву.

Апеляційним господарським судом встановлено, що судом першої інстанції дотримані вимоги частини 2 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, а саме, ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Тобто, судом першої інстанції створені належні умови учасникам справи для користування своїми процесуальними правами. Але відповідач у встановлений судом строк своїм правом на подання відзиву не скористався, направив відзив до суду вже після спливу встановленого строку, без будь-якого обґрунтування неможливості поданні відзиву своєчасно; відзив датовано 26.06.2019 і лише 01.07.2019 (згідно поштового чеку і опису вкладення у цінний лист) направлено позивачу, а 02.07.2019 після судового засідання подано суду.

Відповідно до статті 118 Господарського процесуального кодексу України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

До того ж, відповідач не скористався правом на участь у судовому засіданні для надання суду своїх пояснень та заперечень щодо позовної заяви, хоча був належним чином та завчасно повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Згідно частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а доводи апелянта щодо часткової оплати за товар, часткового його повернення і не реалізації не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 02.07.2019 у справі №922/1720/19 слід залишити без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати в силу статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269-270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Церій Фарм" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 02.07.2019 у справі №922/1720/19 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя Л.М. Здоровко

Суддя Т.Д. Геза

Суддя І.А. Шутенко