ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2019 р. Справа№ 910/3234/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Яковлєва М.Л.

Козир Т.П.

за участю секретаря судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 15.10.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова Аграрна Компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2019 (повне рішення складено 01.07.2019)

у справі №910/3234/19 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова Аграрна Компанія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Геокс"

про визнання договору та додаткової угоди до нього недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгова Аграрна Компанія" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Геокс" про визнання недійсним укладеного між сторонами договору №22/05/12 поставки нафтопродуктів від 22.05.2012 та визнання недійсною додаткову угоду №16 від 12.11.2012 до договору поставки нафтопродуктів №22/05/12 від 22.05.2012.

В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгова Аграрна Компанія" посилалося на те, що проставлення на договорі факсимільного підпису без попередньої згоди на те сторін, є порушенням норм законодавства та свідчить про недодержання сторонами письмової форми правочину, а тому позивач стверджує, що при укладенні договору сторонами було порушено ст.ст. 179, 181 та 207 Господарського кодексу України та ст.ст. 638, 639 Цивільного кодексу України, що свідчить про недійсність даного договору. При цьому, як вказує позивач, оскільки додатковою угодою №16 вносились зміни до недійсного (в зв`язку з неукладеністю) договору, то відповідна додаткова угода є також недійсною.

У відзиві на позов відповідач заперечував проти позову, посилаючись на те, що норми, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, пов`язують недійсність договору з суперечністю закону його змісту, а не форми. Крім того, відповідач звертав увагу на те, що спірний договір сторонами виконаний та вказує, що наявність правовідносин між сторонами встановлена рішенням суду від 10.09.2015 у справі №910/13508/15.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2019 у справі №910/3234/19 у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що враховуючи правову природу оспорюваного договору (як договору поставки) та суб`єктний склад його сторін, сам по собі факт недотримання встановлених ст. 207 Цивільного кодексу України вимог до письмової форми правочину та проставлення на договорі факсимільного підпису не тягне за собою наслідків у вигляді наявності підстав для визнання даного правочину недійсним. При цьому, суд зауважив, що в даному випадку відсутні підстави і для кваліфікації оспорюваного договору як неукладеного, оскільки визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Оскільки у задоволенні позову судом відмовлено з підстав його необґрунтованості, заява відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності залишена судом без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгова Аграрна Компанія" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2019 у справі №910/3234/19 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі апелянтом викладено обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, аналогічні тим, які викладено в позовній заяві. При цьому позивач стверджує, що оскільки оспорюваний договір не був власноручно підписаний представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова Аграрна Компанія", такий правочин є недійсним в силу ч.3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України. Також апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції щодо вчинення сторонами дій на виконання оскаржуваного договору є помилковим, посилаючись на те, що сторонами вчинялись дії на виконання видаткових накладних по факту поставки товару.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.07.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова Аграрна Компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2019 у справі №910/3234/19; призначено апеляційну скаргу до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду постановлено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про поважність причин нез`явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін в судове засідання не була визнана судом обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення учасників справи про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи та надані пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

22.05.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Геокс", як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгова аграрна компанія", як покупцем, укладено договір №22/05/12 поставки нафтопродуктів (далі за текстом - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця, а покупець прийняти і оплатити нафтопродукти (товар) відповідно до умов договору і додаткових угод до нього.

Відповідно до п. 1.2 Договору №22/05/12 номенклатура, кількість, ціна та умови поставки товару визначаються сторонами у додаткових угодах до договору.

Виходячи зі змісту пунктів 4.1, 4.3, 4.5 Договору покупець здійснює оплату продукції безготівковим шляхом у національній валюті банківським переказом коштів на поточний рахунок постачальника за фактично поставлену продукцію на підставі рахунків-фактур продавця не пізніше 30 календарних днів з дати поставки товару на склад покупця. Ціна товару погоджується сторонами у додаткових угодах до договору. При зміні ціновизначальних факторів ціна на товар підлягає коригуванню шляхом підписання сторонами додаткової угоди.

Згідно з п. 10.1 Договору даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2012, а в частині взаємних розрахунків - до їх повного завершення.

12.11.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Геокс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгова аграрна компанія" укладено додаткову угоду №16 до договору № 22/05/12 поставки нафтопродуктів від 22.05.2012, якою сторони дійшли взаємної згоди змінити умови договору, доповнивши його п. 6.4 у наступній редакції: "у випадку падіння курсу гривні, відповідно до курсу Міжбанківської валютної біржі, зазначеному на сайті http://minfin.com.ua на момент кінцевого розрахунку більше ніж на 2%, несплачена сума за поставлений товар і сума несплачених штрафних санкцій підлягає коригуванню за формулою С = Со х (К1/Ко).

Предметом спору є визнання недійсним договору №22/05/12 поставки нафтопродуктів від 22.05.2012 та визнання недійсною додаткову угоду №16 від 12.11.2012 до вказаного договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спірний Договір від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова Аграрна Компанія" повинен був бути власноручно підписаним керівником вказаного товариства Даніловим Максимом Олексійовичем, проте його підпис виконаний за допомогою факсиміле, що встановлено в експертному висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. За таких обставин, на думку позивача, при укладенні договору сторонами було порушено ст.ст. 179, 181 та 207 Господарського кодексу України та ст.ст. 638, 639 Цивільного кодексу України, що свідчить про недійсність даного договору.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частина 7 статті 179 ГК).

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (частина 2 статті 180 ГК).

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (частина 1 статті 181 ГК).

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення спірного Договору) договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України "Про здійснення державних закупівель", на вимогу замовника підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню та вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 207 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення спірного Договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №2790/16-33 від 16.03.2016 за результатами проведення технічного дослідження документів, підпис від імені Генерального директора ТОВ "Торгова Аграрна Компанія" Данилова М.О., який розташований на четвертому аркуші договору №22/05/12 поставки нафтопродуктів від 22.05.2012, нанесений рельєфним кліше підпису - факсиміле.

Фактично доводи позивача зводяться до того, що сторонами не дотримано вимог до письмової форми правочину.

Водночас, як вірно зазначив суд першої інстанції, недотримання вимог щодо форми правочину не є підставою недійсності правочину в розумінні ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Недодержання форми правочину, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність правочину лише у разі, коли це прямо передбачено законом.

Однак, враховуючи правову природу оспорюваного Договору (як договору поставки) та суб`єктний склад його сторін, сам по собі факт недотримання встановлених ст. 207 Цивільного кодексу України вимог до письмової форми правочину та проставлення на Договорі факсимільного підпису не тягне за собою наслідків у вигляді наявності підстав для визнання даного правочину недійсним.

В даному випадку відсутні підстави і для кваліфікації оспорюваного Договору як неукладеного, оскільки визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Як встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2015 у справі №910/13508/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Геокс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова Аграрна Компанія" про стягнення заборгованості за договором №22/05/12 поставки нафтопродуктів від 22.05.2012 (яке в силу ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України має преюдиційне значення), на виконання умов Договору сторонами вчинялись активні дії, а саме: відповідачем поставлявся, а позивачем приймався обумовлений Договором товар. Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2015 у справі №910/27878/15 було встановлено, що протягом дії Договору між сторонами було укладено ряд додаткових угод, якими, зокрема, вносилися зміни до строків оплати позивачем товару, поставленого відповідачем.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність передбачених Цивільним кодексом України підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, а тому заявлена позивачем вимога про визнання недійсним договору №22/05/12 поставки нафтопродуктів від 22.05.2012 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Не підлягає задоволенню і вимога про визнання недійсною додаткової угоди №16 від 12.11.2012, як похідної вимоги від вимоги про визнання Договору недійсним.

Оскільки у задоволенні позову судом відмовлено з підстав його необґрунтованості, заява відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності, заявлена в суді першої інстанції, залишається судом без задоволення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладається судом на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова Аграрна Компанія" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2019 у справі №910/3234/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/3234/19 повернути Господарському суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 24.10.2019

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді М.Л. Яковлєв

Т.П. Козир