ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"15" жовтня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/1423/18

За позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Одеського морського порту) (Митна площа, 1, м.Одеса, 65026; )

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області (65012, м. Одеса, вул.Велика Арнаутська, 15, )

До відповідача: Одеської митниці ДФС (65078, м.Одеса, вул. Гайдара, буд.21, корпус А, код ЄДРПОУ - 39441717)

про зобов`язання укласти договір

Суддя Рога Н.В.

Секретар с/з Ісак Д.П.

Представники:

Від позивача: Гольчановський Г.С. - на підставі довіреності №КВ 797126 від 01.08..2018 р.;

Від відповідача: Ковальчук О.А.. - на підставі довіреності від 08.07.2019 р.; ОСОБА_1 на підставі довіреності від 12.09.2019р.

Від третьої особи: не з`явився.

СУТЬ СПОРУ: Позивач - Державне підприємство „Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України (Адміністрація Одеського морського порту) (далі - ДП «АМПУ» в особі Одеської філії) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Одеської митниці ДФС про зобов`язання укласти договір на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) в запропонованій позивачем редакції.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.07.2018р. (суддя Волков Р.В.) позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №916/1423/18, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 02.10.2018р. залучено до участі у справі у якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області (далі- РВФДМУ по Одеській області).

Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.11.2018р. у справі № 916/1423/18 у позові відмовлено. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.02.2019р. зазначене рішення скасовано, позов Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Одеського морського порту) задоволено.

Постановою Верховного Суду від 09.06.2019р. постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.02.2019р. та рішення Господарського суду Одеської області від 07.11.2018р. у справі № 916/1423/18 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.07.2019р. (суддя Оборотова О.Ю.) прийнято справу №916/1423/18 до провадження. Підготовче засідання призначено на 02 серпня 2019 р. о 12:20 год.

Розпорядженням керівника апарату №319 від 30.07.2019р., відповідно до ст.15 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст.32 Господарського процесуального кодексу України, п.4.2.7 Засад використання автоматизованої системи документообігу в Господарському суді Одеської області, в редакції від 13.03.2019р. (протокол №17-02/2019), у зв`язку з настанням обставин, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи №916/1423/18, а саме: прийняття Вищою радою правосуддя рішення №1925/0/15-19 від 23.07.2019р. про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Господарського суду Одеської області у відставку, призначено повторний автоматичний розподіл справи №916/1423/18. Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2019р. справу передано на розгляд судді Рога Н.В.

Ухвалою від 30.07.2019р. суддею Рога Н.В. справу №916/1423/18 прийнято до свого провадження.

19 серпня 2019р. позивачем до суду надано заяву про уточнення редакції договору з поясненнями, у якій, з урахуванням постанови Верховного Суду від 09.06.2019р. у даній справі, позивач, зокрема, виклав у новій редакції п.7.4 проекту договору на відшкодування витрат .

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.08.2019р. закрито підготовче провадження у справі №916/1423/18 та призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду.

В ході розгляду справи по суті представник позивача позовну заяву підтримує з підстав викладених у позовні, відповіді на відзив, що надійшла до суду 23.08.2018р. та заяві про уточнення редакції договору, що надійшла до суду 19.08.2019р.

Представник відповідача в ході розгляду справи по суті проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, що надійшов до суду 06.08.2018р,, запереченнях, що надійшли до суду 03.09.2018р. та відзиві на заяву про уточнення редакції договору, що надійшов до суду 23.08.2019р.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- РВФДМУ по Одеській області своєї позиції у письмовому вигляді до суду не надала. При повторному розгляді справи представник третьої особи у судові засідання не з`являвся, про поважність причин неявки суд не повідомив.

Позивач у справі зазначив, що 03.12.2008 р. між РВФДМУ по Одеській області (Орендодавець) та Одеською Митницею ДФС (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-160, відповідно до умов п.1.1 якого за актом приймання-передачі, що є додатком до договору, у строкове платне користування до орендаря перейшли, зокрема, нежитлові приміщення будинку морського вокзалу (інв. №073000) загальною площею 1438,30 кв.м, розміщені за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6.

За умовами договору оренди державного нерухомого майна від 03.12.2008 р. № ДФ-160 балансоутримувачем орендованого відповідачем майна (інв. №073000) було визначено Державне підприємство „Одеський морський торговельний порт.

Відповідно до Закону України Про морські порти України, що набрав чинності 13.06.2013 р., розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 р. № 133-р та наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 р. № 163 державні підприємства морського транспорту були реорганізовані шляхом виділу стратегічних об`єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та зобов`язань щодо них відповідно до розподільчих балансів.

ДП АМПУ було утворено на виконання вищезазначених нормативно-правових актів внаслідок виділу та стало правонаступником державних підприємств морського транспорту у частині майна, прав та обов`язків відповідно до розподільчих балансів.

Відповідно до розподільчого балансу станом на 13.06.2013р. та акту приймання-передачі майна, майнових прав та зобов`язань до ДП АМПУ як правонаступника було передано від ДП ОМТП певні основні засоби, в тому числі нежитлові приміщення будинку морського вокзалу (інв. № 073000), які знаходяться в користуванні відповідача відповідно до договору оренди № ДФ-160 від 03.12.2008 р. Крім того, ДП АМПУ як правонаступнику ДП ОМТП було передано всі права та зобов`язання за договором оренди № ДФ-160 від 03.12.2008 р.

Таким чином, позивач вважає, що починаючи з 13.06.2013 р. Адміністрація є правонаступником ДП ОМТП за договором оренди № ДФ-160 від 03.12.2008 р. з відповідними правами і обов`язками та виступає балансоутримувачем орендованого майна за цим договором.

Крім того, 27.09.2016р. між РВФДМУ по Одеській області (Орендодавець) та Одеською митницею ДФС (Орендар) було укладено договір про внесення змін до договору оренди від 03.12.2008р. нерухомого майна, що належить до державної власності, яким п.1.1 договору викладено у новій редакції, та, крім іншого, зазначено, що Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, зокрема, нерухоме майно, яке знаходиться на балансі ДП АМПУ (адміністрація Одеського морського порту), нежитлові приміщення загальною площею 1438,30 кв.м., територіально розташовані в будинку морського вокзалу (інв. №073999) за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6 .

Позивач також зауважив, що відповідно до п. 5.9 договору оренди Орендар зобов`язався здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна, шляхом укладання протягом 15 робочих днів після підписання договору з Балансоутримувачем орендованого майна договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг. Будь-яких змін до п.5.9 договору оренди сторонами не вносилося.

Позивач також посилається на п.10.4. Договору оренди, згідно з яким у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення його строку протягом одного місяця та у разі належного виконання орендарем умов цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та чинним законодавством за умови відсутності заперечень органу уповноваженого управляти об`єктом оренди, наданих орендодавцю у встановлений законодавством термін.

За даними позивача відповідач продовжує використовувати орендовані приміщення, Договір оренди є чинним.

Листами від 13.09.2017р. за вих. № 33А/1962 та від 16.03.2018 р. за вих. №19-33А/492 балансоутримувач звернуся до Одеської Митниці ДФС з пропозицією підписати два екземпляри договору на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) на підставі п.5.9 договору оренди № ДФ - 160 від 03.12.2008р., однак відповіді отримано не було, а два примірника договору на відшкодування експлуатаційних витрат за спожиту електроенергію залишились не підписаними.

Позивач вважає, що обов`язок Орендаря з укладання договорів по утриманню орендованого майна, зокрема, про відшкодування витрат балансоутримувача за сплату комунальних послуг прямо передбачений умовами п.5.9 Договору та безумовно виступає правовою підставою для здійснення такого правочину, тому в разі відмови орендаря від укладення договору балансоутримувач має право на судовий захист в обраний ним спосіб.

Крім того, позивач вказує, що обов`язок укласти Договір про відшкодування експлуатаційних витрат прямо передбачений не тільки умовами Договору оренди, а і звичаями ділового обороту, оскільки п. 5.13 Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 р. №1774, передбачено обов`язок орендаря здійснювати витрати, пов`язані з утриманням нерухомого майна, протягом 15 робочих днів після підписання цього Договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг.

Позивач також зауважив, що постановою Кабінету Міністрів України від 18.08.2010р. №751 «Про затвердження Положення про пункти пропуску через державний кордон та пункти контролю» не передбачено жодного переліку надання послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових територій . Постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.1994р. №100 встановлено, що утримання і ремонт у пунктах пропуску через державний кордон приміщень для розміщення відповідних прикордонних підрозділів, митних та інших установ, що здійснюють контроль на державному кордоні ( крім облаштування інженерними, технічними засобами для здійснення прикордонного, митного та інших видів контролю), покладається на Міністерство інфраструктури (пункти пропуску для залізничного, морського, річкового, паромного та повітряного сполучення) і на Державну фіскальну службу (пункти пропуску для автомобільного сполучення).

За таких обставин, позивач вважає, що жодним із наведених нормативно-правових актів не передбачено, що забезпечення орендованих Одеською Митницею ДФС приміщень послугами з електропостачання та водовідведення, теплопостачання, а також утримання мереж водопостачання та водовідведення, повинно здійснюватися безоплатно, за рахунок балансоутримувача такого орендованого майна.

У якості нормативного обґрунтування позову ДП «АМПУ» послалося на положення ст.187 Господарського кодексу України, відповідно до якої спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

За таких обставин, позивач вважає, що ним обрано належний спосіб захисту порушеного права, який відповідає ст.20 Господарського кодексу України.

Крім того, позивач зауважив, що згідно ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.5 зазначеної статті за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У даному ж випадку надання комунальних послуг здійснюється на протязі всього строку дії договору оренди, який є чинним станом на даний час. Тобто, має місце постійне споживання послуг Орендарем та їх відповідне надання балансоутримувачем протягом дії договору та користування об`єктом оренди. При цьому, умови п.5.9 договору містять обов`язок Орендаря щодо укладання договору на відшкодування експлуатаційних витрат, але не містять строку, протягом якого балансоутримувач може звернутися з пропозицією укласти відповідний договір.

За таких обставин, оскільки порушення прав балансоутримувача мають тривалий характер, на думку позивача, постійно відсувається початковий момент перебігу позовної давності з кожним новим порушенням права окремо., і перебіг позовної давності у даному випадку починається з дати відмови відповідача від пропозиції щодо укладання договору на запропонованих балансоутримувачем умовах.

При цьому, позивач зауважив, що у правовідносинах що склалися у Одеської митниці ДФС виникає прямий обов`язок щодо укладання договору про відшкодування витрат, в той же час у балансоутримувача- ДП «АМПУ» з`являється право на захист своїх порушених прав та інтересів, що стало підставою для направлення на адресу Орендаря пропозиції щодо укладання договору, адже, згідно ч.2 ст.184 Господарського кодексу України проект договору може бути запропонований будь-якою із сторін. У даному випадку, вимогою виступає самостійна пропозиція ДП «АМПУ», що стала наслідком постійного щомісячного споживання Одеською Митницею ДФС комунальних послуг.

Враховуючи все викладене, позивач вважає, що наявні підстави для зобов`язання Одеської Митниці ДФС укласти договір на відшкодування витрат за спожиті послуги з тепло-, водопостачання та водовідведення з ДП «АМПУ» в особі її відокремленого структурного підрозділу Одеської філії ДП «АМПУ» (адміністрація Одеського морського порту) у запропонованій позивачем редакції з урахуванням уточненої редакції п.7.4 Договору ( Договір укладається на строк до 31.12.2019р., набирає чинності з дня його підписання сторонами та скріплення печатками сторін, в разі наявності. Договір може бути розірвано і в інший термін за ініціативою будь-якою із сторін у порядку, визначеному законодавством України. Згідно із ст.631 ЦК України умови цього договору розповсюджуються на взаємовідносини сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01.01.2015р.).

Відповідач Одеська Митниця ДФС проти позову заперечує, посилаючись на те, що п.8 постанови Кабінету Міністрів України від 22.02.1994р. №100 «Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства» проведення роботи, пов`язаної з обладнанням, утриманням і ремонтом у пунктах пропуску через державний кордон приміщень для виконання зазначених видів контролю та службових приміщень для розміщення відповідних прикордонних підрозділів, митних та інших установ, що здійснюють контроль на державному кордоні, покладається на Міністерство транспорту (пункти пропуску для залізничного, морського, річкового, паромного та повітряного сполучення) і на Державний митний комітет (пункти пропуску для автомобільного сполучення).

Крім того, згідно ч.ч.1-3 ст.188 Митного кодексу України з метою прискорення виконання митних формальностей під час переміщення транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України працівники водного, повітряного, автомобільного та залізничного транспорту сприяють посадовим особам органів доходів і зборів у виконанні ними своїх службових обов`язків. Адміністрація автомобільних, морських і річкових портів, міжнародних аеропортів, прикордонних залізничних станцій або інших обладнаних місць, у межах яких діють пункти пропуску через державний кордон України, на безоплатній основі забезпечує органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв`язку та створює їм належні умови для роботи. Перелік приміщень, зазначених у частині другій цієї статті, та вимоги до них визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, відповідно до обсягу та характеру міжнародних перевезень.

Відповідно до ч.2 ст.556 Митного кодексу України у разі якщо митне оформлення товарів здійснюється органами доходів і зборів безпосередньо на територіях або в приміщеннях підприємств, зазначені підприємства, незалежно від форми власності та підпорядкування, зобов`язані безоплатно надавати органам доходів і зборів у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також обладнання, засоби та канали зв`язку.

Також, відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про морські порти України» адміністрація морських портів України або власник морського терміналу на безоплатній основі надає у користування приміщення для організації пункту пропуску через державний кордон України, де здійснюються в установленому законодавством порядку прикордонний, митний контроль і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Крім того, відповідач вважає, що надана позивачем редакція договору не відповідає положенням законодавства, адже, по-перше, взаємовідносин між ДП «АМУ» в особі Одеської філії та Одеською Митницею ДФС не могли виникнути з 01.01.2015р., оскільки тільки 27.06.2016р. ДП «АМПУ» стало балансоутримувачем об`єкту оренди, а проект договору взагалі був направлений на адресу відповідача 13.09.2017р. За таких обставин, умови п.7.4 проекту договору суперечать положенням ч.ч.1-3 ст.631 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.180 Господарського кодексу України, ч.3 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який за винятком окремих положень введено в дію з 01.05.2019р.

По-друге, на думку відповідача, положення п.2.4.19 проекту договору щодо здійснення Одеською Митницею ДФС оплати послуг за період з 01.01.2015р. за тарифами, що діють на момент укладання договору ( день набрання законної сили рішенням суду ) суперечать ч.2 ст.187 Господарського кодексу України, ч.ч.1,5 ст.48 Бюджетного кодексу України, ч.2 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги, який був чинним до 01.05.2019р. та ч.1 ст.10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який за винятком окремих положень введено в дію з 01.05.2019р., адже, тарифи на теплову енергію, водопостачання та водовідведення постійно змінювалися та значно зросли порівняно з 2015 роком. Одеська Митниця ДФС, відповідно до положень п.34-1 ч.1 ст.4, ч.ч.1,3 ст.546 Митного кодексу України є органом доходів і зборів та органом державної влади. Згідно ч.1 ст.557 зазначеного Кодексу фінансування, матеріально-технічне забезпечення та розвиток інфраструктури органів доходів і зборів здійснюється за рахунок державного бюджету. За приписами п.12,47 ст.2 Бюджетного кодексу України органи державної влади є бюджетними установами та розпорядниками бюджетних коштів. За таких обставин, згідно ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації. Відповідно до ч.5 зазначеної статті Казначейство України здійснює реєстрацію та облік бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів і відображає їх у звітності про виконання бюджету. При реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань здійснюється перевірка відповідності напрямів витрачання бюджетних коштів бюджетному асигнуванню, паспорту бюджетної програми. Згідно п.п.20,23 ч.1 ст.116 Бюджетного кодексу України порушенням бюджетного законодавства визнається порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання, зокрема, взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України; здійснення платежів за рахунок бюджетних коштів без реєстрації бюджетних зобов`язань, за відсутності підтвердних документів чи при включенні до платіжних документів недостовірної інформації, а також безпідставна відмова у проведенні платежу органами Казначейства України.

За таких обставин, враховуючи, що договір про відшкодування експлуатаційних витрат не зареєстрований в органах Казначейства, а кошторисом Одеської митниці ДФС на 2019 рік не передбачено здійснення видатків на оплату коштів ДП «АМПУ» за період з 01.01.2015р. за тарифами, які діють на момент укладення договору.

По-третє, відповідач вважає, що надана позивачем редакція договору не відповідає умовам Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2005р. №630 ( в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2009р. №933) та не містить усіх істотних умов договору у сфері житлово-комунальних послуг, передбачених положеннями ч.3 ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який за винятком окремих положень введено в дію з 01.05.2019р.

Зокрема, надана позивачем редакція договору не містить такої істотної умови як ціна договору (загальна вартість послуг), адже в.п.1.3 розділу 1 договору не зазначено числове значення ціни договору, з урахуванням чого, без досягнення згоди щодо ціни договору такий господарський договір не може вважатися укладеним.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, який, за розрахунком відповідача сплив 25.12.2011р. (15-денний термін з дати підписання договору оренди з РВФДМУ по Одеській області з урахуванням вихідних днів 25.12.2008р. ), що є безумовною підставою для відмови у позові. При цьому, відповідач вважає, що укладення 27.09.2016р. між Орендодавцем та Орендарем договору про внесення змін до договору оренди від 03.12.2008р., згідно якого ДП «АМПУ» в особі Одеської філії як правонаступник ДП «ОМТП» стало балансоутримувачем орендованих нежитлових приміщень, не впливає на порядок обчислення позовної давності щодо вимог, які випливають з договору оренди. Твердження позивача про наявність триваючого правопорушення відповідач вважає помилковим, адже триваючим правопорушенням є вимога щодо усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, а у даному випадку позовна заява стосується зовсім інших вимог.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- РВФДМУ по Одеській області, при повторному розгляді справи своєї правової позиції щодо позову до суду не надала.

Розглянув матеріали справи, заслухав позицію учасників справи та керуючись положеннями законодавства, судом встановлено, що 03.12.2008 р. між РВФДМУ по Одеській області (Орендодавець) та Південною митницею (Орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-160, відповідно до умов п.1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення загальною площею 231,9 кв.м, територіально розташовані в будинку «Службове приміщення першого району» за адресою: м.Одеса, Митна площа, 1; нежитлові приміщення загальною площею 198,9 кв.м, територіально розташовані у будинку морського вокзалу за адресою: м.Одеса, вул.Приморська, 6; нежитлове приміщення першого та другого поверху, загальною площею 494,0 кв.м, територіально розташовані в «Корпусі №2 з теплопунктом» за адресою: м.Одеса, вул.Андрієвського, 2; нежитлові приміщення загальною площею 1239, 4 кв.м, територіально розташовані у будинку морського вокзалу (майно), що перебуває на балансі ДП «ОМТП», за адресою: м.Одеса, вул.Приморська, 6. Майно передається в оренду для службового використання ( п.1.2 Договору).

За актом приймання-передачі від 03.12.2008р. об`єкт оренди передано Орендарю. За умовами п.10.1 Договору, його було укладено на 2 роки 11 місяців. При цьому, відповідно до п.10.4 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця та у разі належного виконання орендарем умов цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та чинним законодавством за умови відсутності заперечень органу уповноваженого управляти об`єктом оренди, наданих Орендодавцю у встановлений законодавством термін.

Судом встановлено, що 27 вересня 2016р. між 27.09.2016р. між РВФДМУ по Одеській області (Орендодавець) та Одеською митницею ДФС, як правонаступником Південної митниці (Орендар) було укладено договір про внесення змін до договору оренди від 03.12.2008р. нерухомого майна, що належить до державної власності, яким п.1.1 договору викладено у новій редакції, та визначено, що балансоутримувачами об`єкту оренди є ДП «ОМТП» (балансоутримувач 1) щодо нежитлових приміщень загальною площею 231,9 кв.м, територіально розташованих в будинку «Службове приміщення першого району» за адресою: м.Одеса, Митна площа, 1. А також ДП «АМПУ» (адміністрація Одеського морського порту) ( балансоутримувач 2), щодо нежитлових приміщень загальною площею 1438, 30 кв.м, територіально розташованих у будинку морського вокзалу за адресою: м.Одеса, вул.Приморська, 6, та нежитлових приміщень першого та другого поверху, загальною площею 494,0 кв.м, територіально розташовані в «Корпусі №2 з теплопунктом» за адресою: м.Одеса, вул.Андрієвського, 2. При цьому, сторони за договором також домовилися, що зміни набирають чинності з дня їх підписання сторонами та скріплення печатками, а даний договір регламентує взаємовідносини між сторонами, що виникли між ними з 13.06.2013р. у відповідності до положень ст.631 Цивільного кодексу України.

За приписами ч.1 ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Отже, виходячи з зазначених положень законодавства, правовідносини, що виникли між РВФДМУ по Одеській області (Орендодавець) та Одеською Митницею ДФС, як правонаступником Південної митниці (Орендар), є орендними.

Суд також вважає за необхідне додатково зауважити, що сторонами за договором оренди №ДФ-160 від 03.12.2008р. є лише РВФДМУ по Одеській області (Орендодавець) та Одеська Митниця ДФС, як правонаступник Південної митниці (Орендар). Балансоутримувачі- ДП «ОМТП» (балансоутримувач 1) та ДП «АМПУ» (адміністрація Одеського морського порту) ( балансоутримувач 2) не є сторонами за договором оренди №ДФ-160 від 03.12.2008р. згідно преамбули договору оренди №ДФ-160 від 03.12.2008р. та договору від 27.09.2016р. про внесення змін до договору оренди від 03.12.2008р. З балансоутримувачами договір оренди №ДФ-160 від 03.12.2008р. та договір від 27.09.2016р. про внесення змін до договору оренди від 03.12.2008р. було лише погоджено. Крім того, на виконання умов договору оренди №ДФ-160 від 03.12.2008р. саме Орендодавець- РВФДМУ по Одеській області передав об`єкт оренди у користування Орендарю Південній митниці, правонаступником якої є Одеська Митниця ДФС, що підтверджується текстом акту приймання-передачі від 03.12.2008р. Балансоутримувач фактично лише повідомлений про складання такого акту та передачу об`єкту в орендне користування та представник балансоутримувача, можливо, був присутній при фактичній передачі обєкта оренди у користування.

За приписами ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, враховуючи укладення договору оренди №ДФ-160 від 03.12.2008р., у сторін за цим договором виникли певні права та обов`язки, які виникли на підставі зазначеного договору, що відповідає положенням ст.11 Цивільного кодексу України . Частина 3 ст.510 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Дійсно, відповідно до п. 5.9 договору оренди Орендар зобов`язався здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна, шляхом укладання протягом 15 робочих днів після підписання договору з балансоутримувачем орендованого майна договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг.

Але, зазначене зобов`язання виникло у Орендаря безпосередньо перед Орендодавцем, а не перед третьою особою балансоутримувачем. При цьому, умовами договору оренди сторони передбачили відповідальність Орендаря за невиконання зазначеного зобов`язання у вигляді права Орендодавця вимагати розірвання договору оренди у разі, якщо Орендар не укладає договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання об`єкту оренди та надання комунальних послуг Орендарю.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що виходячи з умов договору оренди №ДФ-160 від 03.12.2008р. у Орендаря виникло зобов`язання перед балансоутримувачем щодо обов`язкового укладання договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання об`єкту оренди та надання комунальних послуг Орендарю.

Згідно ст.511 Цивільного кодексу України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. При цьому, згідно ч.ч.1,2 ст. 636 Цивільного кодексу України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору.

Отже, враховуючи умови п.5.9 договору оренди №ДФ-160 від 03.12.2008р. у балансоутримувача- ДП «АМПУ» (адміністрація Одеського морського порту) виникло право звернутися до Орендаря з пропозицією щодо укладання договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг. Зазначене не суперечить вимогам законодавства, адже, відповідно до ч.1 ст.641 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.182 Господарського кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити будь-яка із сторін майбутнього договору.

За матеріалами справи, з метою реалізації свого права, ДП «АМПУ» (адміністрація Одеського морського порту) лише супровідним листом від 13.09.2017р. (вих.№33А/1962) направило Орендарю- Одеській Митниці ДФС для узгодження та підписання проекти договорів на відшкодування експлуатаційних витрат з надання послуг з видачі питної води, прийом господарсько-побутових стоків у систему каналізації, утримання теплового обладнання та мереж теплопостачання, а також на відшкодування експлуатаційних витрат за спожиту електричну енергію.

У подальшому, 16.03.2018р. ( вих.№19-33А /492) позивач направив на адресу Одеської Митниці ДФС лист з проханням погодити договори на відшкодування експлуатаційних витрат, що були направлені супровідним листом від 13.09.2017р. (вих.№33А/1962) . У зв`язку із відсутністю будь-якої відповіді від Одеської Митниці ДФС та не отриманням підписаного договору на відшкодування експлуатаційних витрат, позивач - ДП «АМПУ» (адміністрація Одеського морського порту) звернувся до суду з позовом щодо зобов`язання Одеської Митниці ДФС укласти договір на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) в запропонованій позивачем редакції .

Слід зауважити, що згідно ст.627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ч.ч.1,3 ст.180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, згідно ч.4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі : вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

Відповідно до встановленого законодавством України загального порядку укладання господарських договорів, зокрема, ч.1 ст.641 Цивільного кодексу України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне надати правову оцінку істотним умовам договору на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) в запропонованій позивачем редакції .

За умовами ч.1 ст.632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Але, п.1.3 договору в редакції позивача не містить загальної суми договору на 2018 рік, отже, сторона за договором Одеська Митниця ДФС, як Замовник послуг водопостачання, водовідведення та теплопостачання, взагалі не отримала пропозиції щодо такої істотної умови як ціна договору.

Крім того, відповідно до п.2.4.19 договору після підписання договору Замовник зобов`язаний оплатити послуги за період з 01.01.2015р. за тарифами, які діють на момент укладення договору.

При цьому, відповідно до п.3.3 договору оплата здійснюється за тарифами, що діють на момент отримання послуг теплопостачання, водопостачання та водовідведення, затвердженими у встановленому чинним законодавством порядку та затвердженими наказом начальника адміністрації Одеського морського порту. На момент укладання договору діють такі тарифи: -відшкодування експлуатаційних витрат на утримання мереж водопостачання та - видача питної води (з міського водопроводу) від водопровідної мережі ОФ ДП АМПУ: 40,00 грн. за 1м3 (без урахування ПДВ);

- видача питної води (з артезіанських свердловин) від водопровідної мережі ОФ ДП АМПУ: 46,55грн. за 1м3 (без урахування ПДВ);

- видача питної води від водопровідної мережі ОФ ДП АМПУ (без урахування території транзитно-вантажного терміналу та автобази):43,93 грн. за 1м3 (без урахування ПДВ);

- прийом господарсько-побутових стоків у систему каналізації ОФ ДП АМПУ: 50,339 грн. за їм3 (без врахування ПДВ);

- відшкодування витрат на виробництво теплової енергії, транспортування та постачання теплової енергії від готельні №6 (на природному газі): 3 659,03 грн. за 1 Гкал (без урахування ПДВ);

- відшкодування витрат на виробництво теплової енергії, її транспортування та постачання від котельні №6 (на дизельному паливі) - 5 582,20 грн. за 1 Гкал (без урахування ПДВ).

Згідно ч.2 ст.187 Господарського кодексу України день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

За таких обставин, положення п.2.4.19 договору суперечать п.3.3. договору, адже на дату набрання чинності рішенням суду ( як і станом на дату розгляду справи по суті ), з урахуванням матеріалів справи, існують зовсім інші тарифи на послуги, ніж ті, що зазначені у п.3.3 договорі.

Стосовно умов п.2.4.19 договору також слід зауважити, що позивачем до матеріалів справи не надано доказів того, що ним надавалися Одеській Митниці ДФС послуги теплопостачання, водопостачання та водовідведення починаючи з 01.01.2015р., а проект договору взагалі був направлений на адресу відповідача 13.09.2017р., що унеможливлює виникнення правовідносин з 01.01.2015р.

Суд також погоджується позицією відповідача у справі стосовно того, що положення п.2.4.19 договору щодо здійснення Одеською Митницею ДФС оплати послуг за період з 01.01.2015р. за тарифами, що діють на момент укладання договору ( день набрання законної сили рішенням суду ) суперечать ч.2 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги, який був чинним до 01.05.2019р. та ч.1 ст.10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який за винятком окремих положень введено в дію з 01.05.2019р., адже, відповідно до ч.2 ст.32 «Про житлово-комунальні послуги», який був чинним до 01.05.2019р., розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством. Згідно ж ч.1 ст.10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги «, який за винятком окремих положень введено в дію з 01.05.2019р. ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Другою істотною умовою є строк договору. З урахуванням заяви позивача про уточнення редакції п.7.4 договору, позивач виклав зазначений пункт договору у такій редакції: цей Договір укладається на строк до 31.12.2019р., набирає чинності з дня його підписання сторонами та скріплення печатками сторін, в разі наявності. Договір може бути розірвано і в інший термін за ініціативою будь-якою із сторін у порядку, визначеному законодавством України. Згідно із ст.631 ЦК України умови цього договору розповсюджуються на взаємовідносини сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01.01.2015р.

Згідно ч.ч.1-3 ст.631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Але, позивачем у справі взагалі не обґрунтовано, за яких підстав умови договору на відшкодування витрат на спожиті послуги між ДП «АМПУ» та Одеською Митницею ДФС розповсюджуються на взаємовідносини цих сторін починаючи саме з 01.01.2015р., адже, як вже зазначалося, проект договору для підписання позивачем на адресу відповідача направлений лише 13.09.2017р. Доказів існування правовідносин у вигляді документів, що підтверджують надання послуг, виставлення рахунків для оплати, здійснення оплати за надані послуги, позивачем до матеріалів справи не надано.

Крім того, відповідно до п.3 ч2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який був чинним станом на дату складання позивачем проекту договору на відшкодування експлуатаційних витрат Виконавець ( у даному випадку- ДП`АМПУ» як балансоутримувач) зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджено постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005р. (із змінами та доповненнями) . Зазначений типовий договір містить розділ «Порядок встановлення факту неналежного надання або ненадання послуг та розв`язання спорів», який, на думку суду, має істотне значення для правовідносин між сторонами за таким договором. Але, наданий позивачем проект договору на відшкодування експлуатаційних витрат такого розділу взагалі не містить.

За таких обставин, на думку суду, відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача укласти з ДП «АМПУ» договір на відшкодування експлуатаційних витрат саме у запропонованій ним редакції, яка міститься у тексті позовної заяви.

З урахуванням зазначеного, судом не розглядається заява відповідача щодо застосування строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом, адже, у даному випадку суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що позивачем обрано належний спосіб порушеного права, наявність якого передбачено положеннями ст.20 Господарського кодексу України та ст.16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Згідно ч.ч.1,2, 4 ст. 12 цього Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються статтями 13 - 15 цього Закону.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що дійсно, згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 11 Закону України Про морські порти України на території морських портів і морських терміналів, через які здійснюється міжнародне сполучення, за рішенням Кабінету Міністрів України відкриваються пункти пропуску через державний кордон України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Межі території пункту пропуску на території морських портів визначаються адміністрацією морських портів України, а на території морських терміналів - власниками морських терміналів за погодженням з органом охорони державного кордону та органом доходів і зборів.

Адміністрація морських портів України або власник морського терміналу на безоплатній основі надає у користування приміщення для організації пункту пропуску через державний кордон України, де здійснюються в установленому законодавством порядку прикордонний, митний контроль і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Але, жодним законодавчим актом не передбачено безоплатне надання будь-яким органам доходів і зборів, у тому числі митним органам, житлово-комунальних послуг на безоплатній основі. Фінансування відповідного органу за рахунок державного бюджету жодним чином не свідчить про звільнення органу від оплати наданих йому послуг і у випадку укладення сторонами відповідного договору, таких договір має бути зареєстровано у встановленому порядку та взято на облік як бюджетне зобов`язання.

Згідно частини третьої статті 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно ст. ст. 123, 129 ГПК України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Державного підприємства Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту) до Одеської Митниці ДФС про зобов`язання укласти договір відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення (підписання).

Повне рішення складено 25 жовтня 2019 р.

Суддя Н.В. Рога