ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2019 року м.Дніпро Справа № 904/10435/17

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чус О.В.

судді: Коваль Л.А., Кузнецов В.О.

Секретар судового засідання Кисельов Є.О.

Представники сторін:

від позивача: Гуртовий В.Ю., довіреність №7/10-3748 від 21.12.2018 р., представник;

від відповідача: Монастирьов В.В., довіреність №20/19 від 15.07.2019 р., адвокат;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2019, повне рішення складено 29.03.2019, ухвалене колегією суддів у складі: Головуючого судді Первушин Ю.Ю. судді Ліпинський О.В. та судді Соловйова А.Є., у справі № 904/10435/17

за позовом Дніпровської міської ради, м. Дніпро

до Акціонерного товариства "Дніпроважмаш", м. Дніпро

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Регіональне відділення фонду державного майна по Дніпропетровській області України

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 Дніпровська міська рада звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" про передачу гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпропетровської міської ради.

Правовою підставою позову визначено частину четверту статті 1, частину першу та пункт 1 частини третьої статті 14, пункт 19 частини першої статті 18 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.2018 у справі №904/10435/17 (суддя Ніколенко М.О.) в задоволенні позову відмовлено повністю. (а.с.80-81, т.1)

Господарський суд дійшов висновку про те, що сфера дії Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не поширюється на спірний гуртожиток, оскільки він не увійшов до статутного фонду підприємства під час приватизації і був побудований за радянських часів колективним власником за власні кошти, а тому безоплатна передача гуртожитку позивачу без згоди відповідача буде порушувати право відповідача на власність, гарантоване статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 07.05.2018 апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - залишено без задоволення, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.2018 у справі №904/10435/17 - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 06.09.2018 касаційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено частково, постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 07.05.2018 та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.2018 скасовано. Справу №904/10435/17 направлено на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області. (а.с.184-199, т.1)

Верховний Суд дійшов висновку про скасування прийнятих судами рішень з підстав порушення як норм матеріального права: неправильним застосуванням судами положення частин 3-4 статті 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" та помилковим висновком судів про те, що сфера дії зазначеного закону не поширюється на спірний гуртожиток, так і процесуальних норм щодо оцінки доказів можливих варіантів процедури передачі спірного майна у власність територіальної громади відповідно до статті 14 Закону №500-VІ.

05.02.2019 під час нового розгляду справи позивач змінив предмет позову на підставі ч.3-4 ст. 46 ГПК України, у зв`язку зі зміною фактичних обставин справи, які сталися під час нового розгляду справи: відповідач відчужив на користь третіх осіб частину будівлі спірного гуртожитку за договорами купівлі-продажу нерухомого майна житлового приміщення, в результаті чого у власності відповідача залишилась лише частина будівлі гуртожитку. В заяві про зміну предмета позову позивач просить суд прийняти рішення про передачу частини об`єктів нерухомого майна, які залишились у відповідача та визначає їх перелік. (а.с. 106-108, т.2)

Ухвалою Господарського суду від 05.02.2019 прийнята до розгляду заява про зміну предмета позову.

В результаті нового розгляду справи №904/10435/17, господарським судом Дніпропетровської області прийнято колегіальне рішення від 20.03.2019 про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Судом зобов`язано Акціонерне товариство "Дніпроважмаш" передати до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради в порядку статті 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" об`єкти нерухомого майна:

- будівля гуртожитку літ. А-9, А21, приміщення на І-VIII поверхах, приміщення загального користування поз. 1-13, 1-14 у прибудові А11 та поз. ІХ-1-ІХ-5, IX-11, IX-12 на IX поверсі літ. А-9, ґанки літ. а, а1, огорожа № 1, ворота № 2, хвіртка № 3, покриття І, загальною площею 8457,1 кв. м., житловою площею 4413,5 кв. м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101, який знаходиться за адресою: просп. Івана Мазепи, 3, м.Дніпро;

- житлове приміщення № 814 в будівлі гуртожитку літ. А-9 на VIII поверсі, загальною площею 22,3 кв. м., житловою площею 17,2 кв. м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101, який знаходиться за адресою: просп. Івана Мазепи, 3, м. Дніпро;

- житлове приміщення №706 в будівлі гуртожитку літ. А-9 на VII поверсі, загальною площею 16,5 кв. м., житловою площею 11,4 кв. м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101, який знаходиться за адресою: просп. Івана Мазепи, 3, м. Дніпро;

- житлове приміщення №705 в будівлі гуртожитку літ. А-9 на VII поверсі, загальною площею 22,3 кв. м., житловою площею 17,2 кв. м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101, який знаходиться за адресою: просп. Івана Мазепи, 3, м. Дніпро;

- нежитлове приміщення №643 (поз. 1, І) в будівлі гуртожитку літ. А-9 на VI поверсі,

загальною площею 14,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101, який знаходиться за адресою: просп. Івана Мазепи, 3, м. Дніпро;

- житлове приміщення №618 в будівлі гуртожитку літ. А-9 на VI поверсі, загальною площею 22,3 кв. м., житловою площею 17,2 кв. м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101, який знаходиться за адресою: просп. Івана Мазепи, 3, м. Дніпро;

- житлове приміщення №602 в будівлі гуртожитку літ. А-9 на VI поверсі, загальною площею 16,5 кв. м., житловою площею 11,4 кв. м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101, який знаходиться за адресою: просп. Івана Мазепи, 3, м. Дніпро.

Крім того, за рішенням суду стягнуто з Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на користь Дніпровської міської ради витрати по сплаті судового збору в розмірі 7 443,00 грн.

Господарський суд дійшов висновку про безоплатну передачу гуртожитка без згоди власника, яка допускається відповідно до визначеної процедури згідно п.п. б п. 1 ч.3 ст.14 Закону №500-VІ. Суд зазначив, що спосіб передачі гуртожитку на компенсаційній та частково компенсаційній основі передбачає ініціативу на таку передачу з боку власників гуртожитку, однак доказів такого волевиявлення з боку відповідача судом не встановлено, позов про передачу гуртожитку на частково компенсаційній основі на підставі п.п. б) п. 2) ст.14 Закону місцевою радою не заявлявся.

Місцевий господарський суд звернув увагу на те, що факт, що за правовим статусом спірний об`єкт державного майна було приватизовано таким способом, який не передбачав його обов`язкового включення у статутний фонд (капітал), не змінює загального правила, передбаченого частиною 4 статті 1 Закону №500-VІ про те, що дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, які до 01.12.1991 перебували у приватній чи колективній власності юридичних осіб, оскільки правопопередником відповідача у справі було підприємство державної форми власності, що встановлено за рішенням суду від 04.11.2002 у справі №Н30/10. Спірний гуртожиток не перебував у колективній чи приватній власності до 01.12.1991.

Не погодившись з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2019 у справі №904/10435/17, акціонерне товариство "Дніпроважмаш" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати повністю та провадження у справі припинити, оскільки за вимогами п. 18 ч. 1 ст. 19 КАСУ спори у справах про вилучення майна з мотивів суспільної необхідності підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а не господарського.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального права та неправильним застосуванням норм процесуального права на підставі наступного:

- задовольняючи позов, суд порушив принцип верховенства права про непорушність приватної власності, закріплений ст. 8 та ст. 126 Конституції України та ст. 41 Конституції України. Апелянт зазначив, що примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану (аналогічні норми містять ч.1 ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України);

- в даному випадку відсутня жодна з підстав, визначена ст. 346 ЦК України та Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» для припинення права власності відповідача та інших власників кімнат гуртожитку на належне їм майно. Відповідач безоплатно набув право власності на спірний гуртожиток на підставі рішення господарського суду від 04.11.2002 у справі №Н30/10, яке залишене без змін постановами апеляційної та касаційної інстанцій та має преюдиціальне значення для вирішення даної справи. Гуртожиток під час приватизації не увійшов до статутного фонду відповідача;

- апелянт вважає, що дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів згідно ч. 4 ст. 1 цього Закону, оскільки гуртожиток не було включено до статутного фонду відповідача та був переданий безоплатно у власність відповідача як об`єкт соціально-побутового призначення, що створений за рахунок коштів фонду соціального розвитку підприємства із зменшенням ціни, на яку було придбано майно підприємства;

- суд не визначив чи було дотримано необхідний справедливий баланс між суспільними інтересами з правом відповідача на мирне володіння своїм майном. Суд не зазначив які саме виключні підстави виправдовують примусове відчуження майна у його власника без справедливого відшкодування;

- судом взагалі не розглядались інші варіанти передачі майна крім без компенсаційного, що, на думку скаржника, призвело до неправомірного вилучення майна у його власника;

- суд першої інстанції обмежився лише вказівкою на те, що відповідач не звертався до суду з вимогами про компенсацію вартості майна, яке примусово відчужується, чим порушив права відповідача, оскільки відповідач, як власник майна, не мав жодних намірів на відчуження гуртожитку, а порядок передачі до комунальної власності з повною чи частковою компенсацією його вартості повинен був визначити позивач, як ініціатор примусового відчуження майна.

21.06.2019 позивач надав апеляційному господарському суду письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких не погоджується із обґрунтуванням апеляційної скарги, вважає рішення суду законним, прийнятим відповідно до норм чинного законодавства та повністю узгодженим з висновками Верховного Суду, зробленими у цій справі, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Позивач вважає аргумент апелянта про те, що Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не поширюється на спірний гуртожиток таким, що суперечить висновку Верховного Суду, викладений в п. 18.2 постанови від 06.09.2018 у цій справі № 904/10435/17, який є обов`язковим для врахування у застосуванні норм законодавства. (а.с. 212-214, т.2)

Третя особа не скористалась своїм правом та письмових пояснень у справі не надала, участі в судових засіданнях не приймала, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що не перешкоджає розгляду справи.

Проте, колегією суддів враховано правову позицію третьої особи, викладену у відзивах під час розгляду справи в судах інших інстанцій, що наявні в матеріалах справи. Так, зокрема, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області зазначило про те, що приватизація Орендного підприємства "Дніпропетровський завод важкого машинобудування" здійснювалась на підставі наказу №25-ДП від 05.08.1993 та згідно з наказом від 25.03.1994 створено ВАТ "Дніпроважмаш". При цьому, гуртожитки у складі об`єктів соціально-побутового призначення були передані безкоштовно правонаступнику державного підприємства у власність відповідно до статті 24 Закону України "Про приватизацію державного майна", просить прийняти законне та обґрунтоване рішення за касаційною скаргою Дніпровської міської ради.

10.10.2019 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, врахувавши позицію Верховного Суду у даній справі, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За приписами частин першої та другої статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Так, постановою Верховного Суду від 06.09.2018 справу № 904/10435/17 направлено на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області. (а.с.184-199, т.1)

В постанові Верховний Суд зазначив, що розглядаючи справу по-новому, судам належить врахувати процедуру, визначену частиною 3 статті 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", як таку, що допускає не тільки безоплатну передачу, але й різні варіанти оплатної передачі у власність територіальної громади гуртожитків, дослідити наявність державної частки у статутному капіталі відповідача, що також має значення для визначення розміру часткової компенсації згідно з частиною 4 статті 14 Закону №500-VІ та, з врахуванням принципів застосування статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дійти висновку про можливість передачі спірного гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради в порядку, визначеному статтею 14, статтею 25-1 Закону №500-VІ. Судам слід врахувати рекомендації ЄСПЛ щодо необхідності дотримання балансу публічного та приватного інтересу при вилученні майна власника для публічних потреб забезпечення житлом окремих громадян, які потребують соціального захисту, а також ті обставини, що предметом спору є передача гуртожитку в порядку статті 14 Закону №500-VІ, яка передбачає як безоплатну передачу, так і декілька варіантів можливої передачі з оплатою за нього.

Отже, розглядаючи апеляційну скаргу на рішення господарського суду після нового розгляду справи та надаючи оцінку доказам у справі, колегія суддів враховує вищевикладені висновки Верховного Суду.

Так, предметом спору у даній справі є передача гуртожитку з колективної власності юридичної особи до комунальної власності територіальної громади міста в порядку статті 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

Подання позову до суду зумовлено колективним зверненням мешканців спірного гуртожитку до Дніпровської міської ради про надання їм допомоги у безоплатній приватизації кімнат у гуртожитку, який належить ПАТ "Дніпроважмаш". Звернення надійшло до Дніпровської міської ради 15.11.2017.

З матеріалів справи вбачається, що Акціонерне товариство "Дніпроважмаш" (відповідач) є власником житлового гуртожитку, який знаходиться за адресою: місто Дніпро, проспект Івана Мазепи, 3.

Відповідач безоплатно набув у власність гуртожиток, як об`єкт соціально-побутового значення, створеного за рахунок коштів фонду соціального розвитку підприємства, в ході приватизації державного майна у 1993 році, що встановлено рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.11.2002 у справі №Н30/10, яке набрало чинності та має преюдиціальну силу. Право власності відповідача зареєстровано на підставі зазначеного судового рішення. (т. 1, а.с. 36-39).

Отже, за радянських часів до 01.12.1991 гуртожиток не перебував у приватній або колективній власності, а мав статус державного майна, яке було передано безоплатно відповідачу з урахуванням приватизаційних пільг відповідно до частини 2 статті 24 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" в редакції від 06.03.1993.

Спірний гуртожиток не був включений до статутного фонду (капіталу) відповідача під час приватизації, як об`єкт безоплатно переданий у власність відповідачу, з урахуванням існуючих на той час пільг приватизаційного законодавства для колективу орендарів державного підприємства.

Проте, як зазначив Верховний Суд в п. 18.2 постанови, той факт, що за правовим статусом спірний об`єкт державного майна було приватизовано таким способом, який не передбачав його обов`язкового включення у статутний фонд (капітал), не змінює загального правила, передбаченого частиною 4 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, які до 01.12.1991 перебували у приватній чи колективній власності юридичних осіб), оскільки правопопередником відповідача у справі було підприємство державної форми власності, що встановлено рішенням господарського суду від 04.11.2002 у справі №Н30/10.

Таким чином, гуртожиток перебував в державній власності до моменту безоплатного набуття підприємством відповідача власності на нього.

Сфера дії Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" поширюється на майно державної форми власності (гуртожитки), які були передані безоплатно у колективну власність в ході пільгової приватизації у 1992-1993 роках (п. п.18-18.2 постанови Верховного Суду у цій справі).

Відповідно до частини 2 статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Нормами частини 5 ст. 41 Конституції України передбачено, що примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Згідно положень п.п. 1, 5 ч.1 статті 3 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів, зокрема, всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад; рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд.

Особливості передачі гуртожитків у власність територіальних громад визначені ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", яка передбачає різні випадки передачі гуртожитків як безоплатні, так і з компенсацією частковою або повною з визначенням чітких підстав для цього.

Так, відповідно до ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Гуртожитки державної форми власності передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону на безкомпенсаційній основі.

Гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів: 1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду; 2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради; б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради; 3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються: а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку; б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.

Розмір компенсації вартості гуртожитків, що передаються відповідно до цього Закону у власність територіальних громад на частково-компенсаційній або компенсаційній основі, розраховується відповідно до вартості гуртожитків, за якою їх було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, з урахуванням зменшення вартості внаслідок нарахованого фізичного зносу або збільшення вартості в результаті фактично підтверджених витрат власників на проведення капітального ремонту за час перебування гуртожитків у їхній власності.

У разі наявності корпоративних прав держави у статутному капіталі таких товариств розмір компенсації визначається пропорційно до обсягу таких прав відповідно до закону.

Компенсація власнику гуртожитку здійснюється у грошовій формі в національній грошовій одиниці України (гривні).

Отже, для визначення на якій основі спірний гуртожиток підлягає передачі територіальній громаді міста першочерговим є аналіз наявності чи відсутності тих чи інших підстав для вищеперелічених в Законі випадків.

В останньому абзаці п. 19.1 постанови від 06.09.2018 у справі № 904/10435/17 Верховний Суд зазначив, що судам слід врахувати рекомендації ЄСПЛ щодо необхідності дотримання балансу публічного та приватного інтересу при вилученні майна власника для публічних потреб забезпечення житлом окремих громадян, які потребують соціального захисту, а також ті обставини, що предметом спору є передача гуртожитку в порядку статті 14 Закону №500-VІ, яка передбачає як безоплатну передачу, так і декілька варіантів можливої передачі з оплатою за нього.

Проаналізувавши вищенаведені в Законі способи та підстави можливої передачі житлового гуртожитку територіальній громаді міста, врахувавши всі встановлені обставини у справі, місцевий господарський суд господарський суд Дніпропетровської області обрав безкомпенсаційну основу для передання гуртожитку без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду, визначену п.п. б п. 1 частини 3 статті 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", оскільки, з огляду на встановлені обставини справи, застосуванню підлягає лише такий спосіб передання.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає такі висновки господарського суду Дніпропетровської області необґрунтованими з огляду на наступне.

Як зазначено в п.19.1 постанови Верховного Суду від 06.09.2018 справу №904/10435/17, статтею 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також передбачено можливість обмеження права на вільне володіння своїм майном, зокрема, зазначено, що "попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів".

Зважаючи на положення частини 1 статті 9 Конституції України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

У справі "Прессос Компанія Нав`єра С. А." та інші проти Бельгії (рішення від 20.11.1995, Series A No. 332) ЄСПЛ підкреслив, що національні органи мають широкі межі розсуду при визначенні того, що є "в інтересах суспільства". Суд наголосив, що цілком прийнятним є те, що законодавець користується більшими можливостями для здійснення соціально-економічної політики, і Суд поважає підхід законодавця до проблеми вимог, пов`язаних з "інтересами суспільства".

У справі "Україна-Тюмень" проти України (рішення ЄСПЛ 22.11.2007) ЄСПЛ зазначив, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Суд не може не скористатися своїми повноваженнями щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на "мирне володіння майном" в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу. Позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання та відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою відповідно до пункту 1 статті 1 Протоколу лише за виключних обстави (пункти 55-57 рішення).

Судами не досліджувалися можливі варіанти передачі спірного гуртожитку з врахуванням статті 14 Закону №500-VІ, оскільки висновки судів ґрунтувалися на тому, що цей Закон не поширює свою дію на майно (гуртожиток як майновий комплекс), що є предметом спору.

Судам слід врахувати рекомендації ЄСПЛ щодо необхідності дотримання балансу публічного та приватного інтересу при вилученні майна власника для публічних потреб забезпечення житлом окремих громадян, які потребують соціального захисту, а також ті обставини, що предметом спору є передача гуртожитку в порядку статті 14 Закону №500-VІ, яка передбачає як безоплатну передачу, так декілька варіантів можливої передачі з оплатою за нього.

Отже, розглядаючи справу по новому, судам належить врахувати процедуру, визначену національним законодавством згідно з частиною 3 статті 14, Закону №500-VІ, як таку, що допускає не тільки безоплатну передачу, але й різні варіанти оплатної передачі у власність територіальної громади гуртожитків, дослідити наявність державної частки у статутному капіталі відповідача, що також має значення для визначення розміру часткової компенсації згідно з частиною 4 статті 14 Закону №500-VІ та з врахуванням принципів застосування статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дійти висновку про можливість передачі спірного гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради в порядку, визначеному статтею 14, статтею 25-1 Закону №500-VІ.

Так, відповідно до преамбули Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» (далі - Закон) цей Закон визначає основні засади передачі об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність безоплатно або шляхом обміну.

У відповідності до абзацу шостого частини першої статті 2 Закону об`єктами передачі згідно з цим Законом є, зокрема об`єкти житлового фонду (у тому числі гуртожитки як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом.

Відповідно до статті 4 Закону передача об`єктів з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій - щодо об`єктів, визначених в абзаці шостому частини першої статті 2 цього Закону, та нерухомого майна, призначеного виключно для розміщення дошкільних навчальних закладів.

Ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування (стаття 3 Закону).

Відповідно до приписів частин другої та третьої статті 4-1 Закону, ініціатива щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, підприємств, на балансі яких перебувають ці об`єкти, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №910/12828/18 від 17.09.2019 року).

Таким чином, перехід права власності з комунальної до державної закон пов`язує з такою обов`язковою обставиною як відповідне волевиявлення на зазначену передачу як суб`єкта комунальної власності, так і власника гуртожитку (органу уповноваженого управляти державним майном).

У відповідності до частини п`ятої статті 7 Закону передача оформляється актом приймання-передачі, який підписується головою і членами комісії. Форма акта приймання-передачі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 10 Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482, передача оформляється актом приймання-передачі за формою згідно з додатком до Порядку подання та розгляду пропозицій щодо передачі об`єктів з комунальної у державну власність та утворення і роботи комісії з питань передачі об`єктів у державну власність, затвердженого цією постановою. Акт складається у чотирьох примірниках, підписується головою і членами комісії та затверджується органом, який створив комісію. Право на управління об`єктом передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Спори, пов`язані з порушенням майнових прав територіальних громад розглядаються судами за позовами органів місцевого самоврядування.

За змістом статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» - міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до вимог п. 51 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» - до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад відноситься надання згоди на передачу об`єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об`єктів з комунальної у державну власність, а також щодо придбання об`єктів державної власності.

З матеріалів справи вбачається, що Дніпропетровська міська рада звертаючись з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" про передачу гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпропетровської міської ради, в порушення вимог щодо виключної компетенції відповідно до вимог пункту 51 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідного рішення у визначений законом спосіб не приймала.

Дніпропетровською міською радою не вирішувалося питання щодо особливостей передачі частини приміщень гуртожитку за адресою: м.Дніпро, просп. Івана Мазепи,3, у власність територіальної громади, визначених ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", яка передбачає різні випадки передачі гуртожитків як безоплатні, так і з компенсацією частковою або повною з визначенням чітких підстав для цього.

Таким чином, перехід права власності закон пов`язує з такою обов`язковою обставиною як відповідне волевиявлення на зазначену передачу суб`єкта комунальної власності Дніпропетровської міської ради, яка свою виключну компетенцію відповідно до вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не реалізувала.

Досліджуючи питання підстав набуття відповідачем права власності на спірний об`єкт нерухомості будівлю гуртожитку за адресою: м.Дніпро, просп. Івана Мазепи,3, колегія суддів апеляційної інстанції, вважає за необхідне зазначити наступні обставини.

Відповідно рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.11.2002 року у справі № Н30/10 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Дніпроважмаш» до Регіогального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області було вирішено визнати право власності в тому числі на гуртожиток АДРЕСА_1 1 АДРЕСА_2 ) ( т.1., а.с. 36-39).

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.12.2002 року у справі № 02-5/5-14/117 ( Н30/10) рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.11.2002 року у справі № Н30/10 залишено без змін, апеляційну скаргу регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області без задоволення ( т. 1, а.с.- 40-41)

Постановою Вищого господарського суду України від 08.04.2003 року у справі № Н30/10 було вирішено касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області залишити без задоволення, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.11.2002 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.11.2002 року залишити без змін ( т.1, а.с.- 42-46).

Верховним Судом України від 26.10.2006 року було розглянуто касаційне подання Генерального прокурора України на постанову Вищого господарського суду України від 08.04.2003 року у справі № Н30/10 за позовом ВАТ «Дніпроважмаш» до регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області про визнання за позивачем права власності на об`єкти соціально-побутового призначення і винесена постанова, відповідно до якої касаційне подання Генерального прокурора України залишено без задоволення, а постанова Вищого господарського суду України від 8 квітня 2003 року - без змін ( т.1, а.с.-47-49).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2955365 від 01.03.2004 року, виданого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за Відкритим акціонерним товариством «Дніпроважмаш» було зареєстровано право колективної форми власності на будівлю гуртожитку за адресою: м.Дніпропетровськ, пр.Петровського,3 ( т.1. а.с.- 25).

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Висновки Європейського суду з прав людини потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Одним із важливих елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. При цьому ЄСПЛ вважає, що не існує універсальних правил визначення розміру компенсації й таке питання повинно розглядатися в кожному конкретному випадку з урахуванням усіх фактичних обставин. Компенсація має бути розумно пов`язаною з вартістю втраченого майна, але не обов`язково має відповідати його ринковій вартості.

Місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, не врахував вказівок, викладених у п.20 постанови Верховного Суду України від 06.09.2018 справі №904/10435/17, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а відповідне рішення суду першої інстанції скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з положеннями ст. 236 ГПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно положень пунктів 3 і 4 частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення.

Вимоги апеляційної скарги стосовно припинення провадження у справі з підстав підсудності даного спору адміністративному судочинству за п. 18 ч. 1 ст. 19 КАСУ (спори у справах про вилучення майна з мотивів суспільної необхідності підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства), колегією суддів не приймаються до уваги і не розглядаються, оскільки не заявлялись в суді першої інстанції та апелянт не навів поважних причин, з яких такі вимоги не були заявлені під час розгляду спору в суді першої інстанції. Крім того, предметом розгляду у даній справі є позовні вимоги про зобов`язання вчинити певні дії, а не вимоги про вилучення майна.

Доводи апеляційної скарги стосовно порушення його права власності спростовуються викладеними вище обставинами та висновком Верховного Суду, а тому колегією суддів відхиляються як безпідставні.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" - задовольнити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2019 у справі №904/10435/17 - скасувати.

У задоволені позову відмовити.

Стягнути з Дніпровської міської ради на користь Акціонерного товариства "Дніпроважмаш" витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 11 164, 50 грн.

Видачу відповідного наказу, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Постанова складена у повному обсязі 22.10.2019.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя Л.А. Коваль

Суддя В.О. Кузнецов