ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року Справа № 903/427/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Тимошенко О.М.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Незнамова Т.О. - адвокат, представник за довіреністю від 10.10.2019р. №14-355

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна", м.Київ

на рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 23.08.19р. суддею Якушевою І.О. о 15:15 год. у м.Луцьку, повний текст складено 27.08.19р.

у справі № 903/427/19

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна", м.Київ

до Державного комунального підприємства "Луцьктепло", м.Луцьк

про стягнення 267 016,60 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 23.08.2019р. у справі №903/427/19 позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Державного комунального підприємства "Луцьктепло" про стягнення 267 016,60грн. - задоволено частково.

Стягнуто з Державного комунального підприємства "Луцьктепло" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 115 812,85грн. пені, 24787,97грн. процентів річних, 10 602,94грн. збитків, завданих інфляцією, 4005,25грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

У задоволенні позову про стягнення 115 812,85грн. пені відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати в частині відмови у стягненні пені у розмірі 115812,85грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає рішення місцевого господарського суду таким, що ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- не погоджується з рішенням Господарського суду Волинської області від 23.08.2019р. щодо часткового задоволення позовних вимог у зв`язку зі зменшенням судом розміру пені на 50% та відмови у стягнення пені у розмірі 115812,85грн., і вважає, що рішення в цій частині прийняте з порушенням норм матеріального права, зокрема ст.233 Господарського кодексу України, ст.ст.549-552, 599 Цивільного кодексу України, та ст.ст.236 та 238 Господарського процесуального кодексу України, без дослідження усіх істотних обставин справи та підлягає скасуванню в цій частині;

- щодо зменшення неустойки, встановленого ст.233 Господарського кодексу України, зокрема, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, покликається на постанову Вищого господарського суду України від 08.04.2015р. у справі №902/1568/14, в якій зазначено: "Пунктом 1 ст.233 Господарського кодексу України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу";

- зазначає, що п.8.2 договору визначено, що у разі невиконання відповідачем п.6.1 та п.6.6 договору, відповідач зобов`язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Отже, в момент підписання договору відповідач погодився з тим, що за неналежне виконання умов договору на нього буде покладено відповідальність відповідно до умов договору;

- обґрунтовує, що боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання за будь-яких обставин. Виконання умов договору не ставиться в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку третіх осіб, зокрема споживачів;

- вказує, що із матеріалів справи вбачається, що відповідач фактично обґрунтовує свою правову позицію, стосовно наявності підстав для зменшення неустойки, несвоєчасним розрахунком його контрагентів;

- зауважує, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені. При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувана, тобто, врахувати інтереси обох сторін;

- стверджує, що таким чином, місцевим судом при розгляді питання зменшення пені не враховано, зокрема, наступне: відповідно до консолідованого звіту про фінансовий стан позивача за кінець 2017 року торгова дебіторська заборгованість (а основним видом діяльності підприємства є продаж газу) становила 58 988тис.грн., має тенденцію до зростання - у 2016 році становила 49 209тис.грн.. Торгова кредиторська заборгованість у 2017 році становила 8137тис.грн., відстрочені податкові зобов`язання складають 67304тис.грн.. Розмір короткострокових позик складає 44 579тис.грн., довгострокових 14 736тис.грн.. Вважає, що наведені дані свідчать про значний обсяг несплаченої заборгованості підприємств, нестачу коштів для здійснення поточної діяльності позивача, у тому числі для забезпечення підприємств необхідним обсягом природного газу протягом опалювальних сезонів 2017/2018, 2018/2019 та 2019/2020р.;

- обґрунтовує, що несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу;

- також зазначає, що держава, покладаючи на АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" спеціальні обов`язки з постачання природного газу, не виконує свої зобов`язання з компенсації економічно обґрунтованих витрат, здійснених таким суб`єктом, тим самим спричиняючи до збитків;

- покликається на те, що збитковість підприємства не є винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки. Крім того, відповідач не обмежений у способах та шляхах виконання своїх зобов`язань, зокрема, шляхом перенесення оплати, взаємозаліку, залучення кредитних коштів, зменшення власних витрат тощо. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №922/1010/1 б від 12.06.2018р.;

- акцентує увагу на тому, що неналежне планування своєї господарської діяльності відповідачем не повинно порушувати права інших господарюючих суб`єктів, які належним чином виконали свої обов`язки. Ризики від власної господарської діяльності відповідача не може покладатися на інших учасників господарських відносин, оскільки це порушує принцип розумності та справедливості.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 23.09.2019р. апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" на рішення Господарського суду Волинської області від 23.08.2019р. у справі №903/427/19 залишено без руху та встановлено скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги та надання суду відповідних доказів, зокрема, доказів сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі.

01.10.2019р. на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" надійшла заява від 27.09.2019р. №14/4-2714В про усунення недоліків апеляційної скарги з додатком, зокрема, платіжним дорученням від 19.09.2019р. №7008745 про сплату судового збору в сумі 2881,50грн..

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 02.10.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" на рішення Господарського суду Волинської області від 23.08.2019р. у справі №903/427/19 та призначено справу №903/427/19 до розгляду на 15.10.2019р. об 15:30год..

15.10.2019р. на електронну адресу та на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Державного комунального підприємства "Луцьктепло" надійшов письмовий відзив від 11.10.2019р. №4233108 на апеляційну скаргу, в якому зазначило про те, що судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення з дотриманням норм чинного законодавства, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Сторони у справі були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, відповідач наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання не з`явився, своїх повноважних представників не направив, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю відповідача.

Представник скаржника в судовому засіданні 15.10.2019р. підтримала доводи апеляційної скарги та надала пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просить суд рішення Господарського суду Волинської області від 23.08.2019р. у справі №903/427/19 скасувати в частині відмови у стягненні пені у розмірі 115812,85грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

У відповідності до ст.ст.222, 223 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол судового засідання.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника скаржника, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 31.10.2016р. між Публічним акціонерним товариством "НАК "Нафтогаз України" (постачальник) та Державним комунальним підприємством "Луцьктепло" (споживач) укладено договір постачання природного газу №4890/1617-КП-2 (ділі - договір), згідно п.1.1 якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до п.1.2 договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими споживачами (крім бюджетних установ/організацій.

Приймання - передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання - передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу (п.3.4 договору).

У відповідності до п.6.1 договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 8.2 договору встановлено, що у разі невиконання споживачем п.6.1 та 6.6 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 10.3 договору передбачено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.12.1 договору).

Договір постачання природного газу від 31.10.2016р. №4890/1617-КП-2 підписаний сторонами та скріплений відтисками їх печаток.

Додатковими угодами №1 від 31.10.2016р., №2 від 22.11.2016р., №3 від 21.12.2016р. та №5 від 24.01.2017р. до договору постачання природного газу від 31.10.2016р. №4890/1617-КП-2 сторони вносили зміни до його п.5.2 договору в частині зміни вартості 1000 куб.м. природного газу, що поставляється за договором, а додатковою угодою №4 від 23.01.2017р. доповнені та внесені зміни в п. п. 1.2, 1.3, 2.3, 2.4, 2.5, 3.3, 7.1, 7.4, 11.3, доданий п.11.9.

На виконання умов договору постачання природного газу від 31.10.2016р. №4890/1617-КП-2 постачальник передав споживачу в жовтні 2016 року січні 2017 року природний газ на загальну суму 23 607 154грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016р., від 30.11.2016р., від 31.12.2016, від 31.01.2017р. (а.с.32-35).

Зазначені вище акти підписані та скріплені печатками сторін без зауважень та заперечень.

Однак, Державне комунальне підприємство "Луцьктепло" свої зобов`язання з оплати природного газу, переданого за період жовтень 2016р. - січень 2017р., виконало в повному обсязі, але з порушенням строків оплати, визначених договором.

За вказаних обставин, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" у червні 2019р. звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Державного комунальне підприємство "Луцьктепло" в якому просить стягнути з останнього 267016,60грн., з них: 231625,69грн. пені, 24787,97грн. процентів річних, 10602,94грн. збитків, завданих інфляцією.

Обґрунтовуючи позовну заяву, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору від 31.10.2016р. постачання природного газу №4890/1617-КП-2.

Згідно з п.2 Статуту позивача, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.12.2016р. №1044 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019р., №226), тип компанії приватне акціонерне товариство.

Відповідно до п.2 ст.5 Закону України "Про акціонерні товариства" зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 07.06.2019р. було відкрито провадження у справі №903/427/719, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10.07.2019р., встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов із урахуванням вимог ст.165 ГПК України до 09.07.2019р..

09.07.2019р. від відповідача до Господарського суду Волинської області надійшов відзив №2850/08 від 09.07.2019р., в якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити, а у разі задоволення позовних вимог зменшити розмір пені, яку просить стягнути позивач.

10.07.2019р. позивачем на електронну пошту Господарського суду Волинської області надіслано клопотання №14/4-203913 від 10.07.2019р., в якому просив визнати поважною причину неявки представника позивача в судове засідання та відкласти підготовче засідання у зв`язку з великою завантаженістю працівників юридичного департаменту НАК "Нафтогаз України", які здійснюють представництво інтересів позивача в судових органах. Зазначив, що отримав копію відзиву відповідача і має намір подати до суду відповідь на відзив.

Клопотання представника позивача судом було задоволено, ухвалою Господарського суду Волинської області від 10.07.2019р. підготовче засідання відкладено на 24.07.2019р.; запропоновано позивачу в строк до 22.07.2019р. подати суду відповідь на відзив.

22.07.2019р. на адресу Господарського суду Волинської області від позивача надійшла відповідь №14/4-2040В від 17.07.2019р. на відзив, в якій позивач не погоджується з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, заперечує проти зменшення пені.

В судовому засіданні 24.07.2019р. Господарського суду Волинської області за письмовою згодою представників обох сторін відповідно до ч.6 ст.183 ГПК України суд перейшов до розгляду справи по суті.

В судовому засіданні на підставі ст.216 ГПК України було оголошено перерву з 24.07.2019р. по 23.08.2019р..

22.08.2019р. відповідачем до Господарського суду Волинської області подано заперечення №3502/08 від 21.08.2019 на відповідь на відзив.

Суд залишив заперечення відповідача №3502/08 від 21.08.2019 на відповідь на відзив без розгляду на підставі ч.2 ст.207 ГПК України у зв`язку з тим, що їх подано після початку розгляду справи по суті без обґрунтування поважності причин пропуску строку їх подачі на стадії підготовчого провадження.

Позивач 22.08.2019 надіслав до Господарського суду Волинської області промову в судових дебатах, викладену письмово.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Волинської області від 23.08.2019р. у справі №903/427/19 позов задоволено частково.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст.179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно з ст.714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до ст.265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.10.2016р. між Публічним акціонерним товариством "НАК "Нафтогаз України" (постачальник) та Державним комунальним підприємством "Луцьктепло" (споживач) укладено договір постачання природного газу №4890/1617-КП-2, згідно п.1.1 якого, постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

На виконання умов договору постачання природного газу від 31.10.2016 №4890/1617-КП-2 постачальник передав споживачу в жовтні 2016 року січні 2017 року природний газ на загальну суму 23 607 154 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016, від 30.11.2016, від 31.12.2016, від 31.01.2017 (а.с.32-35).

Однак, Державне комунальне підприємство "Луцьктепло" свої зобов`язання з оплати природного газу, переданого за період жовтень 2016р. - січень 2017р., виконало в повному обсязі, але з порушенням строків оплати, визначених договором.

Внаслідок порушення строків оплати позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 231625,69грн. за загальний період прострочення з 26.11.2016р. по 27.03.2017р., проценти річних в розмірі 24 787,97грн. за загальний період з 26.11.2016 по 27.03.2017, збитки, завдані інфляцією, в розмірі 10 602,94грн. за зобов`язаннями грудня 2016 року за період лютий березень 2017 року.

Згідно ст.526 ЦК України, положення якої кореспондуються зі ст.193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом, іншими законами або договором.

Частиною 1 ст.598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до приписів ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2).

За приписами ст.ст.546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

Відповідно до ст.230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст.3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 8.2 договору постачання природного газу від 31.10.2016р. №4890/1617-КП-2 сторони передбачили, що у разі невиконання споживачем п.6.1 та 6.6 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Як свідчать матеріали справи, позивач на підставі п.8.2 договору постачання природного газу від 31.10.2016р. №4890/1617-КП-2 просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 231625,69грн. нараховану за період з 26.11.2016р. по 27.03.2017р..

Перевіривши здійснений позивачем та місцевим господарським судом розрахунок 231625,69грн. пені нарахованої за період прострочення з 26.11.2016р. по 27.03.2017р., 3003,63грн., колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з його розрахунком та зазначає, що він є арифметично правильним та відповідає вимогам чинного законодавства та умовам договору.

Водночас, у письмовому відзиві відповідач просив максимально зменшити розмір, заявленої до стягнення, посилаючись на те, що штрафні санкції є надмірно великими порівняно зі збитками кредитора, відповідач знаходиться в скрутному фінансовому становищі, що викликане незалежними від нього економічними обставинами (несвоєчасними та неповними розрахунками населення за послуги з теплопостачання, несвоєчасним відшкодуванням державною різниці в тарифах), на те, що позивач не додав належних доказів на підтвердження свого важкого фінансового становища та реальності отриманих ним збитків.

На підтвердження клопотання відповідачем додано до матеріалів справи оборотно-сальдову відомість з рахунку 647 за січень 2016р. червень 2019р., довідку про заборгованість по категоріях споживачів з 01.11.2016р. по 01.03.2017р., звіти про фінансові результати за 2016р., за I півріччя 2017р., довідки про претензійно-позовну роботу за січень-грудень 2016 року, лютий 2017 року.

За приписами ст.233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В силу ч.4 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналізуючи наведені норми слід зазначити, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи тощо.

Також, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Матеріали справи свідчать, що Підприємство "Луцьктепло" є комунальним підприємством, фінансування якого здійснюється за рахунок платежів від наданих послуг населенню та підприємствам, установам, організаціям. Підприємство спрямовує свою діяльність на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, на експлуатацію обслуговування, поточний та капітальний ремонт котелень і теплових мереж та здійснює забезпечення мешканців міста Луцька, навчальні заклади, дитячі садки, інших споживачів послугами з теплопостачання.

Фінансова діяльність підприємства за 2016 рік, І півріччя 2017 року є збитковою. Загальна сума чистого збитку становить 68 834тис.грн., що підтверджується звітами про фінансові результати за 2016 рік, за I півріччя 2017 року.

Заборгованість перед ДКП "Луцьктепло" станом на 30.06.2019р. з різниці в тарифах становить 6915277грн..

Заборгованість населення станом на 01.03.2017р. становить 75780147,30грн., субсидії 101228622,57грн., пільги 7339962,55грн., інші 12666149,50грн., разом 197014881,92грн., про що свідчить довідка про заборгованість по категоріях споживачів з 01.11.2016р. по 01.03.2017р..

Підприємством ведеться претензійно-позовна робота, показники якої наведено в довідках, приєднаних відповідачем до матеріалів справи. Але, як зазначив відповідач у відзиві, вона не дає належного результату через відсутність коштів на сплату судового збору та низький відсоток виконання рішень судів органами Державної виконавчої служби.

Таким чином, з врахуванням вище викладеного, а також важливість збереження господарської діяльності відповідача як комунального підприємства, що забезпечує мешканців міста Луцька, навчальні заклади, дитячі садки, інших споживачів послугами теплопостачання, приймаючи до уваги відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору 31.10.2016р. №4890/1617-КП-2, відсутність в діях відповідача прямого умислу, спрямованого на порушення зобов`язання, а також те, що основна заборгованість була перерахована ще до подачі позову до суду, прострочка оплати носила нетривалий характер, плата за спожитий природний газ залежала від оплати за теплову енергії підприємствами, організаціями та іншими споживачами, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з обґрунтованим висновком Господарського суду Волинської області суд про зменшення на підставі ст.233 ГК України, ст.551 ЦК України розміру пені на 50% та стягнення її з Державного комунального підприємства "Луцьктепло" на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України в розмірі 115812,85грн. (231625,69 х 50%), а в частині стягнення пені в розмірі 115812,85грн. (231625,69 115812,85) слід йому відмовити у зв`язку з із зменшенням судом розміру пені.

Також, зменшуючи розмір пені лише на 50%, судом враховано принцип збалансованості майнових інтересів обох сторін, та те, що АТ "НАК "Нафтогаз Україна" є підприємством державного сектора економіки, об`єктом, що має стратегічне значення для економіки, суспільства і безпеки держави.

Водночас, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач жодними належними та допустимими засобами доказування не довів, які негативні наслідки для його господарської діяльності виникли у зв`язку з незначним простроченням виконання зобов`язання відповідачем за переданий газ у жовтень 2016р. - січень 2017р., звернувшись з цим позовом до суду у червні 2019 року.

Крім того, на підставі ст.625 ЦК України, позивачем заявлено також стягнення проценти річних у розмірі 24787,97грн. за період з 26.11.2016р. по 27.03.2017р., збитки, завдані інфляцією, в розмірі 10602,94 грн. за період лютий березень 2017р..

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошовим є зобов`язання, за яким боржник зобов`язується сплатити кредитору певну суму грошових коштів.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Водночас, обов`язковою умовою для застосування відповідальності за неналежне виконання особою взятих на себе грошових зобов`язань є наявність прострочення боржником виконання такого зобов`язання.

Перевіривши здійснений позивачем та місцевим господарським судом розрахунок процентів річних у розмірі 24787,97грн. нарахованих за період з 26.11.2016р. по 27.03.2017р., та збитків, завданих інфляцією, в розмірі 10602,94грн., нарахованих за період лютий березень 2017р., колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з його розрахунком та зазначає, що задоволенню підлягає вимога позивача до відповідача про стягнення процентів річних у розмірі 24787,97грн. нарахованих за період з 26.11.2016р. по 27.03.2017р., та збитків, завданих інфляцією, в розмірі 10602,94грн., нарахованих за період лютий березень 2017р..

Доводи апеляційної скарги про несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу, тощо, не може свідчити про помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки та відхиляються колегією суддів, оскільки мотиви для задоволення такого клопотання оцінено в сукупності з іншими обставинами.

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та надані докази, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в частині стягнення пені в сумі 115812,85грн., стягнення процентів річних у розмірі 24787,97грн. та збитків, завдані інфляцією, в розмірі 10602,94грн., а в решті позовних вимог слід йому відмовити.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вірним висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позову.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржниками не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційних скаргах.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Волинської області від 23.08.2019р. у справі №903/427/19 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна", м.Київ залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 23.08.2019р. у справі №903/427/19 - без змін.

2. Справу №903/427/19 повернути до Господарського суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "17" жовтня 2019 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Тимошенко О.М.