ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2019 р. м. Київ Справа№ 910/16943/14

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Браславець Ю.Ю.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 03.10.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 31.07.2019

у справі №910/16943/14 (головуючий суддя Лиськов М.О., судді Літвінова М.Є., Зеленіна Н.І.)

за скаргою Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк" на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель Інни Вікторівни

у справі №910/16943/14 (головуючий суддя Грехова О.А., судді Сівакова В.В., Сташків Р.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк"

до Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ"

про стягнення 65 736 686,88 грн.

В судовому засіданні 03.10.2019 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ" про стягнення 65 736 686,88 грн. заборгованості за Кредитним договором №27107К11 від 03.07.200, в тому числі: 35 979 792,15 грн. заборгованості за кредитом, 9 528 768,13 грн. процентів за користування кредитом, 115 536,09 грн. плати за управління кредитом, 9 402 584,43 грн. пені по кредиту, 2 377 260,57 грн. пені по процентам, 14 230,59 грн. пені по платі за управління кредитом, 2 219 974,60 грн. 3% річних по кредиту, 485 608,94 грн. 3% річних по процентам, 2 992,52 грн. 3% річних по платі за управління кредитом, 4 425 514,43 грн. збитків від інфляції по кредиту, 1 171 433,43 грн., збитків від інфляції по процентам, 12 991,00 грн. збитків від інфляції по платі за управління кредитом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.05.2016 позов задоволено частково, стягнуто з ПрАТ "Бліц-Інформ" на користь ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" 35 979 792,15 грн. заборгованості по поверненню кредитних коштів, 9 528 768,13 грн. заборгованості по сплаті процентів за користування кредитними коштами, 104 742,15 грн. заборгованості по сплаті комісії за управління кредитною лінією, 2 511 190,66 грн. пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів, 606 208,61 грн. пені за прострочення сплати процентів за користування кредитними коштами, 2 557,28 грн. пені за прострочення сплати комісії з управління кредитною лінією, 1 923 512,41 грн. 3 % річних, 5 609 707,39 грн. інфляційних втрат, в іншій частині позову відмовлено, стягнуто з ПрАТ "Бліц-Інформ" на користь ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" 62 551,89 грн. судового збору, стягнуто з ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" на користь ПрАТ "Бліц-Інформ" 12 225,05 грн. витрат за проведення судових експертиз.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.07.2016 апеляційні скарги ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", ПрАТ "Бліц-Інформ" залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2016 у справі №910/16943/14 залишено без змін.

08.08.2016 Господарським судом міста Києва було видано накази на примусове виконання рішення від 11.05.2016.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.10.2016 касаційну скаргу ПрАТ "Бліц-Інформ" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.07.2016 у справі №910/16943/14 без змін.

19.07.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла скарга ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель Інни Вікторівни у справі №910/16943/14, в якій скаржник просить:

- визнати неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель Інни Вікторівни щодо повернення 04.07.2019 без прийняття до виконання виконавчого документу - наказу господарського суду м. Києва від 08.08.2016 у справі № 910/16943/14;

- визнати недійсним Повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 04.07.2019 № 59458693, прийняте головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель Інною Вікторівною;

- визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель Інни Вікторівни щодо розгляду заяви Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії А4 "Укрексімбанк" у м. Києві про примусове виконання рішення суду № 040-02/10726-19 від 14.05.2019 у встановлені законом строки;

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії щодо примусового виконання наказу господарського суду м. Києва від 08.08.2016 у справі № 910/16943/14 в порядку ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 у справі №910/16943/14 скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" на дії державного виконавця задоволено частково.

Визнано неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель Інни Вікторівни щодо повернення 04-07.2019 року без прийняття до виконання виконавчого документу - наказу господарського суду м. Києва від 08.08.2016 у справі №910/16943/14.

Визнано недійсним Повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 04.07.2019 № 59458693, прийняте головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель Інною Вікторівною.

Визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель Інни Вікторівни щодо розгляду заяви Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" у м. Києві про примусове виконання рішення суду №040-02/10726-19 від 14.05.2019 у встановлені законом строки. В решті вимог скарги відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, орган Державної виконавчої служби 14.08.2019 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати в частині задоволення скарги Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" на дії державного виконавця та в цій частині прийняти нове рішення, яким: в частині визнання неправомірною бездіяльності головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель Інни Вікторівни щодо розгляду заяви Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" у м. Києві про примусове виконання рішення суду №040-02/10726-19 від 14.05.2019 у встановлені законом строки - залишити без розгляду, в решті скарги - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Скаржник зазначає, що в частині оскарження бездіяльності державного виконавця скарга подана з порушенням встановленого для цього процесуального строку, заява про поновлення такого строку скаржником до суду не подавалась, та і сама оскаржувана ухвала не містить інформації щодо поновлення строку в цій частині скарги.

На думку апелянта, скарга позивача в частині вимог про визнання неправомірною бездіяльності головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель Інни Вікторівни щодо розгляду заяви ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Києві про примусове виконання рішення суду №040-02/10726-19 від 14.05.2019 у встановлені законом строки, підлягала залишенню без розгляду, таким чином, при прийнятті оскаржуваної ухвали судом порушено норми процесуального права.

Апелянт вказує, що в частині визнання неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель Інни Вікторівни щодо повернення 04.07.2019 без прийняття до виконання виконавчого документу - наказу Господарського суду м. Києва від 08.08.2016 у справі №910/16943/14 та визнання недійсним Повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 04.07.2019 №59458693 судом порушено норми матеріального права, оскільки державним виконавцем 04.07.2019 прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Зазначає, що в оскаржуваній ухвалі взагалі не зазначено підстав визнання недійсним повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 04.07.2019 № 59458693. Також, судом не надано правової оцінки вимогам пункту 3 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечує проти задоволення апеляційної скарги, просить її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2019 апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2019 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 03.10.2019.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 03.10.2019 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Представники відповідача та Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в судове засідання апеляційної інстанції 03.10.2019 не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини їх неявки суду невідомі.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представників відповідача та Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженої ухвали норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 15.05.2019 Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" надіслало на адресу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заяву про примусове виконання рішення суду № 040-02/10726-19 від 14.05.2019.

Згідно з відміткою на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення № 670 , Відділ отримав цю заяву 20.05.2019.

04.07.2019 Головний державний виконавець Відділу Рубель Інна Вікторівна (далі - державний виконавець) за результатом розгляду заяви стягувача про примусове виконання рішення суду № 040-02/10726-19 від 14.05.2019 винесла, на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (далі - Повідомлення).

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до статті 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядає справу як суд першої інстанції (ст. 327 ГПК України).

Відповідно до п. 6 ч. 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Так, у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку.

Наказ Господарського суду міста Києва № 910/16943/14 від 08.08.2016 містить всі дані, необхідні для примусового виконання рішення.

Частиною 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" встановлені строки для повернення без прийняття до виконання стягувачу виконавчого документу - протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення.

З тверджень скаржника вбачається, що наказ Господарського суду міста Києва від 08.08.2016 у справі № 910/16943/14 пред`явлено до виконання до Відділу 15.05.2019, а отримано останнім 20.05.2019, а отже три робочі дні для прийняття Повідомлення державним виконавцем це 21.05.2019, 22.05.2019, 23.05.2019. Однак, як встановлено судом першої інстанції, таке Повідомлення прийнято державним виконавцем Відділу 04.07.2019, тобто з порушенням строків, встановлених ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", що є підставою для визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця Відділу щодо розгляду заяви про примусове виконання рішення суду у встановлені строки.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (ч. 5 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження").

Оскільки повідомлення від 04.07.2019 (№ 59458693 від 04.07.2019) про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання винесено 04.07.2019, то воно мало бути направлено скаржнику у строк до 09.07.2019 включно, однак у відповідності до наданих позивачем доказів (поштового конверту та відомостей з сайту ПАТ "Укрпошта"), вказане повідомлення направлено стягувачу 11.07.2019, тобто з порушенням строку, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження".

За вказаних підстав підлягає визнанню неправомірною бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель Інни Вікторівни щодо розгляду заяви Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" про примусове виконання рішення суду № 040-02/10726-19 від 14.05.2019 у встановлені строки.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення зазначеної статті повністю узгоджуються з приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Отже, при розгляді скарг на дії чи бездіяльність виконавців суди повинні враховувати правові принципи, визначені Конвенцією, які знаходять своє розширене тлумачення в рішеннях Європейського суду.

За змістом статей 1, 8 Конституції України, Україна є правовою державою. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі - "Конвенція") та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відтак, присуджені до стягнення рішенням у даній справі грошові кошти, є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирне володіння яким з моменту винесення наведеного рішення гарантується ст.ст. 1, 8, 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

При цьому, в рішеннях у справах "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 та "Ясіуньєне проти Латвії" від 06.03.2003 Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване першим реченням частини першої статті 1 Протоколу № 1.

Тоді як, у даному випадку невиконання судового рішення призводить до порушення забезпечення права позивача на мирне володіння відповідним майном, гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим пунктом статті 1 Першого протоколу (справа "Юрій Миколайович Іванов проти України", заява №40450/04, рішення від 15.10.2009).

Виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід`ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу ("Бурдов проти Росії", комюніке Секретаря Суду 07.05.2002; рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

За вказаних підстав місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість вимог скарги в частині:

- визнання неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель Інни Вікторівни щодо повернення 04-07.2019 року без прийняття до виконання виконавчого документу - наказу господарського суду м. Києва від 08.08.2016 у справі №910/16943/14;

- визнання недійсним Повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 04.07.2019 № 59458693, прийняте головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель Інною Вікторівною.

- визнання неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель Інни Вікторівни щодо розгляду заяви Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії АТ "Укрексімбанк" у м. Києві про примусове виконання рішення суду №040-02/10726-19 від 14.05.2019 у встановлені законом строки.

Щодо вимоги скаржника про зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 08.08.2016 у справі №910/16943/14 в порядку ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що такі вимоги є передчасними, оскільки визнання недійсним Повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 23.05.19 № 59176371, не нівелює необхідності вчинення стягувачем таких дій, як пред`явлення виконавчого документа до виконання шляхом подання відповідної заяви з доданими до неї документами до органу ДВС для подальшого вчинення дій, передбачених приписами ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", як і не передбачає безумовного вчинення державним виконавцем дій, визначених вказаною статтею без відповідної заяви стягувача.

Доводи апелянта, що за результатами розгляду скарги Банку в частині оскарження бездіяльності державного виконавця зазначену вимогу необхідно було залишити без розгляду, оскільки, на думку апелянта, скарга Банку в цій частині подана з порушенням встановленого для цього процесуального строку, є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Статтею 341 ГПК України встановлені строки для звернення із скаргою. Так, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Статтею 343 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. При цьому, суд або визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), або постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як вбачається з витягу з сайту «Укрпошта», поштове відправлення від органу ДВС (повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання) вручено позивачу 11.07.2019 (а.с. 181-182, т. 5), відповідно позивачем скарга на рішення державного виконавця подана 19.07.2019 в межах строку, вищезазначеного ст. 341 ГПК України.

Аналіз вищевказаних приписів ГПК України дає підстави дійти висновку, що оскільки ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.07.2019 у цій справі було призначено до розгляду скаргу Банку на дії, рішення та бездіяльність державного виконавця, відповідно суд першої інстанції вважав дану скаргу належним чином та у встановлені строки поданою.

З огляду на викладене, відсутні підстави для залишення скарги без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем порушені строки, встановлені ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» для винесення повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 04.07.2019, оскільки наказ Господарського суду м. Києва від 08.08.2016 у справі № 910/16943/14 пред`явлено до виконання до Відділу 15.05.2019, а отримано останнім 20.05.2019, то три робочі дні для прийняття Повідомлення становили 21.05.2019, 22.05.2019, 23.05.2019, разом з тим, таке Повідомлення прийнято державним виконавцем 04.07.2019, що є підставою для визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу щодо розгляду заяви про примусове виконання рішення суду у встановлені строки.

Твердження апелянта, що останнім прийнято оскаржуване Повідомлення від 04.07.2019 у встановлені законом строки та у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», не відповідають чинному законодавству Україні та спростовуються матеріалами справи.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» встановлені чіткі строки для повернення без прийняття до виконання стягувачу виконавчого документу, якщо боржника визнано банкрутом, а саме протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення.

У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 41 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано, що у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

Таким чином, з положень ст.ст. 4, 26 Закону України «Про виконавче провадження» слідує, що отримавши заяву стягувача про примусове виконання рішення суду, державний виконавець, зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття виконавчого провадження за такою заявою, та, відповідно, винести постанову про відкриття виконавчого провадження або не пізніше трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документу повернути останній стягувану без прийняття до виконання.

При цьому, аналіз норм ст. 3, ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави стверджувати, що така підстава для повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документу як визнання боржника банкрутом має бути наявна або до моменту пред`явлення виданого судом наказу до примусового виконання, або протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, тобто протягом строку, який надає державному виконавцю право на повернення виконавчого документу стягувану.

В свою чергу, якщо боржник визнаний судом банкрутом після встановленого ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» строку, то з огляду на вищенаведені положення ст. 39 цього Закону державний виконавець повинен вчинити дії щодо відкриття виконавчого провадження та в подальшому винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

З огляду на вищенаведені норми чинного законодавства України, оскільки заява Банку про примусове виконання рішення суду у справі № 910/16943/14 надійшла до Відділу 20.05.2019, державний виконавець зобов`язаний був не пізніше 21.05.2019 винести постанову про відкриття виконавчого провадження або не пізніше 23.05.2019 повернути виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання.

Водночас, боржник ПрАТ «Бліц-Інформ» був визнаний банкрутом постановою господарського суду м. Києва від 19.06.2019.

Тобто на момент пред`явлення Банком виконавчого документа до примусового виконання стосовно боржника ПрАТ «Бліц-Інформ» не приймалось судового рішення про визнання його банкрутом.

Відтак, станом на 23.05.2019 у державного виконавця були відсутні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання.

Закон України «Про виконавче провадження» зобов`язував державного виконавця винести постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду м. Києва від 08.08.2016 у справі №910/16943/14 не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа.

Отже, державним виконавцем винесено Повідомлення з порушенням положень Закону України «Про виконавче провадження», за відсутності визначених законом підстав.

Доводи апелянта, що Положенням про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5, передбачено, що державний виконавець приймає рішення щодо відкриття виконавчого провадження чи повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання після передачі виконавчого документу до розгляду, а тому оскаржуване Повідомлення від 04.07.2019 прийнято в строки, визначені ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме протягом трьох днів з дати отримання заяви державним виконавцем, судом відхиляються, виходячи з наступного.

Пунктом 1 розділу II Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5, передбачено, що вхідна кореспонденція, в тому числі виконавчі документи, приймається й опрацьовується відповідальною особою органу державної виконавчої служби і реєструється у Системі в день її надходження.

Відповідно до п. 1 розділу III Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5, автоматичний розподіл виконавчих документів в органі державної виконавчої служби здійснюється в день їх реєстрації на підставі інформації, внесеної до Системи відповідальною особою органу державної виконавчої служби.

Згідно з п. 1 розділу IV Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5, державний виконавець після отримання виконавчого документа у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», приймає рішення про відкриття виконавчого провадження чи про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем.

За приписами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується державним виконавцем, що заява Банку про примусове виконання рішення суду у справі №910/16943/14 надійшла до суду 20.05.2019.

Крім того, колегія суддів оцінює критично долучені апелянтом до апеляційної скарги документи, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, про реєстрацію наказу стягувача в Автоматизованій системі виконавчого провадження та передачу його до виконання 03.07.2019, оскільки апелянт не обґрунтував неможливість подання такого доказу до суду першої інстанції з поважних причин, а клопотань про поновлення строку на подання нових доказів та прийняття нового доказу апелянтом не заявлялось.

Проте, реєстрація документів в Автоматизованій системі виконавчого провадження в порушення термінів, передбачених наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5, не може бути підставою для визнання дій та прийнятого державним виконавцем рішення законними та обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття оскаржуваної ухвали у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про часткове задоволення скарги Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" на дії державного виконавця.

Доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає обґрунтованими з вищевикладених підстав.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваної ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 у справі №910/16943/14.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 у справі №910/16943/14 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 у справі №910/16943/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/16943/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 22.10.2019.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко