ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2019 справа № 914/1174/19

м. Львів

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «СБМУ «Підряд», м.Вишневе Києво-Святошинського району Київської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Білдінг Груп», м.Львів

про стягнення боргу. Ціна позову: 1061781,34 грн.

Суддя Кітаєва С.Б.

При секретарі Зарицькій О.Р.

Представники сторін:

від позивача: Станько Т.Р. адвокат;

від відповідача: не з`явився

Суть спору: на розгляд Господарського суду Львівської області поступила позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "СБМУ "Підряд", м.Вишневе Києво-Святошинського району Київської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Білдінг Груп», м.Львів про стягнення заборгованості в сумі 1061781,34грн.

Ухвалою суду від 25.06.2019 року позов залишено без руху та надано позивачу строк у десять днів на усунення недоліків.

16.07.2019 за вх.№29258/19 від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 18.07.2019р. відкрито провадження у справі №914/1174/19 за даним позовом, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 31.07.2019 року.

Ухвалою суду від 31.07.2019 підготовче засідання відкладено на 11.09.2019, з підстав викладених в ній.

05.09.2019р. за вх.№36737/19 в документообігу суду зареєстровано подане позивачем клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових письмових доказів.

В ході проведення підготовчого засідання 11.09.2019 розглянуто клопотання позивача про долучення доказів до матеріалів справи, про що постановлено відповідну ухвалу від 11.09.2019.

Ухвалою суду від 11.09.2019 закрито підготовче провадження у справі №914/1174/19 та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.10.2019р.

В судове засідання по розгляду справи по суті 10.09.2019 р. представник позивача з`явився.

В судове засідання по розгляду справи по суті 09.10.2019 р. відповідач не забезпечив явку уповноваженого представника, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, причин неявки не повідомив, відзиву не подав, не скористався своїми процесуальними правами.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Білдінг Груп» зареєстровано за адресою: 79040, м. Львів, вул. Городоцька, буд. 222, куди й скеровувались ухвали господарського суду рекомендованими листами з повідомленням про вручення. Ухвала про відкриття провадження у справі від 18.07.2019 та ухвали про відкладення розгляду справи були повернуті Укрпоштою на адресу суду з відміткою причин повернення кореспонденції «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення».

Відповідно до приписів п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 р. № 18, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, судом не порушено норм процесуального права щодо своєчасного повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду даної справи.

Суд звертає увагу відповідача на те, що свідоме неотримання судової кореспонденції, яка направлялася судом за адресою, зазначеною позивачем в позовній заяві, тоді як ця адреса співпадає з адресою у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, може бути розцінено судом як дії, спрямовані на затягування розгляду справи та свідчити про зловживання процесуальними правами учасника справи, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 17.04.2019р. у справі №922/1714/18.

Крім того, у разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною поштовою адресою, тобто повідомленою суду учасником справи, і повернено підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення. Водночас, суд зазначає, що за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин (названу правову позицію висловлено в численних постановах Верховного Суду, у тому числі від 28.01.2019 у справі № 915/1015/16 та від 12 березня 2019 року у справі № 923/1432/15).

При цьому, згідно ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.183 ГПК України, суд відкладає підготовче засідання в межах визначеного цим Кодексом строку підготовчого провадження у визначених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Частина 2 ст.202 ГПК України визначає, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

Відтак, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та за відсутності відзиву на позов, в порядку ст.165 ГПК України, за наявними матеріалами.

В ході розгляду справи по суті представник позивача роз`яснив та підтримав заявлені позовні вимоги, після чого в ході дослідження доказів та обставин справи, судом було з`ясовано наступне.

В листопаді 2017 р. позивачем було здійснено постачання Відповідачу асфальтобетонної суміші та надані послуги з транспортування асфальтобетонної суміші на загальну суму 1 121 781,34 грн. Поставку асфальтобетонної суміші оформлено: - видатковою накладною № РН-0001585 від 10.11.2017 р. на суму 904 923,55 грн.; видатковою накладною № РН-0001656 від 17.11.2017 р. на суму 194 406,62 грн.

Надання послуг з транспортування асфальтобетонної суміші оформлено Актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 10.11.2017 р. № ОУ-098 на суму 22 451,18 грн.

В якості оплати за поставлену асфальтобетону суміш та послуги з транспортування асфальтобетонної суміші Відповідач перерахував на банківський рахунок Позивача суму в розмірі 60 000,00 грн. Оплата відбулась 13 жовтня 2017 р.

Отже Відповідачем не було оплачено за асфальтобетонну суміш та послуги з її транспортування кошти в сумі: 1 121 781,34 грн. - 60 000,00 грн. = 1 061 781,34 грн.

Позивач стверджує, що між ним і Відповідачем не укладено договору у формі єдиного документу, яким було б визначено терміни оплати за поставлену асфальтобетонну суміш та послуги з її транспортування.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.

Позивач звернувся до Відповідача із претензією (вих. № 16 від 22.02.2019 р.) в якій вимагав від Відповідача перерахувати суму в розмірі 1 061 781,34 грн.

Відповідач відповіді на претензію не надав, зобов`язань по сплаті грошових коштів не виконав.

Оскільки вищевказані вимоги позивача не були задоволені відповідачем, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Пунктом 1 частини 1 статті 208 Цивільного кодексу України встановлено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Разом з тим, згідно із пунктами 1, 2 частини 1 статті 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією з сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 Цивільного кодексу України).

За змістом частини 1, 2 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно із частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у письмовій формі. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телефонограмами тощо, а також прийняттям до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Системний аналіз наведених вище норм та встановлених судом обставин справи у їх поєднані між собою свідчить про виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин з поставки товару та надання послуг з його перевезення, регулювання яких здійснюється нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей притаманних даним правовідносинам.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що позивач на підставі видаткової накладної № РН-0001585 від 10.11.2017 р. поставив Відповідачу асфальтобетон Г-4 у кількості 96,20 т. за ціною 1557,00 грн. та асфальтобетон В10 у кількості 434,20 т. за ціною 1391,80 грн. на загальну суму 904923,55 грн. з врахуванням ПДВ, а згідно видаткової накладної № РН-0001656 від 17.11.2017 р. Позивач поставив Відповідачу асфальтобетон В10 у кількості 116,10 т. на суму 194 406,62 грн. з врахуванням ПДВ. Зазначені видаткові накладні підписані уповноваженими особами Позивача і Відповідача та скріплені печатками.

Крім того, згідно Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 10.11.2017 р. № ОУ-098 Позивачем виконано роботи (надано автопослуги) на суму 22 451,18 грн. з врахуванням ПДВ. Зазначений акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 10.11.2017 р. № ОУ-098 підписаний уповноваженими особами Позивача і Відповідача та скріплені печатками. В акті зазначено, що сторони претензій одна до одної не мають.

Згідно ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Оскільки згаданою статтею 530 Цивільного кодексу України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо.

06.03.2019 року позивач направив на адресу відповідача, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, претензію № 16 від 22.02.2019, в якій вимагав оплатити залишок боргу в сумі 1061781,34 грн. за поставлену асфальтобетонну суміш та за надані послуги з її транспортування за оформленим Актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 10.11.2017 р. № ОУ-098.

Факт направлення означеної претензії підтверджується описом вкладення у цінний лист від 06.03.2019 та фіскальним чеком.

При цьому, суд зазначає, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїй постанові від 19.08.2014 у справі № 925/1332/13, де зазначено, що зі змісту статті 692 Цивільного кодексу України вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі - продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак, обов`язок покупця оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 Цивільного кодексу України) виникає з моменту його прийняття.

Щодо обов`язку оплати Відповідачем вартості наданих послуг згідно Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 10.11.2017 р. № ОУ-098, то строк виконання такого обов`язку, в силу положень ч.2 ст.530 ЦК України та зважаючи на скеровану Відповідачу претензію №16 від 22.02.2019р., то такий обов`язок мав бути виконаний у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.

За таких обставин суд вважає, що строк оплати відповідачем товару, отриманого від позивача за видатковими накладними РН-0001585 від 10.11.2017 р. та № РН-0001656 від 17.11.2017 р., а також згідно акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 10.11.2017 р. № ОУ-098 є таким, що настав на момент звернення з позовом до суду.

Крім того, судом зазначається, що як вказує Позивач у позовній заяві ним поставлено Товару на загальну суму 1099330,17 грн. (904923,55 грн. + 194406,62 грн.) та надано послуг з транспортування асфальтобетонної суміші на суму 22451,18 грн., всього на загальну суму 1121781,34 грн., однак при перерахунку сум загальний розмір поставленого товару та наданих послуг складає 1121781,35 грн., однак Позивач зазначає, 1121781,34 грн.

З врахуванням часткової оплати Відповідачем заборгованості 60000,00 грн., залишилась непогашеною сума у розмірі 1061781,35 грн. Однак, позивач в порядку ст.46 ГПК України не звертався із заявами про збільшення розміру позовних вимог, то заявлена сума заборгованості у розмірі 1061781,34 грн. судом вважається підставною, обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Приймаючи до уваги вищевикладене, борг в сумі 1061781,34 грн., який існує на момент розгляду справи в суді, має бути стягнутий з відповідача в судовому порядку.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження оплати товару, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 123, ч. 2 п. 1 ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору в сумі 15926,72 грн. підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

Окрім того, правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України "Про судовий збір".

Згідно з пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру складає 1,5 відсотка ціни позову але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Ч. 2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем заявлено вимогу майнового характеру: про стягнення 1061781,34 грн. Відтак, до сплати підлягав судовий збір в сумі 15926,72 грн.

Позивачем згідно платіжного доручення №1487 від 30.05.2019 сплачено судовий збір в розмірі 15926,73 грн.

Відтак, сума зайво сплаченого судового збору становить 0,01 грн. Остання підлягає поверненню за клопотанням позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 7, 13, 14, 73, 74, 76-80, 91, 123, 129, 236-238, 240, 241, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Білдінг Груп» (79040, м.Львів, вул.Городоцька, буд.222, ідентифікаційний код 39088669) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СБМУ «Підряд» (08132, Київська область, Києво-Святошинський район, м.Вишневе вул.Київська, буд.31-А, ідентифікаційний код 25298,34 грн. основного боргу, 15926,72 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 21.10.2019

Суддя Кітаєва С.Б.