ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" жовтня 2019 р. Справа№ 910/2538/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Агрикової О.В.
суддів: Чорногуза М.Г.
Хрипуна О.О.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,
за участю представників сторін:
від прокуратури Довган Н.Я.;
від позивача 1 Гнілуша С.І.;
від позивача 2 Панаїд О.С.;
від відповідача не з`явились;
від третьої особи не з`явились;
розглянувши апеляційну скаргу
Державного підприємства "КАМІНЬ-КАШИРСЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО"
на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 (повний текст рішення складено 04.07.2019)
у справі №910/2538/19 (суддя Балац С.В.)
За позовом Військового прокурора Луцького гарнізону Західного регіону України
в інтересах держави в особі:
1. Міністерства оборони України
2. Військової частини НОМЕР_1
до Волинської обласної державної адміністрації
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державне підприємство "КАМІНЬ-КАШИРСЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО"
про визнання протиправним та скасування розпорядження, -
ВСТАНОВИВ:

У 2019 році Військовий прокурор Луцького гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Волинської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження.
Позов обґрунтовано тим, що розпорядження Волинської обласної державної адміністрації від 02.12.2013 року № 494 "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості)" підлягає скасуванню судом, оскільки вказаним розпорядженням надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, яка віднесена до категорії земель оборони, чим перевищено надані Волинській обласній державній адміністрації повноваження, передбачені законом.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 року по справі №910/2538/19 позов Військовий прокурор Луцького гарнізону Західного регіону України задоволено повністю. Визнано недійсним розпорядження Волинської обласної державної адміністрації № 494 від 02.12.2013 року в частині надання дозволу державному підприємству "КАМІНЬ-КАШИРСЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО" на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок площею 6947,8 га в натурі (на місцевості) для оформлення права постійного користування земельними ділянками для ведення лісового господарства на території Камінь-Каширського району.
Присуджено до стягнення з Волинської обласної державної адміністрації на користь Військової прокуратури Західного регіону України витрати по сплаті судового збору в сумі 1921 грн. 00 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виконавчим комітетом Волинської обласної Ради депутатів трудящих 01.11.1968 року військовій частині 21825 (умовне найменування інженерно-аеродромної служби тилу), як структурному підрозділу управління 14 Повітряної армії видано акт № XII-1-5 на право постійного користування землею площею 24157, 70 га на території Волинської області з її планом і описом меж, в тому числі і 6947, 8 га на території Камінь-Каширського району, а також враховуючи обставини встановлені рішеннями: Вищого арбітражного суду України від 29.04.1998 року у справі № 13/6, рішенням господарського суду Волинської області від 26.11.2013 року у справі № 903/1066/13 та Рівненського апеляційного господарського суду від 03.02.2014 року, у відповідача були відсутні правові підстави для винесення оспорюваного розпорядження в частині надання дозволу державному підприємству "Камінь-Каширське лісове господарство" розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок площею 6947,8 га в натурі (на місцевості) для оформлення права постійного користування земельними ділянками для ведення лісового господарства на території Камінь-Каширського району, яка належить на праві постійного користування військовій частині НОМЕР_1 .
Також в рішенні місцевого господарського суду відхилено заяву про застосування строків позовної давності з підстав того, що заступником Волинського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері здійснювалось оскарження оспорюваного розпорядження у справі Волинського окружного адміністративного суду № 803/1311/14.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "КАМІНЬ-КАШИРСЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО" подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 року у справі №910/2538/19 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема скаржник звертає увагу, що судом першої інстанції не прийнято до уваги заперечення щодо представництва інтересів прокурором, третя особа зазначає, що матеріали справи не містять належних та достатніх доказів у підтвердження того, що суб`єкт владних повноважень не має можливості для самостійного захисту права та інтересів держави, а також відсутнє повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду прокурором. Крім того скаржник звертає увагу, що прокурором пропущено строк звернення до суду. Окрім цього, скаржник зазначає, що даний позов є безпідставним оскільки розпорядження Волинської ОДА №494 від 02.12.2013 року є ненормативним актом індивідуальної дії і вичерпує свою дію після його реалізації. Й наостанок скаржник вказує, що він не є користувачем земельної ділянки, рішення щодо речового права на нього скасоване судом і повторна його реєстрація розпорядження Волинської ОДА №494 від 02.12.2013 року є неможлива.
Згідно з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2019 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Хрипун О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.08.2019 року апеляційну скаргу Державного підприємства "КАМІНЬ-КАШИРСЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО" залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків, а саме не більше десяти днів з дня отримання копії ухвали апелянту усунути недоліки, а саме подати до суду докази надсилання копії апеляційної скарги учасникам у справі листами з описом вкладення.
20.08.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Державного підприємства "КАМІНЬ-КАШИРСЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО" до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків з доказами надсилання копії апеляційної скарги учасникам у справі листами з описом вкладення.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "КАМІНЬ-КАШИРСЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 року у справі №910/2538/19 та призначено розгляд справи на 17.10.2019 року.
19.09.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити апеляційну скаргу.
16.10.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні 17.10.2019 року представник прокуратури надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, представники позивача 1 та позивача 2 надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що Виконавчим комітетом Волинської обласної Ради депутатів трудящих 01.11.1968 року військовій частині 21825 (умовне найменування інженерно-аеродромної служби тилу), як структурному підрозділу управління 14 Повітряної армії видано акт N XII-1-5 на право постійного користування землею площею 24157,70 га на території Волинської області з її планом і описом меж. (а.с. 18-21).
Після розформування військової частини 21825 її правонаступником визначено позивача-2, що встановлено постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 03.02.2014 року у справі № 903/1066/13. (а.с. 14-27).
Волинською обласною радою прийняті рішення від 17.03.1994 року № 17/23 та від 04.05.1995 року № 4/8, якими землі авіаційного полігону площею 10027 га., 6947,8 га. та 6520,4 га. передані Ковельському спеціалізованому сільськогосподарському акціонерному товариству "ТУР", Камінь-Каширському державному лісогосподарству об`єднання "ВОЛИНЬЛІС" та Городоцькому державному лісогосподарству. Відтак, із загальної площі земельної ділянки 24157,7 га. із сфери діяльності міністерства оборони вилучено 23495,2 га.
В подальшому Камінь-Каширською районною державною адміністрацією Камінь-Каширському державному лісогосподарському об`єднанню "ВОЛИНЬЛІС" виданий державний акт на право постійного землекористування від 11.08.1995 року серії ВЛ-ХІІ.
На підставі наказу держкомлісгоспу України від 24.03.2005 № 242 Камінь-Каширське державне лісогосподарське об`єднання "ВОЛИНЬЛІС" перейменоване у державне підприємство "Камінь-Каширське лісове господарство".
Рішенням Вищого арбітражного суду України від 29.04.1998 року №13/6 рішення Волинської обласної ради від 04.05.1995 року № 4/8 та від 17.03.1994 року № 17/23 визнані недійсними.
Також, в матеріалах справи наявне рішення господарського суду Волинської області від 26.11.2013 року у справі № 903/1066/13 за позовом Волинського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі міністерства оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 до ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" про скасування державного акта на право постійного користування землею, яким скасований акт на право користування землею, виданий державному підприємству "Камінь-Каширське лісове господарство" від 11.08.1998 року. (а.с. 22-23).
Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 03.02.2014 року рішення господарського суду Волинської області від 26.11.2013 року у справі № 903/1066/13 залишено без змін, а апеляційну скаргу ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" на рішення господарського суду Волинської області від 26.11.2013 року залишено без задоволення. (а.с. 24-27).
Колегія суддів звертає увагу, що в постанові від 03.02.2014 року №903/1066/13 Рівненським апеляційним господарським судом встановлено, що, оскільки рішення Волинської обласної ради від 04.05.1995 року № 4/8, яким Камінь-Каширському державному лісовому об`єднанню "ВОЛИНЬЛІС" (в подальшому перейменоване у "Камінь-Каширське лісове господарство") постійного користування землею площею 6947,8 га, на підставі якого виданий Державний акт на право постійного користування землею скасоване, тому і відсутні правові підстави ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" використовувати земельну ділянку площею 6947,8 га.
Також в постанові суду від 03.02.2014 року №903/1066/13 вказано, що в порушення норм земельного законодавства, ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" використовує спірну земельну ділянку, чим порушує право Військової частини А-0780 на користування спірною земельною ділянкою з метою покладених на неї частини функцій та завдань у сфері оборони.
Розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації від 02.12.2013 року № 494 "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості)", державному підприємству "Камінь-Каширське лісове господарство" дозволено розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок орієнтовною площею 49905 га в натурі (на місцевості) для оформлення права постійного користування земельними ділянками для ведення лісового господарства на території Камінь-Каширського району. (а.с. 17).
Зазначене розпорядження прокурор вважає таким, що винесене з порушенням норм права, є протиправним та підлягає скасуванню в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку площею 6 947, 8 га, яка належить на праві постійного користування військовій частині НОМЕР_1 .
Дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.
Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту права встановлені статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України.
Частиною 2 ст. 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Одним із зазначених органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.
Згідно ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27).
Суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п. 35) Європейський Суд з прав людини висловив таку думку (у неофіційному перекладі): "сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".
Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Європи від 27.05.2003р. № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
З огляду на вищенаведене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Положення п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".
Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999р. №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття інтереси держави висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).
Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону "Про прокуратуру".
Відтак, на думку суду, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Колегія суддів звертає увагу, що прокурор обґрунтував наявність "інтересів держави" порушенням, на його думку, порядку вилучення земель оборони.
Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014, який набрав чинності з 15.07.2015, визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Частинами 1, 3, 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
З викладених вище положень чинного законодавства України випливає, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Таким чином, прокурор має право здійснювати в господарському суді представництво законних інтересів держави в особі органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень за умови його попереднього повідомлення, а також підтвердження представництва.
Як вбачається з матеріалів справи, командир військової частини НОМЕР_1 заявою №350/173/129/6пс від 16.01.2019 року звернувся до Військового прокурора Луцького гарнізону з проханням забезпечення представництва інтересів держави в особі військової частини НОМЕР_1 представниками військової прокуратури Луцького гарнізону шляхом направлення до Господарського суду позовної заяви про визнання протиправним та скасування розпорядження Волинської ОДА від 02.12.2013 року №494. В обґрунтування вказаного прохання було зазначено, що командування військової частини не може належним чином здійснювати заходи по встановленню всіх обставин, що призвели до порушення, а також обмежено фінансуванням військової частини НОМЕР_1 для забезпечення судових витрат. (а.с. 39-40).
Крім того, в матеріалах справи наявний лист Військової прокуратури Західного регіону Луцького гарнізону №268 вих.-19 від 29.01.2019 року в якому прокуратурою було повідомлено Міністерство оборони України та військову частину НОМЕР_1 про подання позовної заяви прокуратурою Луцького гарнізону Західного регіону до Господарського суду міста Києва про визнання протиправним та скасування розпорядження Волинської ОДА від 02.12.2013 року №494. (а.с. 41).
Враховуючи вище викладене, за результатами дослідження матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що позивачами взагалі не вживались жодні, спрямовані на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, дії, що свідчить про бездіяльність вказаних органів та, з урахуванням повідомлення прокуратурою позивачів про здійснення представництва (що відповідає визначеному ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" порядку) свідчить про наявність підстав для представництва та відсутність підстав для залишення поданого прокуратурою позову без розгляду.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо відсутності підстав для представництва прокуратурою інтересів держави в даному випадку.
Щодо доводів скаржник стосовно того, що даний позов є безпідставним оскільки розпорядження Волинської ОДА №494 від 02.12.2013 року є ненормативним актом індивідуальної дії і вичерпує свою дію після його реалізації колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі ст. ст. 13, 19 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч.1 ст. 21 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.
Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.
Згідно з приписами ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
З огляду на вище зазначені норми чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що доводи скаржника стосовно безпідставності позову є необґрунтованими оскільки чинним законодавством передбачено, що якщо правовий акт не відповідає законові і порушує права власника, такий правовий акт може визнаватись судом незаконним.
Щодо обставин справи та наявності або відсутності підстав для визнання розпорядження Волинської ОДА №494 від 02.12.2013 року колегія суддів зазначає наступне.
За приписами статті 77 Земельного кодексу України, яка кореспондується із статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони", землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно законодавства України.
Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування.
Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Особливості відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, встановлюються законом.
Кошти, отримані від відчуження таких земельних ділянок, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на потреби оборони відповідно до кошторису Міністерства оборони України у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України.
Відповідно до ч.1 ст.92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Відповідно до статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.
Відповідно до абзацу 3 частини 5 статті 20 Земельного кодексу України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" Міністерство оборони України є уповноваженим державою органом управління військовим майном, в тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних сил України, в тому числі у разі їх розформування. Частиною першою статті 10 Закону України "Про оборону України" передбачено, що Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань.
З аналізу зазначених норм законодавства слідує, що землі оборони знаходяться в управлінні та користуванні Міністерство оборони, тоді як власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який ними розпоряджається.
Статтями 153, 155 Земельного кодексу України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених Земельним кодексом України та іншими законами України. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Колегія суддів звертає увагу, що з матеріалів справи вбачається, що виконавчим комітетом Волинської обласної Ради депутатів трудящих 01 листопада 1968 року військовій частині 21825 (умовне найменування інженерно-аеродромної служби тилу), як структурному підрозділу управління 14 Повітряної армії видано акт №ХІІ-1-5 на право постійного користування землею площею 24 157, 70 га на території Волинської області з її планом і описом меж, в тому числі і 6 947, 8 га на території Камінь-Каширського району. (а.с. 18-21).
При цьому, Вищим арбітражним судом встановлено у справі №13/6, що земельна ділянка площею 24 157, 70 га, яка визначена актом від 01.11.1968 року на право постійного користування землею на території Волинської області визначена віднесена до категорії земель оборони і знаходилась у фактичному користуванні військової частини 21343 (Камінь-Каширський, Маневицький райони).
Також, під час розгляду справи №903/1066/13 за позовом Волинського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Військової частини НОМЕР_1 до ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" про скасування державного акта на право постійного користування землею судами було встановлено, що оскільки рішення Волинської обласної ради №4/8 від 04.05.1995 року, яким Камінь-Каширському державному лісовому об`єднанню "Волинь ліс" (в подальшому перейменоване у "Камінь-Каширське лісове господарство") постійного користування землею площею 6 947, 8 га, на підставі якого виданий Державний акт на право постійного користування землею скасоване, тому і відсутні правові підстави ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" використовувати земельну ділянку площею 6 947, 8 га. Також було встановлено, що в порушення норм земельного законодавства, ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" використовує спірну земельну ділянку, чим порушує право Військової частини А-0780 на користування спірною земельною ділянкою з метою покладених на неї частини функцій та завдань у сфері оборони.
Згідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Норми статті 129-1 Конституції України визначають обов`язковість виконання усіма суб`єктами прав судового рішення у вказаній справі.
Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 Совтрансавто-Холдінг проти України, а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 Брумареску проти Румунії встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
В силу частини статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що обставини щодо права на користування Військовою частиною А-0780 земельної ділянки площею 6 947, 8 га встановлені, в тому числі і судовими рішеннями, а відтак є встановленими і не потребують додаткового доказування.
Крім того, статтею 141 Земельного кодексу України передбачені підстави припинення права користування земельними ділянками, серед яких є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.
Втім, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підставі яких можливо б було встановити наявність підстав визначених ст.141 ЗК України за якими військовою частиною А 0780 було б припинене право користування земельною ділянкою площею 6 947, 8 га на території Камінь-Каширського району.
Отже, з урахуванням відсутності доказів примусового вилучення вказаної земельної ділянки у військової частини НОМЕР_1 , так само і відсутності доказів добровільної відмови військової частини НОМЕР_1 від права постійного користування земельною ділянкою площею 6 947, 8 га на території Камінь-Каширського району, розпорядження Волинської обласної державної адміністрації від 02 грудня 2013 року №494 в частині надання дозволу Державному підприємству "Камінь-Каширське лісове господарство" розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок площею 6 947, 8 га в натурі (на місцевості) для оформлення права постійного користування земельними ділянками для ведення лісового господарства на території Камінь-Каширського району є протиправним та підлягає скасуванню.
При цьому, колегія суддів відхиляє доводи скаржника, що останній не є користувачем земельної ділянки, рішення щодо речового права на нього скасоване судом і повторна його реєстрація розпорядження Волинської ОДА №494 від 02.12.2013 року є неможлива, оскільки в даному випадку факт того чи є ДП «Камінь-Каширське ЛГ» користувачем спірної земельної ділянки спростований матеріалами справи, та встановлено, що користувачем спірної земельної ділянки є військова частина НОМЕР_1 , а спірне розпорядження №494 від 02.12.2013 року видане ДП «Камінь-Каширське ЛГ» для оформлення права постійного користування спірною земельною ділянкою, тобто для здійснення вилучення земель оборони всупереч передбаченим для цього умов чинного законодавства.
Щодо доводів скаржника стосовно пропуску строку позовної давності для звернення прокурором до суду колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно зі статтею 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).
Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).
За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Колегія суддів зазначає, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися позивач.
З урахуванням викладеного, позивачі могли і повинні були дізнатися про порушення свого права з дати опублікування оскаржуваного розпорядження, тобто з грудня 2013 року.
З матеріалів справи вбачається, що скаржник та відповідач подали заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. (а.с. 71-77, 103-109).
Європейський суд з прав людини наголосив, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007р. у справі Фінікарідов проти Кіпру).
У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.
Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначено, що зобов`язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав). Аналогічну позицію наведено у постанові від 29.05.2013р. Вищого господарського суду України по справі №5011-5/14825-2012.
Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.
Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.
За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.
Водночас у правовому висновку Верховного Суду України у справі N 6-895цс15 вказано, що перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Перебіг позовної давності не переривається, якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто.
Втім, як вбачається з матеріалів справи та Єдиного державного реєстру судових рішень у травні 2014 року заступник Волинського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Волинської обласної державної адміністрації, треті особи - Державне підприємство «Камінь-Каширське лісове господарство» про визнання протиправним та скасування розпорядження Волинської ОДА від 02 грудня 2013 року № 494 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості)» в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку площею 6947,8 га, яка належить на праві постійного користування військовій частині НОМЕР_1 .
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 23 червня 2014 року провадження у справі припинено, а матеріали справи передано до Волинського окружного адміністративного суду.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.11.2018 року у справі №803/1311/14 провадження у справі за адміністративним позовом заступника Волинського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до Волинської обласної державної адміністрації, третя особа - Державне підприємство «Камінь-Каширське лісове господарство» про часткове скасування розпорядження закрито, роз`яснено позивачу право на звернення до суду в порядку господарського судочинства.
З матеріалів справи вбачається, що з даним позовом прокурор звернувся до Господарського суду міста Києва 25.02.2019 року про, що свідчить поштовий штамп. (а.с. 55-57).
Отже, з наведеного вище вбачається, що на час подання позовної заяви у 2014 році прокурору Господарським судом Волинської області було зазначено, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а у 2018 році Верховним Судом було зазначено, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
При цьому, колегія судді зазначає, що закриття провадження у справі не є процесуальною дією суду, тотожною поверненню позовної заяви та відмові у прийнятті позовної заяви, питання про які вирішуються на стадії прийняття позовної заяви, а не під час розгляду справи по суті (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.04.2018 у справі N 908/828/17 та від 11.09.2018 року у справі №904/191/18).
Відповідно до п.п. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ч.1, ч.4, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Неодноразове ухвалення судових рішень, які суперечать одне одному, може створити ситуацію юридичної невизначеності, що спричинить зменшення довіри до судової системи, тоді як ця довіра є важливим елементом держави, що керується принципом верховенства права (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінчіч та інші проти Сербії», заява № 44698/06).Право на справедливий суд, визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), також пов`язане з вимогами єдиного застосування закону. Розбіжності в тлумаченні правових норм можуть сприйматися як невід`ємна риса судової системи, що складається з певної мережі судів. Тобто різні суди можуть дійти неоднакових, але водночас раціональних та обґрунтованих висновків стосовно подібного юридичного питання, з подібними фактичними обставинами. Однак за певних обставин суперечливі рішення національних судів, особливо найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції. У цьому контексті треба проаналізувати: чи глибинні та довготривалі розбіжності в судовій практиці національних судів, чи національне право пропонує засоби для подолання таких розбіжностей, чи ці засоби застосовуються, і якщо застосовуються, то якими є наслідки (рішення ЄСПЛ у справі «Томіч та інші проти Чорногорії», заява № 18650/09, у справі «Шахін і Шахін проти Туреччини», заява № 13279/05).
На підстав вищенаведеного, з метою дотримання принципу юридичної визначеності та забезпечення єдності судової практики, колегія суддів при вирішенні даної справи виходить саме з вищевказаних висновків Верховного Суду.
Окрім вищезазначеного колегія суддів бере до уваги, що оскільки вини, бездіяльності чи недбалості з боку прокурора в даному випадку не було, адже він вчиняв всі вчасні, необхідні і активні дії щодо звернення до суду з метою захисту інтересів держави, тому наявні всі підстави щодо поважності причини пропуску прокурором позовної давності у даній справі.
Зазначена правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.07.2019 року по справі №921/233/18.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Водночас, правила переривання позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.06.2018 у справі N 668/8830/15-ц).
Враховуючи вище викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правомірно відхилив заяву про застосування строку позовної давності та зазначив, що заступником Волинського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері здійснювалось оскарження оспорюваного розпорядження у справі Волинського окружного адміністративного суду № 803/1311/14.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 року прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Державного підприємства "КАМІНЬ-КАШИРСЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО" задоволенню не підлягає.
Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "КАМІНЬ-КАШИРСЬКЕ ЛІСОВЕ ГОСПОДАРСТВО" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 року у справі №910/2538/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 року у справі №910/2538/19 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/2538/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 17.10.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

О.О. Хрипун