ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" вересня 2019 р. Справа№ 910/21404/17
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Козир Т.П.
суддів: Чорногуза М.Г.
Яковлєва М.Л.

при секретарі Вага В.В.
за участю представників сторін:
прокурор: Тракало Р.І. за посвідченням від 12.03.2018;
від позивача 1: Немерівська А.Г. за довіреністю від 08.01.2019;
від позивача 2: Бабін Д.А. за довіреністю від 20.12.2018; Сулима І.В. за довіреністю від 15.01.2019;
від позивача 3: Сулима І.В. за довіреністю від 15.01.2019;
від відповідача: Власенко І.І. за довіреністю від 22.08.2019;
від третьої особи: Яценко Й.В. за довіреністю від 02.01.2019; Швачко О.А. т.в.о.начальника; Дроган О.В. за ордером від 12.09.2019; Кириленко О.М. за ордером від 11.09.2019;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційні скарги Київської міської ради та Установи "28 управління начальника робіт" Міністерства оборони України
на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2019 (повний текст складено 12.02.2019)
у справі №910/21404/17 (суддя Сташків Р.Б.)
за позовом Першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі:
1) Кабінету Міністрів України;
2) Міністерства оборони України;
3) Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України
до Київської міської ради,
за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Установи "28 управління начальника робіт" Міністерства оборони України,
про визнання недійсним рішення,

УСТАНОВИВ:
У листопаді 2017 року перший заступник військового прокурора Центрального регіону України (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі позивач 1, КМУ), Міністерства оборони України (далі позивач 2, МОУ), Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (далі позивач 3, КЕУ) до Київської міської ради (далі відповідач, КМР) про визнання недійсним рішення відповідача від 10 грудня 2014 року №644/644 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Установі "28 управління начальника робіт" по вул. Россошанській, 3, у Дарницькому районі м. Києва для будівництва житла військовослужбовцям" (далі спірне рішення).
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що прийняте відповідачем рішення було прийнято з порушенням норм чинного земельного законодавства, оскільки Київська міська рада не має права розпоряджатися землями оборони; лист Міністра оборони України від 06 лютого 2008 року № 220/416, в якому було надано згоду на припинення права користування частини земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 площею 1,95 га, що розташована на вул.Россошанській, 3 у м. Києві, не є тотожним заяві про добровільну відмову від права постійного користування земельною ділянкою, і відповідне рішення щодо земель оборони повинне було прийматись Кабінетом Міністрів України, тобто, землекористування спірною земельною ділянкою державної форми власності не було припинено у відповідності до вимог закону.
У процесі розгляду справи було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Установу "28 управління начальника робіт" Міністерства оборони України (далі третя особа, Установа).
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23 квітня 2018 року, закрито провадження у справі з посиланням на те, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року вказані судові рішення скасовані, а справу передано на розгляду суду першої інстанції, оскільки за висновком Суду розгляд цієї справи має здійснюватися в порядку господарського судочинства.
При розгляді справи по суті позивач 1 позов прокурора повністю підтримав, оскільки він згоди на припинення права користування частиною земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 площею 1,95 га, що розташована на вул. Россошанській, 3 у м. Києві, не надавав, відтак, Київська міська рада не мала права приймати щодо неї рішення про надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо її відведення. І також, Кабінет Міністрів України звернув увагу, що Київською міською радою було неправомірно вказано інше цільове призначення земельної ділянки при наданні згоди на розроблення проекту землеустрою щодо її відведення. Також, КМУ стверджував, що прийняття КМР рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Установі фактично є актом розпорядження цією ділянкою, оскільки КМР діяло як власник (представник власника) надаючи згоду на вчинення дій щодо свого майна дій по розробленню проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Установі, а реалізація цього проекту передбачає перехід (відведення) земельної ділянки Установі. Тоді як власником вказаної земельної ділянки є держава, а вона вказаного рішення про розпорядження не приймала.
Позивач 3 позов прокурора також підтримав, зазначаючи, що відвід земельної ділянки, щодо якої КМР було прийнято спірне рішення, було здійснено на користь Київського квартирно-експлуатаційного управління ще у 1948 році, і рішення від 1948 року, враховуючи норми тогочасного земельного законодавства, є достатньою правовою підставою для користування Київським квартирно-експлуатаційним управлінням цією земельною ділянку та її перебування у складі земель державної власності, зокрема, земель оборони.
Відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на те, що міська рада не здійснювала розпорядження земельною ділянкою, оскільки спірним рішенням лише надала згоду на розроблення проекту землеустрою щодо її відведення, а не розпорядилася ділянкою, зокрема, не передавала її у постійне користування. Крім того, КМР зазначала, що спірне рішення не припинило права Міністерства оборони України щодо постійного користування цією ділянкою. Також зазначала, що відповідно до наказу начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління від 28.09.2004 №219 "Про закріплення військового містечка №147 за Установою "28 управління начальника робіт" військове містечко та інші будівлі і споруди були закріплені відповідно до акту приймання (передачі) за Установою "28 управління начальника робіт", і також, що Міністр оборони України листом від 06.08.2008 надав згоду на припинення права користування земельною ділянкою.
Третя особа проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що на підставі наказу Міністра оборони України від 14.07.2004 № 271 частина земельної ділянки разом з будівлями та спорудами військового містечка № 147 була передана Центральному спеціалізованому будівельному управлінню МОУ під проектування та будівництво житла, і Керівництво Центрального спеціалізованого будівельного управління звернулося до КМР щодо зміни цільового призначення земельної ділянки та надання її під будівництво. У подальшому на виконання наказу начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління МОУ від 28.09.2004 № 219 за відповідними актами частину будівель військового містечка № 147 було передано Третій особі, у зв`язку з чим у лютому 2008 року Міністерством оборони України була надана згода про припинення права користування вищезазначеною земельною ділянкою і передачу в установленому порядку замовнику будівництва Третій особі, і що між МОУ та третьою особою було укладено договір № 227/ДБ-020 від 14.03.2008 про співпрацю, на підставі якого третя особа і вважає, що отримала право на будівництво на земельній ділянці військового містечка №147, натомість, третя особа передає іншій КЕЧ інші визначені договором та вкладеним у його межах актом квартири. Третя особа також посилалась на те, що спірне рішення не змінює форми власності земельної ділянки.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 30 січня 2019 року позов задоволено.
Визнано недійсним рішення Київської міської ради від 10.12.2014 №644/644 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Установі "28 управління начальника робіт" по вул. Россошанській, 3, у Дарницькому районі м. Києва для будівництва житла військовослужбовцям".
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Київська міська рада звернулась з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у позові відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки прокурором не обґрунтовано підстав представництва інтересів держави в особі позивачів; позивачами не надано доказів видачі відповідного державного акту на право безстрокового (постійного) користування землею; право користування спірною земельною ділянкою у в/ч 147 припинилось до 15.03.1991; спірне рішення КМР прийнято в межах повноважень та відповідно до норм чинного законодавства і ним не припинялось право користування Міністерства оборони України.
Також не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Установа "28 управління начальника робіт" Міністерства оборони України звернулась з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у позові відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки суд вийшов за межі позовних вимог, встановивши статус землекористування спірної земельної ділянки за КЕУ, оскільки землекористувачем є Установа; спірним рішенням КМР не було змінено статус земельної ділянки і не порушені права МОУ; Порядок вилучення і передачі військового майна Збройних Сил не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки у даному випадку майно не вилучалось.
Позивач 2 та позивач 3 у відзиві на апеляційні скарги заперечили проти їх задоволення, посилаючись на те, що прокурором належним чином обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави; на момент передачі земельної ділянки не було встановлено норми, яка б закріплювала, що право землекористування засвідчується державними актами на право користування, і земельна ділянка не вибувала з категорії земель оборони, належить державі і на даний час перебуває на обліку та у користуванні КЕУ; реалізація проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, згідно спірного рішення КМР, передбачає перехід земельної ділянки третій особі, що порушує права позивачів; Київське КЕУ є безпосереднім землекористувачем земельної ділянки та є юридичною особою, що відноситься до структури МОУ; КМУ є єдиним уповноваженим органом державної влади щодо прийняття рішень з питання військового нерухомого майна; наказом Міністра оборони України від 14.07.2004 № 271 передавалась не земельна ділянка, а виключно будівлі і споруди; спірним рішенням КМР порушено право держави щодо розпорядження своїм майном, оскільки КМУ, як центральний орган виконавчої влади, відповідного рішення не приймав.
Прокурор у відзиві на апеляційну скаргу третьої особи заперечив проти її задоволення, посилаючись на те, що земельна ділянка перебуває у користуванні Міністерства оборони України в особі Київського квартирно-експлуатаційного управління, належить до державної власності, отже, і розпоряджатись нею має право тільки держава в особі Кабінету Міністрів України.
Прокурор у відзиві на апеляційну скаргу відповідача заперечив проти її задоволення, посилаючись на те, що прокурором належним чином обґрунтовані підставі для представництва інтересів держави в особі позивачів; земельна ділянка перебуває у державній власності і припинення права постійного користування КЕУ може бути здійснено лише власником земельної ділянки, а саме державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування; ніхто без дозволу, виданого компетентними владними органами, не має права користуватись державною власністю.
Третьою особою подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу, у якому вона заперечує проти наведених доводів прокурора та позивачів, посилаючись на те, що КЕУ є самостійною юридичною особою, не відноситься до структури Міністерства оборони, тому прокурор не має право представляти його інтереси; суд вийшов за межі позовних вимог, встановивши за КЕУ статус землекористувача; органами, які здійснюють управління військовим майном, є КМУ та МОУ і останнє надало дозвіл на розроблення проекту землеутстрою; спірним рішенням КМР не порушено права позивачів; у даному випадку відсутнє вилучення державного майна, тому не потрібна відповідна згода (розпорядження) КМУ.
Прокурором подано заперечення на відповідь третьої особи на відзиви, у яких він вказує, що КМР не мала повноважень надавати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки земель оборони третій особі.
У зв`язку зі зміною складу суду у судовому засіданні оголошувались перерви і ухвалою від 19.08.2019 розгляд справи призначено на 12.09.2019.
12 вересня 2019 року т.в.о. начальника Установи "28 Управління начальника робіт" (третя особа) Швачко О.А. подала заяву про відмову від апеляційної скарги.
12 вересня 2019 року представник Установи "28 Управління начальника робіт" (третя особа) Яценко Й.В. подав клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №640/14848/19 та до прийняття рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі №587/430/16-ц.
Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 12 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні зазначених заяви та клопотання.
У судовому засіданні т.в.о. начальника Установи "28 Управління начальника робіт" (третя особа) Швачко О.А. просила долучити до матеріалів справи лист щодо припинення повноважень представника Яценко Й.В. у зв`язку з прийняттям рішення засновником про припинення Установи "28 Управління начальника робіт".
Вказане клопотання відхилено судом, оскільки воно заявлено з порушенням встановленого процесуального порядку та після допуску зазначеного представника до участі у судовому засіданні.
Представник відповідача у судовому засіданні підтримала апеляційні скарги відповідача і третьої особи, просила їх задовольнити.
Представник третьої особи Яценко Й.В. у судовому засіданні підтримав апеляційні скарги третьої особи і відповідача, просив їх задовольнити.
Інші представники третьої особи у судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційних скарг, просили залишити оскаржуване рішення без змін.
Прокурор та представники позивачів у судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційних скарг, просили залишити оскаржуване рішення без змін.
Заслухавши пояснення прокурора, представників сторін і третьої особи, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційні скарги, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих №17-с від 09 серпня 1948 року поновлено відвід земельних ділянок загальною площею близько 380 га в Дарницькому районі другій КЕЧ Київського району МВС СРСР під розміщення військових містечок №№ 87, 147, 159, 182, 183 та 193 в межах та на умовах згідно проекту Управління у справах архітектури м. Києва. Додатком до вказаного рішення є план земельних ділянок (том 1 а.с.15-16).
На час прийняття вказаного рішення діяв Земельний кодекс УРСР, прийнятий 3 сесією Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету VI скликання 16 жовтня 1922 року та затверджений в остаточній редакції Президією ВУЦВК 29 листопада 1922 року, відповідно до якого відвід земель для оборонного відомства здійснювався за загальними правилами "землевпорядного провадження"; відповідно до пунктів 157-158 розділу 1 частини 3 якого (у лапках мовою оригіналу дослівно до тексту Земельного Кодексу 1922 року у зв`язку з відсутністю офіційного перекладу наведеного нормативного акту) :
"- 157. В состав государственных земельных имуществ входят все те земли, которые остаются в едином государственном земельном фонде после предоставления из него земель в непосредственное пользование трудовых землепользователей и их объединений, а также городов и поселений городского типа.
- 158. В состав государственных земельных имуществ не входят земли, находящиеся под лесами, горными разработками, железными дорогами, крепостями и подобными им военными сооружениями и проч. Все эти земли находятся в управлении соответствующих ведомств на основании особых о том правил. По миновании надобности в означенных землях для специальных целей, они поступают в состав государственных земельных имуществ.
- Примечание. Отвод земель специального назначения и перечисление их в состав государственных земельных имуществ совершается по общим правилам землеустроительного производства".
Отже, положеннями зазначеного Земельного Кодексу допускалось існування земель для спеціальних цілей або земель спеціального призначення, на яких розміщувались фортеці та інші військові споруди та які заходились в управлінні відповідних відомств.
Таким чином, як вірно встановив суд першої інстанції, земельна ділянка, на якій розмішувалось, зокрема, військове містечко № 147, у м. Києві, відноситься до земель оборони та належить державі.
Оскільки вказана земельна ділянка відводилась у користування у 1948 році, коли діяв Земельний кодекс УРСР 1922 року, який не передбачав встановлення державного акту на право постійного користування земельними ділянками, то саме по собі рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 17-е від 1948 року було достатньою правовою підставою для користування земельною ділянкою.
У подальшому друга Квартирно-експлуатаційна частина (КЕЧ) Київського району, якій відводилась земельна ділянка, була перейменована у Печерську квартирно-експлуатаційну частину Київського району на підставі директиви голови штабу В.С. № ОМУ/5/308144 від 27.12.1948, директиви КВО №ОРГ/1/0912 від 13.01.1949.
На підставі директиви голови штабу С.В. № ОШ/4/145 н/с від 19.02.1957, директиви КВО № ОМУ/1/6581 від 01.03.1957 Печерська квартирно-експлуатаційна частина Київського району перейменована в Київську квартирно-експлуатаційну частину району.
На підставі Директиви начальника Генерального Штабу Збройних Сил України від 2.04.1994 №115/1/3440 та наказу начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Києва від 01.08.1994 № 2, 01.08.1994 сформовано Квартирно-експлуатаційний відділ м. Києва, який є правонаступником Київської квартирно-експлуатаційної частини району та Дарницької квартирно-експлуатаційної частини району, що розформовані.
Відповідно до Директиви Міністра оборони України №115/1/050 від 27.01.2001 та наказу начальника Квартирно-експлуатаційного управління (м.Київ) від 25.01.2001 № 20, 25.01.2001 Квартирно-експлуатаційний відділ м.Києва переформовано у Квартирно-експлуатаційне управління (м. Київ) та переведено на новий штат.
Згідно з Директивою Міністра оборони України №115/1/0120 від 27.03.2001 та наказу Київського квартирно-експлуатаційного управління від 10.04.2001 № 72, 10.04.2001 Квартирно-експлуатаційне управління (м. Київ) перейменоване в Київське квартирно-експлуатаційне управління.
Отже, позивач 3 - Київське квартирно-експлуатаційне управління є правонаступником Другої Квартирно-експлуатаційної частини Київського району, якій на підставі вказаного рішення виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих № 17-с від 1948 року було поновлено відвід земельних ділянок, і зокрема, земельної ділянки під розміщення військового містечка № 147, і ця земельна ділянка, яка була відведена 2-ій КЕЧ Київського району, не вибувала з категорії земель оборони, її призначення не було змінено у встановленому законом порядку, та вона перебуває на обліку і у користуванні Київського квартирно-експлуатаційного управління, що повністю підтверджується матеріалами справи та дослідженими судом послідовними змінами земельного законодавства, починаючи з 1948 року і до моменту перегляду справи судом апеляційної інстанції, згідно яких спірна земельна ділянка на момент винесення спірного рішення КМР відносилась і продовжує відноситись до земель оборони.
Так, факт правонаступництва підтверджується архівною копію витягу з історичної довідки Київської квартирно-експлуатаційної частини району (том 1 а.с. 90-93) та довідкою від 22.01.2018 №6/0К (том 1 а.с.105-107).
Пунктом 5 Постанови Верховної Ради УРСР від 18 грудня 1990 року №562-XII "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" було встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.
Отже, земельна ділянка під військове містечко №147, у м. Києві, перебуває у власності держави в якості земель оборони, уповноваженим органом управління якої є Міністерство оборони України в особі Київського КЕУ, як землекористувача, що підтверджується Актом інвентаризації земель Міністерства оборони України на території Дарницького району м.Києва, експлікаціями земель Міністерства оборони України на час проведення інвентаризації в користування військового містечка №147, викопіюванням з плану військового містечка, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 30.12.1995 №406 "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель Міністерства оборони України в м.Києві" (том 1 а.с.94-101).
Наказом Міністра оборони України від 14.07.2004 №271 наказано Начальнику Національної академії оборони України та начальнику Головного КЕУ Збройних Сил України організувати вилучення з балансу Київського КЕУ і безоплатно передати в якості наділення основними фондами, а начальнику Центрального спеціалізованого будівельного управління прийняти на баланс частину будівель в/м №147 у м. Києві згідно з переліком військового майна, що додається (том 1 а.с.108).
У додатку до вказаного наказу міститься перелік майна, яке передається п`ять будівель і споруд (їдальня, сховище-гараж, трансформаторна підстанція, два склади) (том 1 а.с.108 зворот).
На виконання вищевказаного наказу за Актом (передачі) будівель, споруд і території військового містечка від 09.09.2004 було здійснено передачу будівель на баланс до Центрального спеціалізованого будівельного управління (том 1 а.с.102).
Оскільки передача майна з балансу на баланс військової установи не змінює форму власності майна як державного, то відсутні правові підстави для зміни статусу земель спірної земельної ділянки і з земель оборони.
Згідно з наказом Міністра оборони України від 16.12.2004 №619 Установа "28 управління начальника робіт" визначена замовником будівництва МОУ в м.Києві по групам житлових будинків, у тому числі по вул. Росошанській, в/м №147 (том 2 а.с.231-232).
06 лютого 2008 року Міністром оборони України направлено голові Київської міської державної адміністрації (який одночасно є головою Київської міської ради) лист за вих. №220/418, у якому зазначено, що Міністерство оборони України надає згоду на припинення права користування частиною земельної ділянки військового містечка №147 площею 1,95 га по вул.Росошанській, 3, в м. Києві, відведеної відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих №17-с від 09 серпня 1948 року, та зміну цільового призначення зазначеної земельної ділянки із земель оборони на землі житлової та громадської забудови із подальшим відведенням її в установленому порядку замовнику будівництва - Установі "28 Управління начальника робіт" у відповідності до кадастрової справи №К-9873" (том 1 а.с.17).
Листом від 22.02.2008 за вих. №227/843 директор Департаменту будівництва Міноборони запропонував Міністру оборони України дозволити Управлінню залучення коштів для будівництва з різних джерел фінансування (том 1 а.с.137). Також між вказаним Департаментом та Управлінням був укладений договір № 227/ДБ-020 від 14.03.2008 про співпрацю (а.с.138-140).
23 жовтня 2008 року Головним контрольно-ревізійним Управлінням України було складено Акт №08-21/61 ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Міністерства оборони України за період з 01.01.2000 по 01.10.2008 року (том 2 а.с.149-155), яким констатовано, що лист про припинення права землекористування спірною земельною ділянкою Міністерством оборони України та згоду на зміну її цільового призначення станом на момент перевірки не реалізований.
Спірним рішенням Київської міської ради від 10 грудня 2014 №644/644 Установі "28 управління начальника робіт" Міністерства оборони України надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,94 га (земельна ділянка державної власності) в постійне користування для будівництва житла військовослужбовцям згідно з планом-схемою. Рішення винесено на підставі клопотання Установи від 09.09.2014, код земельної ділянки 63:438:044к, адреса: м. Київ, Дарницький район, вул. Россошанська, 3, у постійне користування, цільове призначення для будівництва житла військовослужбовцям (том 1 а.с.61).
Як вбачається з тексту спірного рішення КМР, у ньому відсутні посилання на лист Міністра оборони від 06.02.2008 про припинення права користування частиною земельної ділянки, що відноситься до земель оборони, або іншого органу, уповноваженого законом на відмову від землекористування землями оборони. Натомість, єдиною підставою зазначено клопотання Установи "28 управління начальника робіт" Міністерства оборони України на розроблення проекту землеустрою на ім`я Установи.
Додатком до спірного рішення є План-схема до дозволу на розроблення проекту землеустрою (том 1 а.с.62).
У зв`язку із викладеними обставинами прокурор звернувся до суду із даним позовом та просив визнати недійсним спірне рішення Київської міської ради, оскільки для передачі земельної ділянки Управлінню повинно було бути прийняте рішення власником, яким є держава і від імені якого діє Кабінет Міністрів України.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірне рішення КМР суперечить актам законодавства та порушує права та інтереси держави в особі Кабінету Міністрів України, як центрального органу виконавчої влади, який за законом є власником земель державної власності (які є землями оборони), Міністерства оборони України, як органу, уповноваженого здійснювати функції управління землями оборони, та Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, як законного користувача земельної ділянки, яка стала об`єктом оспорюваного рішення Київської міської ради.
Північний апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову з наступних підстав.
Щодо права прокурора на звернення до суду із даним позовом, апеляційний господарський суд виходить з наступного.
Частиною 4 ст. 236 ГПК України, яка корелюється з положеннями ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що Верховним Судом розглядався ряд спорів, у яких надані висновки щодо права прокурора на звернення до суду із позовами в інтересах держави в особі органів державної влади.
Так, у постановах Верховного Суду, зокрема, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17, а також у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 926/03/18, від 23.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 06.02.2019 у справі №927/246/18, від 23.01.2019 у справі №920/331/18 містяться висновки, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
У позовній заяві прокурор вказує, що права позивачів Київська міська рада порушила тим, що прийняттям оскаржуваного рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки третій особі, КМР фактично прийняла актом розпорядження цією ділянкою, оскільки КМР діяло як власник (представник власника) надаючи згоду на вчинення дій щодо свого майна дій по розробленню проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки третій особі, і реалізація цього проекту передбачає перехід (відведення) земельної ділянки третій особі. Тоді як Кабінет Міністрів України, як центральний орган виконавчої влади, який за законом є власником земель державної власності (які є землями оборони), відповідного рішення не приймав, а Міністерство оборони України, як орган, уповноважений здійснювати функції управління землями оборони, та Київське КЕУ, як законний користувач земельної ділянки, у встановленому законом порядку не зверталися до Кабінету Міністрів України щодо надання згоди не вилучення цієї ділянки з земель державної власності, та зокрема, з земель оборони.
Однак, ані Кабінет Міністрів України, ані Міністерство оборони України, ані Київське КЕУ не зверталось до суду з позовом про визнання недійним вказаного рішення КМР, а тому вказані органи не здійснюють належним чином захист інтересів держави.
Отже, як вбачається з матеріалів справи та зі змісту позовної заяви, зазначеного предмета спору, характеру спірних правовідносин, прокурор навів достатньо суджень і обґрунтувань для звернення до суду за захистом інтересів держави в особі позивачів та, відповідно, розгляду його позовних вимог по суті.
Щодо позовних вимог в частині визнання недійсним рішення відповідача від 10 грудня 2014 року №644/644, апеляційний господарський суд виходить з наступного.
Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Частиною 1 ст. 3 Земельного кодексу України (далі ЗК України) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зазначені положення Основного Закону України знайшли свої відображення, зокрема, у статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", відповідно до якої органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Постановою Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" (в редакції на час її прийняття), було встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування.
Згідно зі ст. 77 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття спірного рішення), землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Таке саме визначення та такий самий правовий статус земель оборони наведений у Законах України "Про використання земель оборони" та "Про Збройні Сили України".
Згідно зі ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, зокрема, землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.
Статтею 9 ЗК України встановлено, що до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території належить, у тому числі, розпорядження землями територіальної громади міста; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок із земель державної власності, що проводяться органами виконавчої влади.
У той же час, до повноважень вищого органу виконавчої влади, як Кабінет Міністрів України, відповідно до ст. 13 ЗК України, належать, зокрема, такі повноваження в галузі земельних відносин, як розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
За приписом ст. 14 Закону України «Про Збройні сили України» землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління. Вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі і земельних ділянок, за статтею 9 вказаного Закону, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України, який згідно статті 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» визначає порядок відчуження нерухомого майна та приймає рішення про відчуження іншого нерухомого майна, до якого, зокрема, належить і спірна земельна ділянка.
Натомість, Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України, здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування (ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").
Відповідно до ст. 10 Закону України "Про оборону України", Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань.
Міністерство оборони України, зокрема, здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.
Відповідно до п.п.43, 44 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (затв. наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 р. №483) передача земель в постійне користування землекористувачам інших міністерств та відомств здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України. За відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України.
Згідно п.п. 45, 50 цього Положення передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.
Оформлення передачі земель місцевим органам влади здійснюють землекористувачі спільно з квартирно-експлуатаційною частиною, відділенням морської інженерної служби Військово-Морських Сил України, на обліку яких знаходяться земельні ділянки в порядку, встановленому Земельним кодексом України.
Відповідно до п. 4 Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил (затв. постановою КМУ від 29 серпня 2002 р. №1282), передача військового майна органам, уповноваженим управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність проводиться за рішенням:
1) Кабінету Міністрів України щодо об`єктів, визначених у підпунктах 1 і 2 пункту 2-1 цього Порядку (військові містечка, що вивільняються в процесі реформування Збройних Сил і не плануються до використання за цільовим призначенням; нерухоме майно (будівлі, споруди, об`єкти незавершеного будівництва, приміщення, інше нерухоме майно));
2) Міноборони щодо об`єктів, визначених у підпунктах 3 і 4 пункту 2-1 цього Порядку (інше окреме індивідуально визначене (рухоме) майно; житловий фонд, інші об`єкти соціальної та інженерної інфраструктури, що перебувають в оперативному управлінні військових частин і передаються не у складі майнових комплексів.).
Пунктом 7 указаного Порядку окремо передбачено, що пропозиції щодо передачі військового майна за рішенням Кабінету Міністрів України погоджуються Міноборони з відповідними органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними установами і організаціями або територіальними громадами сіл, селищ, міст, районними або обласними радами, а також Мінфіном, Мінекономіки, Фондом державного майна та Держкомстатом. Погоджені пропозиції Міноборони разом з обґрунтуванням подає Мінекономіки.
Мінекономіки на підставі поданих пропозицій та рішення Міноборони про вилучення військового майна з оперативного управління військових частин готує в установленому порядку проект відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
З системного аналізу наведених норм чинного законодавства вбачається, що Кабінет Міністрів України є єдиним уповноваженим органом державної влади щодо прийняття рішень з питання передачі військового нерухомого майна, до якого відносяться і земельні ділянки (землі оборони), та зокрема, щодо прийняття рішення з питання передачі спірної земельної ділянки військового містечка №147 (його частини) площею 1,95 га по вул.Росошанській, 3, в м. Києві.
Проте, матеріли справи не містять доказів прийняття Кабінетом Міністрів України рішення щодо передачі спірної земельної ділянки.
Отже, за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України про передачу спірної земельної ділянки військового містечка №147 (його частини) площею 1,95 га по вул. Росошанській, 3, в м. Києві, Київській міській раді, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що остання не мала повноважень розпоряджатись землями оборони на свій розсуд та приймати стосовно неї рішення, і зокрема, надавати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Установі для будівництва житла.
Відповідно до ст. 141 ЗК України, підставою для припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.
Згідно зі ст. 142 ЗК України припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у разі згоди на одержання права власності на земельну ділянку укладають угоду про передачу права власності на земельну ділянку. Угода про передачу права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню.
Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.
Держава, в особі Кабінету Міністрів України, як власник земель оборони, не відмовлялася на користь Київської міської ради від земельної ділянки військового містечка №147 (його частини) по вул.Росошанській, 3, в м. Києві, угода про передачу земельної ділянки не укладалася.
Землекористувач земельної ділянки військового містечка №147 по вул.Росошанській, 3, в м. Києві з заявою до власника земельної ділянки держави України в особі Кабінету Міністрів України про добровільну відмову землекористувача також не звертався.
Лист Міністра оборони України від 06.02.2008 №220/416, адресований Київській місткій раді, не є заявою, адресованою до власника (КМР), про добровільну відмову землекористувача від права постійного користування землею, в розумінні ст. 142 ЗК України; даний лист, за висновком Головного КРУ України, не реалізований; спірне рішення КМР не містить жодних посилань на нього, тобто, він не є правовою підставою для спірного рішення.
За таких обставин Північний апеляційний господарський суд відхиляє вказаний лист як належний та допустимий доказ відмови Міністерства оборони України від землекористування спірною земельною ділянкою.
Крім того, відповідно до Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (затв. наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 №483) землі (земельні ділянки) надаються військовим частинам, військово-навчальним закладам, установам, підприємствам та організаціям Збройних Сил України для їх розміщення та постійної діяльності.
Відповідно до п. 25 вказаного Положення, облік усіх земель, наданих для потреб Міністерства оборони України, здійснюється згідно з Керівництвом по обліку земель (земельних ділянок) в квартирно-експлуатаційній службі Збройних Сил України.
Облік земель у Київському квартирно-експлуатаційному управлінні ведеться на підставі матеріалів інвентаризації земель Міністерства оборони України в місті Києві, що затверджені розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 30.12.1995 № 406.
Належність таких земельних ділянок за цільовим призначенням до земель оборони підтверджується проведеною інвентаризацією земель оборони на території міста Києва у 1995 році.
Відповідно до пунктів 45 та 50 вказаного Положення, передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Оформлення передачі земель місцевим органам влади здійснюють землекористувачі спільно з квартирно-експлуатаційною частиною, відділенням морської інженерної служби Військово-Морських Сил України, на обліку яких знаходяться земельні ділянки в порядку, встановленому Земельним кодексом України.
Відповідно до п. 9 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №406/2011, рішення Міністра оборони приймаються у вигляді наказів або директив, а будь-яких наказів або директив про надання згоди на припинення права постійного користування земельною ділянкою військового містечка №147 (його частини) площею 1,95 га по вул. Росошанській, 3 в м. Києві з боку Міністерства Оборони України не приймалось.
Київським КЕУ, як безпосереднім землекористувачем земельної ділянки військового містечка №147 в м. Києві, також жодних заяв про припинення права постійного користування цією спірною земельною ділянкою не видавалось, що підтверджується матеріалами справи.
Посилання відповідача і третьої особи на наказ Міністра оборони України від 14.07.2004 №271, як на підставу зміни землекористувача з Київського КЕУ на Управління, обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки за вказаним наказом передавалась не земельна ділянка, а виключно будівлі і споруди з балансу на баланс військових установ державної форми власності.
Договір № 227/ДБ-020 від 14.03.2008 про співпрацю, укладений між Департаментом будівництва Міноборони та Управлінням, також не є підставою для набуття останнім права на майно та на земельну ділянку військового містечка №147 в м. Києві.
Враховуючи викладене, а також те, що відповідачами не надано доказів відмови від землекористування землями оборони уповноваженими органами у встановленими законом порядку і спосіб в частині спірної земельної ділянки; формування даної ділянки на підставі цього рішення з присвоєнням кадастрового номеру, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що земельна ділянка військового містечка №147 (його частини) площею 1,95 га по вул. Росошанській, 3, в м. Києві не вибувала з державної власності у встановленому законом порядку, не втрачала свій статус земель оборони та не набувала статусу земель комунальної власності територіальної громади міста Києва, тому Київська міська рада не мала права на свій розсуд надавати дозвіл Установі "28 управління начальника робіт" Міністерства оборони України на розроблення проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки цій установі для будівництва житла військовослужбовцям.
Крім цього, Кабінет Міністрів України розпорядженням від 24.12.2007 №1231-р зупинив прийняття, зокрема, міністерствами, як суб`єктами управління об`єктами державної власності, рішень про відчуження об`єктів державної власності, передачу їх у комунальну власність та вчинення будь-яких інших дій, які можуть призвести до відчуження об`єктів державної власності.
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірне рішення винесено протиправно, з перевищенням наданих Київській міській раді повноважень та порушенням земельних прав держави на землі оборони.
При цьому, рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Установі фактично є актом розпорядження цією ділянкою, оскільки КМР діяло як власник (представник власника), надаючи згоду на вчинення дій щодо свого майна дій по розробленню проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Установі, а реалізація цього проекту передбачає своїм наслідком перехід (відведення) земельної ділянки Установі зі зміною цільового призначення з земель оборони на землі забудови.
Відповідно до ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Частиною 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Положеннями статті 155 ЗК України також унормовано, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право вернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Оцінивши докази у справі в їх сукупності, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірне рішенням прийняте КМР з порушенням норм чинного законодавства та перевищенням повноважень, а також порушує права позивачів - КМУ, як центрального органу виконавчої влади, який за законом є власником земель державної власності, МОУ, як органу, уповноваженого здійснювати функції управління землями оборони, та Київського КЕУ, як законного користувача земельної ділянки, а тому позовні вимоги прокурора є доведеними, обґрунтованими і підлягають до задоволення.
Посилання третьої особи на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, визнавши КЕУ землекористувачем спірної земельної ділянки, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки позовною вимогою у даній справі є визнання недійсним спірного рішення КМР і суд першої інстанції, розглянувши справу, прийняв рішення лише по заявленій прокурором вимозі, об`єктивно встановивши істотний для правильного вирішення спору факт, хто був належним землекористувачем спірної земельної ділянки на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Доводи апелянтів по суті їх скарг в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.
Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.
Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційні скарги Київської міської ради та Установи "28 управління начальника робіт" Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 30 січня 2019 року без змін.
2. Справу №910/21404/17 повернути до Господарського суду міста Києва.
3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23.10.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді М.Г. Чорногуз

М.Л. Яковлєв