РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.10.2019Справа № 910/2594/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г. за участю секретаря судового засідання Дьогтяр О.О., розглянув матеріали господарської справи

за позовомприватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона»
доприватного акціонерного товариства «ПРОСТО-Страхування»
простягнення 78 124,55 грн.

Представники учасників справи:

від позивача Косенко С.В., довіреність № 46/2019 від 10.09.2019;

Козаченко П.В., довіреність № 26/2019 від 03.04.2019;

від відповідача не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Крона» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-Страхування» (надалі - відповідач) про стягнення 78 124,55 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору перестрахування ДНТ № 36_17_100 від 20.05.2017. Так, внаслідок настання страхового випадку, а саме ДТП за участю автомобіля марки «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 , що був застрахований позивачем за договором добровільного страхування наземного транспорту ДНТ № 3617_100 від 18.05.2017, позивач, за погодженням зі своїм страхувальником, виплатив на користь СТО страхове відшкодування в розмірі 391 800,00 грн. Враховуючи умови вказаного договору перестрахування, укладеного між сторонами спору, позивач звернувся до відповідача з вимогою про відшкодування частини здійсненої ним страхової виплати в розмірі 91 800,00 грн. Однак, відповідач сплатив на користь відповідача лише частину вказаної суми - 20 049,44 грн.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 78 124,55 грн., з яких: 71 750,56 грн. - основний борг, 2 319,92 грн. - інфляційна складова боргу, 4 053,92 грн. - пеня.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2019 відкрито провадження у справі № 910/2594/19 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 04.04.2019.

28.03.2019 до загального відділу діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній, серед іншого, заперечував щодо розміру виплаченого позивачем страхового відшкодування. Крім цього, відповідач зазначив, що документами, які підтверджують вартість відновлювального ремонту, необхідного для усунення пошкоджень застрахованого транспортного засобу, є документи СТО (гарантійного або універсального), які підтверджують необхідні витрати на ремонт застрахованого транспортного засобу - кошторис ремонтних робіт, рахунки-фактури, наряди-замовлення тощо. При цьому вказані документи приймаються відповідачем виключно за умови погодження з ним у письмовій формі обраної для ремонту застрахованого транспортного засобу СТО до початку виконання такого ремонту.

Однак, позивач такого погодження не здійснив та до суду не надав. У зв`язку з цим на замовлення відповідача був складений звіт № 126915 від 17.09.2018 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, відповідно до якого матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля марки «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 , склав 320 049,44 грн. Отже, відповідно до умов укладеного сторонами договору перестрахування відповідач вважав, що повинен був виплатити на користь позивача відшкодування страхової виплати в розмірі 20 049,44 грн., що й було ним виконано, про що свідчить платіжне доручення № 19158 від 24.10.2018. Враховуючи викладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

Також відповідачем було подано клопотання про призначення у справі автотоварознавчої експертизи.

29.03.2019 до загального відділу діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

04.04.2019 до загального відділу діловодства суду надійшли письмові заперечення на відзив на позовну заяву, в яких позивач вказує на те, що звіт № 126915 від 17.09.2018 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, долучений до матеріалів справи відповідачем, є таким, що не відповідає вимогам п. 5.1, п. 8.5 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003), оскільки у вказаному звіті не вказано, чи проводив експерт огляд пошкодженого транспортного засобу, а визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом (оцінювачем), який складає висновок чи звіт (акт), можливе тільки за рішенням органу (посадової особи), який здійснює судове чи досудове слідство, у разі надання ними даних, необхідних для оцінки.

Крім того, позивач вказував, що відповідно до п. 8.5 зазначеної методики, якщо КТЗ на момент технічного огляду відновлено повністю або частково, то калькуляція відновлювального ремонту не складається, а надається повідомлення замовнику оцінки про неможливість проведення дослідження. Позивач також вказував, що окрема форма письмового погодження СТО не визначена, і позивач вважає, що надання застрахованою особою заяви на виплату страхового відшкодування, надання рахунків із СТО, а також видача позивачем розпоряджень на оплату і є таким письмовим погодженням, оскільки між сторонами договору добровільного страхування не виникло суперечок з приводу погодження СТО, цін на ремонт застрахованого транспортного засобу чи процедур їх погодження. Позивач зазначав, що калькуляції були зроблені відповідачем на дати, що не є тотожними датам ремонту та можуть відрізнятися, а система Audatex враховує ціни дилерів, але на практиці не завжди є можливість закупити деталі за даною ціною.

04.04.2019 судом ухвалено розгляд справи № 910/2594/19 здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.04.2019.

11.04.2019 до загального відділу діловодства суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач проти доводів позивача, викладених у відповіді на відзив, заперечив та вказав на їх безпідставність та необґрунтованість, оскільки останні не спростовують обставин, викладених у відзиві на позовну заяву.

12.04.2019 до загального відділу діловодства суду надійшли додаткові пояснення, в яких позивач проти призначення у справі судової експертизи заперечив з підстав того, що умовами Ковер-ноти та Договору перестрахування не передбачено наявність експертизи транспортного засобу та визначено процедуру погодження вартості страхового відшкодування. Крім цього, позивач зазначає, що проведення експертизи у даній справі є недоцільним, оскільки після здійснення ремонту пошкодженого транспортного засобу пройшло понад 1 рік, і така експертиза на даному етапі не буде інформативною.

16.04.2019 судом відкладено розгляд клопотання про призначення у справі судової експертизи та відповідно до ч. 2 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 25.04.2019.

19.04.2019 до загального відділу діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на додаткові пояснення позивача, в яких сторона наполягала на призначенні у справі судової експертизи, при цьому зазначивши, що відсутність погодженого сторонами розміру страхового відшкодування виключає можливість задоволення позовних вимог.

24.04.2019 до загального відділу діловодства суду надійшли додаткові пояснення по суті спору, в яких посилаючись на отримання відповідачем всіх необхідних для здійснення страхової виплати документів позивач просить відмовити в задоволенні клопотання відповідача про призначення у справі судової експертизи.

25.04.2019 судом, відповідно до ч. 2 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 07.05.2019.

03.05.2019 до загального відділу діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на другі додаткові пояснення позивача, в яких вказано на відсутність письмового погодження суми страхового відшкодування та письмового узгодження щодо вибору СТО, а також викладено прохання відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.05.2018 призначено у справі № 910/2594/19 судову експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. Витрати, пов`язані з проведенням експертизи, покладено на відповідача - приватне акціонерне товариство «ПРОСТО-Страхування». Провадження у справі зупинено до закінчення проведення судової експертизи та отримання висновку експерта.

Відповідно до супровідного листа № 01-16115/19 від 11.06.2019, у зв`язку з призначенням судової експертизи, матеріали справи № 910/2594/19 направлено до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

11.07.2019 до Господарського суду міста Києва надійшов лист Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 17454/19-54 від 08.07.2019, в якому з посиланням на п. 1.13 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз і експертних досліджень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (за змінами та доповненнями) викладено прохання погодити термін проведення судової експертизи у справі № 910/2594/19 понад два місяця, а також клопотання експерта про надання матеріалів, необхідних для проведення комісійної автотоварознавчої експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.07.2019 поновлено провадження по справі № 910/2594/19; погоджено термін проведення автотоварознавчої експертизи у справі № 910/2594/19, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, у строк, що перевищує два місяця; задоволено клопотання судового експерта Копила С.В. про надання матеріалів, необхідних для проведення комісійної автотоварознавчої експертизи; провадження у справі № 910/2594/19 зупинено до проведення експертизи та отримання висновку експерта.

Відповідно до супровідного листа № 01-16158/19 від 31.07.2019 матеріали справи № 910/2594/19 направлені до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

04.09.2019 до Господарського суду міста Києва від КНДІСЕ надійшов висновок судової автотоварознавчої експертизи № 17454/19-54 від 28.08.2019 та матеріали справи № 910/2594/19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2019 поновлено провадження по справі № 910/2594/19 та призначено підготовче засідання на 24.09.2019.

19.09.2019 до загального відділу діловодства суду від позивача надійшли додаткові пояснення по справі, в яких просить задовольнити позовні вимоги, оскільки умовами Договору перестрахування визначена процедура погодження вартості страхового відшкодування перестраховиком, а також визначений вичерпний перелік документів, які повинен надати позивач для отримання страхового відшкодування.

Крім цього, позивач зазначив, що непроведення експертизи транспортного засобу, калькуляції тощо, відповідно до умов Договору страхування та Договору перестрахування, не є причиною для відмови у виплаті або неповної виплати страхового відшкодування.

24.09.2019 суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 08.10.2019.

Представник позивача в судове засідання 08.10.2019 з`явився, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач явку свого представника в підготовче засідання 08.10.2019 не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про місце, дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 372.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на наведені приписи господарського процесуального закону, беручи до уваги відсутність будь-яких повідомлень представника відповідача про причини його неявки в судове засідання 08.10.2019, суд вирішив розглянути дану справу за відсутності такого учасника справи.

У судовому засіданні 08.10.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

На виконання вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

19.07.2013 між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Крона» (перестрахувальник) та приватним акціонерним товариством «ПРОСТО-Страхування» (перестраховик) укладено Договір про загальні умови факультативного перестрахування (ретроцесію) № Г/0189/9042/13 (далі - Договір перестрахування), предметом якого є загальні умови перестрахування (ретроцесії) ризиків, взаємно переданих (прийнятих) сторонами на факультативній (необов`язковій) основі по договорам факультативного перестрахування (ретроцесії), а також права й обов`язки сторін при укладенні, виконанні та припиненні дії договорів факультативного перестрахування (ретроцесії).

Під ризиком (страховим ризиком) розуміється визначена подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності і випадковості настання (п. 1.3 Договору перестрахування).

Пунктом 1.4 Договору перестрахування визначено, що на підставі даного договору сторони можуть укладати ковер-ноти, далі - конкретні договори перестрахування, окремо по кожному ризику. Кожен конкретний договір перестрахування незалежний від умов будь-якого іншого конкретного договору перестрахування, укладеного між сторонами.

Передані в перестрахування ризики вважаються перестрахованими згідно правил страхування страховика, що уклав договір страхування, далі - оригінальні умови страхування. У випадку, якщо окремі умови, зазначені в конкретному договорі перестрахування відрізняються від оригінальних умов страхування, то сторони будуть керуватися умовами, зазначеними в конкретному договорі перестрахування. Вищевказане положення діє в будь-якому випадку, навіть якщо в цьому конкретному договорі перестрахування є посилання на оригінальні умови страхування (п. 1.5 Договору перестрахування).

Пунктами 3.2, 3.3, 3.4 Договору перестрахування визначено права та обов`язки сторін за Договором, зокрема, відповідно до п. 3.2 Договору перестрахування перестрахувальник зобов`язується:

- перерахувати перестраховику перестрахувальну премію за надання перестрахувального захисту по конкретному договору перестрахування в строк, передбачений пунктом 4.1 цього договору, якщо інший порядок сплати перестрахувальної премії не обговорений у конкретному договорі перестрахування (п.п. 3.2.3 Договору перестрахування);

- сповістити перестраховика про настання страхового випадку по перестрахованому ризику протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту одержання інформації про його настання, якщо інше не передбачено конкретним договором факультативного перестрахування (ретроцесії), шляхом факсимільного або електронного зв`язку, а перестраховик в свою чергу повинен негайно підтвердити по факсу або електронній пошті отримання такого повідомлення (п.п. 3.2.5 Договору перестрахування);

- виплатити перестраховику відповідно його частки виплаченого страхового відшкодування в загальній сумі страхового відшкодування за конкретним договором пропорційного перестрахування або відповідно до прийнятого обсягу відповідальності за конкретним договором непропорційного перестрахування частину коштів, отриманих ним у порядку регресу або в результаті реалізації майна, повернутого або переданого перестрахувальникові після виплати страхового відшкодування, протягом 20 робочих днів після одержання цих коштів перестрахувальником (п.п. 3.2.7 Договору перестрахування).

У свою чергу, перестраховик, відповідно до п. 3.4 Договору перестрахування зобов`язався:

- нести відповідальність в межах ліміту відповідальності, обумовленого конкретними договорами факультативного перестрахування (ретроцесії). Відповідальність перестраховика починається і закінчується одночасно з відповідальністю перестрахувальника, якщо інше не обумовлено конкретними договорами факультативного перестрахування (ретроцесії) та при умові відсутності відомих та заявлених страхових випадків на момент підписання (п.п. 3.4.1 Договору перестрахування);

- перераховувати перестрахувальнику, або у випадку його неплатоспроможності та за його дорученням страхувальнику (вигодонабувачу), відповідну частину страхового відшкодування в межах прийнятого на себе ліміту відповідальності, обумовленого конкретними договорами факультативного перестрахування (ретроцесії) протягом 15 (п`ятнадцяти) банківських днів з дня отримання від перестрахувальника наступних документів:

- письмової заяви перестрахувальника з розрахунком частини страхового відшкодування (калькуляції), що підлягає виплаті пере страховиком;

- письмової заяви страхувальника на здійснення страхової виплати;

- страхового акту, копії оригінального договору страхування (страхового полісу);

- відповідних документів від правоохоронних органів, банків, медичних і інших установ, підприємств, організацій, які володіють інформацією про обставини страхового випадку;

- підтвердження перерахування перестрахувальником суми страхової виплати страхувальнику (за винятком, коли в силу вступає умова касового збитку), якщо інше не обумовлено конкретними договорами факультативного перестрахування (ретроцесії).

Перестраховик має право вимагати від перестрахувальника надати інші документи або пояснення, що стосуються страхового випадку. Така вимога має бути направлена не пізніше 10-ти днів з дня отримання перестраховиком документів по страховому випадку від перестрахувальника. Відсутність такої вимоги в зазначений термін означає згоду та визнання пере страховиком страхового випадку. Перестраховик бере пропорційну участь у межах своєї частини відповідальності або відповідно до прийнятих на себе зобов`язань по конкретних договорах непропорційного перестрахування в оплаті усіх витрат, понесених перестрахувальником в результаті розслідування і визначення розміру збитку, крім витрат на заробітну плату й управлінські витрати перестрахувальника, якщо це передбачено конкретним договором факультативного перестрахування (ретроцесії) (п.п. 3.4.2 Договору перестрахування).

Водночас, відповідно до п.п. 3.3.2 Договору перестрахування перестрахових має право відмовити у здійсненні своєї частки страхової виплати або зменшити її у випадках передбачених оригінальним договором страхування, правилами страхування перестрахувальника та чинним законодавством України, а також у випадках якщо перестрахувальник:

- приховав від перестраховика наявність відомих йому обставин, що безпосередньо та беззаперечно впливають на ступінь страхового ризику по конкретному договору факультативного перестрахування (ретроцесії) та по договору страхування;

- приховав від перестраховика умови договору страхування, зміну термінів і обсягів відповідальності;

- не виконав або неналежним чином виконав зобов`язання, взяті на себе відповідно до цього договору та конкретного договору перестрахування, в тому числі щодо термінів сплати перестрахувальної премії;

- відмовив або перешкоджав участі представника перестраховика в розслідуванні причин і обставин страхового випадку по договору страхування (в т.ч. порушив умови п. 3.1.5 та п. 3.2.5 цього договору), якщо бажання такої участі було викладено в письмовій формі.

Підпунктом 3.3.4 Договору перестрахування визначено, що якщо на момент настання страхового випадку перестрахова премія не була сплачена в повному обсязі і при цьому перстрахувальком не було порушено термінів її сплати. Перестраховик вправі зменшити свою частину страхового відшкодування на суму недоперерахованих перестрахувальником частин перестрахової премії.

Відповідно до п. 4.4 Договору перестрахування перестраховик зобов`язаний в разі настання страхового випадку, за заявою перестрахувальника. здійснити страхову виплату в межах прийнятого на себе ліміту відповідальності, обумовленого конкретними договорами перестрахування (ретроцесії), безпосередньо страхувальнику (вигодонабувачу) у випадку неплатоспроможності перестрахувальника протягом 20 (двадцяти) банківських днів з дня отримання всіх документів.

Перестраховик має право призупинити здійснення страхової виплати на термін до 45 днів, якщо інше не передбачене конкретним договором факультативного перестрахування (ретроцесії), у випадку:

- порушення перестрахувальником правил страхування оригінального страховика і обов`язків, передбачених оригінальним договором страхування (страховим полісом);

- порушення перестрахувальником обов`язків, передбачених цим договором і конкретними договорами факультативного перестрахування (ретроцесії);

- порушення перестрахувальником ст. 21 ст. 26 Закону України «Про страхування» (п. 4.5 Договору перестрахування).

Відповідно до п. 7.1 Договору перестрахування, останній укладений на необмежений строк і вступає в силу з дати його підписання обома сторонами.

Як свідчать матеріали справи, 18.05.2017 між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Крона» (страховик) та ОСОБА_1 укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту ДНТ №36_17_100 (програма КАСКО 50/50), предметом страхування за яким є майнові інтереси, що не суперечать закону та пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим транспортним засобом «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 , та додатковим обладнанням до нього. Страховими ризиками за даним договором страхування визначено: ДТП; протиправні дії третіх осіб; пожежа, вибух або самозаймання; стихійне явище; викрадення.

До Договору страхування вносилися зміни згідно Додаткової угоди № 1 від 12.09.2017.

20.05.2017 між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Крона» (перестрахувальник) та приватним акціонерним товариством «ПРОСТО-Страхування» (перестраховик) укладено Договір перестрахування (Ковер-Нот) ДНТ № 36_17_100 (згідно Договору № Г/0189/9042/13 про загальні умови факультативного перестрахування (ретроцесію) від 19.07.2013) щодо страхувальника - ОСОБА_1 за Договором ДНТ №36_17_100 добровільного страхування наземного транспорту (програма КАСКО 50/50) від 18.05.2017 з Додатковою угодою до нього, предметом страхування є: майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням, розпорядженням автотранспортним засобом, а саме: автомобілем марки «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 1.6 зазначеного Договору загальна страхова сума становить - 711 000,00 грн.

Згідно п. 1.9 Договору, франшиза (безумовна):

- по п. 1.8.1 (0,0% без вини у ДТП; 0,0% з вини у ДТП) 1.8.2, 1.8.3, 1.8.4 - 0,0% від страхової суми;

- 1.8.5 - 10% від страхової суми (цей розмір франшизи застосовується також при настанні повної конструктивної загибелі застрахованого транспортного засобу).

Пунктом 1.8 Договору визначено, що страховими ризиками за даним договором перестрахування визначено: ДТП; протиправні дії третіх осіб; пожежа, вибух або самозаймання; стихійне явище; викрадення.

Перестрахування здійснюється на непропорційній основі на засадах ексцедент збитку. Ліміт власного утримання страховика становить 300 000,00 грн. Розмір ексцеденту за Договором становить 411 000,00 грн. Частка перестраховика в ексцеденті становить 0,92% (2.1, 2.4, 2.5, 2.6 Договору).

З матеріалів справи вбачається, що 06.12.2017 сталася ДТП, в результаті якої було пошкоджено застрахований автомобіль «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 . У відповідності до страхових актів № 05/18 від 16.01.2018 та № 05/18/Д від 22.05.2018 дана подія визнана позивачем страховим випадком, у зв`язку з чим приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Крона» у період з 19.01.2018 по 23.05.2018 було здійснено виплату страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту ДНТ №36_17_100 (програма КАСКО 50/50) від 18.05.2017 у загальному розмірі 391 800,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 1615 від 23.05.2018 на суму 41 800,00 грн., № 766 від 14.03.2018 на суму 79 245,00 грн., № 222 від 19.01.2018 на суму 50 000,00 грн., № 248 від 24.01.2018 на суму 50 000,00 грн., № 337 від 29.01.2018 на суму 20 755,00 грн., № 32 від 09.02.2018 на суму 50 000,00 грн., № 496 від 15.02.2018 на суму 50 000,00 грн. та № 678 від 02.03.2018 на суму 50 000,00 грн.

Листом № 414/1 від 10.10.2018 позивач повідомив відповідача про необхідність виплати страхового відшкодування за Договором перестрахування в розмірі 91 800,00 грн.

24.10.2018 відповідачем на виконання умов Договору перестрахування ДНТ №36_17_100 від 20.05.2017 було перераховано на користь позивача частину страхового відшкодування у розмірі 20 049,44 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 19158 від 24.10.2018.

Отже, як зазначає позивач, відповідач свої зобов`язання за Договором перестрахування щодо виплати частини страхового відшкодування у повному обсязі не виконав, у зв`язку з чим несплаченою залишалась сума страхового відшкодування у розмірі 71 750,56 грн.

09.01.2019 на адресу відповідача було надіслано претензію № 2 від 08.01.2019 з вимогою сплатити суму страхового відшкодування у розмірі 71 750,56 грн. Зазначена претензія отримана відповідачем 11.01.2019, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 445, проте залишена відповідачем без реагування.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач свої зобов`язання за Договором перестрахування щодо виплати частини страхового відшкодування виконав не у повному обсязі, у зв`язку з чим несплаченою залишалась сума страхового відшкодування у розмірі 71 750,56 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так, згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно з п. 1 ст. 352 Господарського кодексу України, страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб`єктів господарювання (страховиків), пов`язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом оплати страхувальниками страхових платежів.

Відповідно зі ст. 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з положеннями ст. 980 Цивільного кодексу України, предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страховим ризиком, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про страхування» визначається певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховим випадком, відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як встановлено судом вище, 06.12.2017 сталася ДТП, в результаті якої було пошкоджено застрахований автомобіль «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 .

29.12.2017 страхувальник звернувся до позивача з заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку та виплату страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту (програма КАСКО 50/50) ДНТ №36_17_100 від 18.05.2017 на рахунок СТО на підставі наданого останнім рахунку.

Згідно з рахунком-фактурою, виставленого ФОП Пластун В.В. , № СФ-0000196 від 16.01.2018 вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля марки «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 , склала 199 660,00 грн.

У подальшому ФОП Пластун В.В. було складено та виставлено рахунок-фактури № СФ-0000196 від 06.02.2018 на суму 350 000,00 грн.

16.01.2018 позивачем був складений та підписаний страховий акт ДНТ № 05/18, згідно з яким пошкодження транспортного засобу марки «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок ДТП визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в сумі 350 000,00 грн.

На підставі складеного страхового акту позивач, виконуючи свої зобов`язання за Договором добровільного страхування наземного транспорту (програма КАСКО 50/50) ДНТ №36_17_100 від 18.05.2017, перерахував на рахунок ФОП Пластун В.В. суму страхового відшкодування в розмірі 350 000,00 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжними дорученнями № 766 від 14.03.2018 на суму 79 245,00 грн., № 222 від 19.01.2018 на суму 50 000,00 грн., № 248 від 24.01.2018 на суму 50 000,00 грн., № 337 від 29.01.2018 на суму 20 755,00 грн., № 32 від 09.02.2018 на суму 50 000,00 грн., № 496 від 15.02.2018 на суму 50 000,00 грн. та № 678 від 02.03.2018 на суму 50 000,00 грн.

21.05.2018 ФОП Пластун В.В. було складено та виставлено рахунок-фактури № СФ-0000196 на суму 391 800,00 грн.

21.05.2018 страхувальник звернувся до позивача з заявою про виплату (доплату) суми страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту (програма КАСКО 50/50) ДНТ №36_17_100 від 18.05.2017 у розмірі 41 800,00 грн. шляхом її перерахування на рахунок СТО.

22.05.2018 позивачем був складений та підписаний страховий акт ДНТ № 05/18/Д, згідно з яким у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу марки «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 , до виплати призначено страхове відшкодування в сумі 41 800,00 грн.

На підставі складеного страхового акту позивач перерахував на рахунок ФОП Пластун В.В. суму страхового відшкодування в розмірі 41 800,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1615 від 23.05.2018.

09.07.2018 ФОП Пластун В.В. та ОСОБА_1 було складено та підписано акт виконаних робіт № АВР00196 на суму 391 800,00 грн.

Листом № 414/1 від 10.10.2018 позивач повідомив відповідача про необхідність виплати страхового відшкодування за Договором перестрахування в розмірі 91 800,00 грн.

24.10.2018 відповідачем на виконання умов Договору перестрахування ДНТ № 36_17_100 від 20.05.2017 було перераховано на користь позивача частину страхового відшкодування у розмірі 20 049,44 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 19158 від 24.10.2018.

У той же час, листом № 04-3394 від 13.11.2018 відповідач повідомив позивача про те, що оскільки в рахунку-фактурі № СФ-0000196 від 21.05.2018, виставленому ФОП Пластун В.В. , вартість робіт та запчастин значно вища від цін офіційного дилера «KIA», то виплата страхового відшкодування здійснена відповідачем відповідно до експертного висновку/калькуляції від 17.09.2018, складеного АТ «ПРОСТО-страхування» за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення/комплексу «Audatex», згідно з яким вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 , склала 320 049,44 грн.

У відповідь на лист відповідача № 04-3394 від 13.11.2018, позивач в листі № 462 від 29.11.2018 зазначив, що умовами Договору про загальні умови факультативного перестрахування (ретроцесію) № Г/0189/9042/13 від 19.07.2013 визначено порядок та підстави розрахунку суми страхового відшкодування, а інших окремих умов такої виплати умови зазначеного Договору та Ковер-ноти не містять, з огляду на що, а також враховуючи те, що програмне забезпечення «Audatex» не є обов`язковим для застосування страховиками та те, що умовами Договору страхування передбачено інший порядок визначення розміру страхового відшкодування, позивач просив сплатити решту суми страхового відшкодування у розмірі 71 750,56 грн.

Листом № 04-3772 від 26.12.2018, відповідач посилаючись на завищення вартості робіт та запчастин в рахунку-фактурі № СФ-0000196 від 21.05.2018, а також самостійне встановлення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 , та виплату страхового відшкодування відповідно до здійсненого розрахунку, відмовив позивачу в задоволенні заяви № 462 від 29.11.2018.

09.01.2019 на адресу відповідача було надіслано претензію № 2 від 08.01.2019 з вимогою сплатити суму страхового відшкодування у розмірі 71 750,56 грн. Зазначена претензія отримана відповідачем 11.01.2019, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 445, проте залишена відповідачем без реагування.

Отже, як зазначає позивач відповідач свої зобов`язання за Договором перестрахування щодо виплати частини страхового відшкодування у повному обсязі не виконав, у зв`язку з чим несплаченою залишалась сума страхового відшкодування у розмірі 71 750,56 грн. (391 800,00 грн. - 300 000,00 грн. - 20 049,44 грн.).

Згідно з ч. 1 ст. 987 Цивільного Кодексу України, за договором перестрахування страховик, який уклав договір страхування, страхує в іншого страховика (перестраховика) ризик виконання частини своїх обов`язків перед страхувальником. Страховик, який уклав договір перестрахування, залишається відповідальним перед страхувальником у повному обсязі відповідно до договору страхування

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про страхування», перестрахування - це страхування одним страховиком (цедентом, перестрахувальником) на визначених договором умовах ризику виконання частини своїх обов`язків перед страхувальником у іншого страховика (перестраховика) резидента або нерезидента, який має статус страховика або перестраховика, згідно з законодавством країни, в якій він зареєстрований.

Отже, у разі настання страхового випадку у перестраховика виникають певні зобов`язання, зокрема, виплатити свою частину страхового відшкодування. У свою чергу, в перестрахувальника теж виникають зобов`язання.

Відповідно до статті 355 Господарського кодексу України об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Відповідно до частини 1, 2 статті 984 Цивільного кодексу України страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. Страхувальником може бути фізична або юридична особа.

З огляду на викладене, суд зазначає, що Договір № Г/0189/9042/13 про загальні умови факультативного перестрахування (ретроцесію) від 19.07.2013 та укладений до нього Договір перестрахування (КОВЕР-НОТ) ДНТ №36_17_100 від 20.05.2017, виходячи з їх змісту, є також за своєю правовою природою договорами страхування, оскільки страховик страхує в іншого страховика ризик виконання частини своїх обов`язків перед страхувальником.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим господарським судом України у постановах від 30.03.2015 у справі № 910/22547/15, від 13.08.2013 у справі № 5011-69/9465-2012, від 28.01.2013 у справі № 5011-71/5995-2012, від 04.07.2012 у справі № 24/418, від 25.01.2012 у справі № 39/125, від 23.03.2011 у справі № 25/426 та у постановах Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2016 у справі № 910/10736/15, від 26.01.2017 у справі № 910/14902/16.

Так, заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначає про відсутність письмового погодження суми страхового відшкодування, а також погодження СТО для здійснення ремонту застрахованого транспортного засобу.

Проте, суд з такими доводами відповідача не погоджується з наступних підстав.

Пунктом 1.5 Договору № Г/0189/9042/13 про загальні умови факультативного перестрахування (ретроцесію) від 19.07.2013 визначено, що передані в перестрахування ризики вважаються перестрахованими згідно з правилами страхування страховика, що уклав договір страхування, далі - оригінальні умови страхування. У випадку, якщо окремі умови, зазначені в конкретному договорі перестрахування відрізняються від оригінальних умов страхування, то сторони будуть керуватися умовами, зазначеними в конкретному договорі перестрахування. Вищевказане положення діє в будь-якому випадку, навіть якщо в цьому конкретному договорі перестрахування є посилання на оригінальні умови страхування.

За умова п. 7.1 Договору добровільного страхування визначено, що з метою встановлення обставин страхового випадку, визначення розміру збитку та суми страхового відшкодування, страховику мають бути надані, з залежності від певного страхового випадку, додатково до повідомлення, вказаного у п. 6.1.5 цієї частини договору, наступні документи:

При настання страхового випадку за будь-яким ризиком:

а) заява страхувальника та/або вигодонабувача на отримання страхового відшкодування;

б) копія договору;

в) посвідчення водія особи, яка знаходилась за кермом застрахованого під час дорожньо-транспорної пригоди, що сталася за участю застрахованого транспортного засобу;

г) документи, що підтверджують майновий інтерес страхувальника (вигодонабувача) - свідоцтво про реєстрацію, довіреність, договір купівлі-продажу, договір оренди тощо, за змістом яких страхувальник (вигодонабувач) має право на отримання страхового відшкодування;

д) документ, що підтверджує трудові (цивільно-правові) відносини між водієм та страхувальником - для страхувальника - юридичної особи або фізичної особи - СПД (якщо страхувальник і водій є різними особами);

е) документи, що підтверджують вид та розмір здійснених страхувальником застрахованих витрат;

ж) документ, що ідентифікує фізичну особу - отримувача страхового відшкодування, а саме: паспорт, або військовий квиток, або тимчасове посвідчення особи громадянина України, або посвідка на проживання в Україні, посвідчення біженця тощо (подається фізичною особою - отримувачем страхового відшкодування);

з) довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру (подається фізичною особою - отримувачем страхового відшкодування);

и) документи, що підтверджують вартість відновлювального ремонту, необхідного для усунення пошкоджень застрахованого транспортного засобу та/або додаткового обладнання та які обираються, згідно з розділом 8 цієї частини договору, за нижчезазначеними варіантами:

- документи СТО (гарантійної або універсальної), які підтверджують необхідні витрати на ремонт застрахованого ТЗ та/або додаткового обладнання - кошторис ремонтних робіт, рахунки-фактури, наряди-замовлення тощо. При цьому, зазначені документи приймаються страховиком виключно за умови, що з ним було узгоджено у письмовій формі вибір СТО для ремонту застрахованого ТЗ перед початком такого ремонту;

- акт автотоварознавчого дослідження (експертизи), що проведена спеціалізованою організацією;

- договір про погодження суми страхового відшкодування, складений згідно п. 8.4.2 цієї частини договору (п.п. 7.1.1 Договору добровільного страхування).

При настанні страхового випадку за ризиком ДТП (додатково до документів, зазначених у пункті 7.1.1 цієї частини договору):

а) довідку ДАІ або відповідного компетентного органу іншої держави чи євро протокол (при настанні дорожньо-транспортної пригоди поза межами території України) про місце настання дорожньо-транспортної пригоди, із зазначенням П .І.Б. або повної назви власника (експлуатанта) застрахованого ТЗ, реєстраційного номеру застрахованого ТЗ, дати та часу настання ДТП, переліку інших ТЗ - учасників ДТП;

б) документ компетентного державного органу, в якому фіксується висновок щодо осіб, винних у настанні дорожньо-транспортної пригоди (якщо такі особи є) - постанова, вирок, рішення суду тощо.

При настанні страхового випадку за ризиком ДТП, документи, зазначені у п.п. 7.1.2 б) цієї частини договору, надаються на вимогу страховика, якщо обставини дорожньо-транспортної пригоди припускають можливість покладення та третю особу відповідальності за пошкодження застрахованого ТЗ (п.п. 7.1.2 Договору добровільного страхування).

Відповідно до п. 8.1 Договору добровільного страхування, страховик зобов`язаний скласти страховий акт за ризиками ДТП, ПДТО, ПВС, СЯ протягом 15 (п`ятнадцяти) робочих днів після одержання страховиком всіх необхідних документів, зазначених у пункті 7.1 цієї частини договору, або протягом того ж строку прийняти рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, та протягом 15 (п`ятнадцяти) робочих днів з дати прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування відіслати страхувальнику відповідне письмове повідомлення, із обґрунтуванням причин такої відмови.

Виплата страхового відшкодування здійснюється, за вибором страховика, одним із нижчезазначених способів або їх поєднанням:

- шляхом виплати грошових коштів особам, які, згідно з договором, є отримувачами страхового відшкодування;

- шляхом оплати автомагазину, станції технічного обслуговування тощо вартості запасних частин (складових), матеріалів, робіт, необхідних для відновлення застрахованого ТЗ після настання страхового випадку. Для цього страхувальник або його уповноважений представник зобов`язаний надати страховику відповідну письмову заяву. Ці виплати здійснюються у строки, погоджені з особами, які надають запчастини (матеріали), виконують роботи (послуги), пов`язані з відновленням пошкодженого застрахованого ТЗ. При цьому, така виплата може бути проведена тільки за умови, що попередньо із страховиком було узгоджено у письмовій формі вибір автомагазину, станції технічного обслуговування тощо для ремонту застрахованого ТЗ (п.п. 8.2.1, 8.2.2 п. 8.2 Договору добровільного страхування).

Згідно з п.п. 3.4.2 Договору № Г/0189/9042/13 про загальні умови факультативного перестрахування (ретроцесію) від 19.07.2013, перестраховик зобов`язується перераховувати перестрахувальнику, або у випадку його неплатоспроможності та за його дорученням страхувальнику (вигодонабувачу), відповідну частину страхового відшкодування в межах прийнятого на себе ліміту відповідальності, обумовленого конкретними договорами факультативного перестрахування (ретроцесії) протягом 15 (п`ятнадцяти) банківських днів з дня отримання від перестрахувальника наступних документів:

- письмової заяви перестрахувальника з розрахунком частини страхового відшкодування (калькуляції), що підлягає виплаті пере страховиком;

- письмової заяви страхувальника на здійснення страхової виплати;

- страхового акту, копії оригінального договору страхування (страхового полісу);

- відповідних документів від правоохоронних органів, банків, медичних і інших установ, підприємств, організацій, які володіють інформацією про обставини страхового випадку;

- підтвердження перерахування перестрахувальником суми страхової виплати страхувальнику (за винятком, коли в силу вступає умова касового збитку), якщо інше не обумовлено конкретними договорами факультативного перестрахування (ретроцесії).

Тобто, Договором добровільного страхування та Договором перестрахування визначено чіткий перелік документів, необхідний для встановлення обставин страхового випадку, визначення суми страхового відшкодування та порядок її виплати.

При цьому, суд звертає увагу, що умовами, зокрема Договору добровільного страхування не визначено конкретної форми письмового погодження суми страхового відшкодування, а також СТО для здійснення ремонту застрахованого транспортного засобу.

У той же час, Розділом 9 Договору добровільного страхування та п.п. 3.3.2 Договору перестрахування визначено підстави для відмови у виплаті суми страхового відшкодування або її зменшенні, серед яких така підстава, як відсутність письмового погодження суми страхового відшкодування та СТО для здійснення ремонту застрахованого транспортного засобу, відсутня.

Більше того, не передбачена така підстава й умовами Договору перестрахування (Ковер-Нот) ДНТ № 36_17_100 від 20.05.2017.

Крім цього, відповідно до п.п. 3.3.8 Договору № Г/0189/9042/13 про загальні умови факультативного перестрахування (ретроцесію) від 19.07.2013, перестраховик має право направляти експертів для участі у визначенні розміру збитку, а також брати участь з заходах щодо запобігання і ліквідації збитків. Письмове повідомлення про участь представників перестраховика у визначенні розміру збитку, розслідуванні та врегулюванні страхового випадку може бути направлено перестрахувальнику протягом всього періоду ведення справи по врегулюванню збитків.

Підпунктом 3.4.2 зазначеного Договору визначено, що перестраховик має право вимагати від перестрахувальника надати інші документи або пояснення, що стосуються страхового випадку. Така вимога має бути направлена не пізніше 10-ти днів з дня отримання перестраховиком документів по страховому випадку від перестрахувальника. Відсутність такої вимоги в зазначений термін означає згоду та визнання перестраховиком страхового випадку.

Так, відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що ним рахунок-фактура № СФ-0000196 від 21.05.2018 на суму 391 800,00 грн. не погоджувався та для визначення розміру страхового відшкодування вимагались додаткові документи.

На підтвердження зазначених обставин відповідачем було долучено до матеріалів справи паперові копії електронних документів, електронного листування між сторонами.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Приписами статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до статті 76 цього Кодексу належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього (ч. 2 ст. 91 ГПК України).

Частина третя статті 91 Господарського процесуального кодексу України визначає, що учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Згідно з ч. 4-5 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Частиною третьою статті 96 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

З урахуванням наведених приписів Господарського процесуального кодексу України, надані відповідачем в матеріали справи паперові копії електронних доказів не вважаються письмовими доказами та не можуть бути прийняті судом як належні та допустимимі докази по справі.

При цьому, доказів звернення відповідача з вимогою про надання додаткових документів, що стосуються спірного страхового випадку, у строк, визначений п.п. 3.4.2 Договору перестрахування, матеріали справи не містять.

Щодо доводів відповідача про необхідність визначення страхового відшкодування на підставі акту автотоварознавчого дослідження (експертизи), суд зазначає наступне.

Так, п. 8.4 Договору добровільного страхування передбачено, що визначення розміру матеріального збитку здійснюється на підставі документів, що обираються на підставі розділу 7 цієї частини договору.

Якщо страховик та страхувальник не дійшли згоди стосовно умов ремонту конкретного застрахованого ТЗ на СТО, передбаченій договором, то виплата страхового відшкодування може бути здійснена, на розсуд страховика, на підставі акту автотоварознавчого дослідження (експертизи), яку замовляє страховик чи страхувальник - виключно за згодою страховика (п.п. 8.4.1 Договору добровільного страхування).

Таким чином, визначення розміру страхового відшкодування на підставі акту автотоварознавчого дослідження (експертизи) здійснюється у випадку не досягнення згоди щодо здійснення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу на СТО, а тому, враховуючи відсутність в матеріалах справи заперечень щодо здійснення відновлювального ремонту автомобіля «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 , СТО ФОП Пластун В.В. , у позивача за висновком суду були відсутні підстави для проведення автотоварознавчого дослідження.

Посилання відповідача на п.п. 8.4.2 Договору добровільного страхування, судом також відхиляються, оскільки умови зазначеного пункту договору застосовуються у випадку визначення розміру страхового відшкодування на підставі договору про погодження суми страхового відшкодування (п.п. 7.1.1 п. 7.1 літ. «и» Договору добровільного страхування), який складається у результаті досягнення сторонами згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування після проведеного страховиком огляду пошкодженого транспортного засобу.

Крім цього, у відзиві на позовну заяву, відповідач також заперечував щодо розміру виплаченого позивачем страхового відшкодування, оскільки в рахунку-фактурі № СФ-0000196 від 21.05.2018, виставленого ФОП Пластун В.В. , вартість робіт та запчастин значно вища від цін офіційного дилера «KIA».

Так, 28.03.2019 відповідачем подано клопотання про призначення у справі автотоварознавчої експертизи, яке обґрунтоване необхідністю встановлення розміру майнової шкоди завданої власнику автомобіля марки «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження під час ДТП.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.05.2019 з метою встановлення правомірності заявлених позовних вимог, всебічного, повного та об`єктивного розгляду спору й вирішення питань, що потребують спеціальних знань, суд дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача та призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

На вирішення експерта поставлено питання: яка вартість відновлювального ремонту автомобіля марки KIA Niro, державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 06.12.2017 по вул. Деснянській, 93 у с . Зазим`я Київської області?».

Згідно з висновком експерта КНДІСЕ № 17454/19-54 від 28.08.2019 про оцінку матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 , вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 , склала 375 571,40 грн.

Вказаний вище висновок експерта суд приймає як належний доказ в розумінні ст.ст. 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України, як такий, що узгоджується з фактичними обставинами, встановленими у справі, та іншими доказами в їх сукупності. При цьому сторони проти встановленої експертом вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 , заперечень не надали.

Таким чином, враховуючи встановлену судом вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 , відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу витрати в розмірі 55 521,96 грн. (375 571,40 грн. - 300 000,00 грн. - 20 049,44 грн.).

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, відповідач зобов`язаний був здійснити виплату частини страхового відшкодування, що відповідає його частині (обсягу) відповідальності по конкретному договору перестрахування, протягом 15 (п`ятнадцяти) банківських днів після одержання від перестрахувальника визначеного п.п. 3.4.2 Договору перестрахування комплекту документів, чого відповідачем у повному обсязі не здійснено.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, враховуючи встановлену судом вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «KIA Niro», державний номерний знак НОМЕР_1 , суд дійшов висновку, що позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона» в частині стягнення з приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-Страхування» страхового відшкодування у розмірі 71 750,71 грн. підлягають частковому задоволенню у розмірі 55 521,96 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача пеню у сумі 4 053,92 грн. за прострочення зобов`язання у період з 24.10.2018 по 13.02.2019.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частина 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з п. 3.6 Договору перестрахування у разі порушення однією із сторін умов розрахунків, визначених умовами цього договору та Конкретними договорами факультативного перестрахування (ретроцесії), на вимогу постраждалої сторони, винна сторона сплачує іншій пеню в розмірі 0,05% від суми заборгованості за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ України, що діяла на момент порушення цих термінів, за умови, що чинним законодавством на цей час не буде передбачено інше.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, нарахованої за прострочення сплати суми страхового відшкодування, судом встановлено, що її розмір становить 3 136,99 грн. (арифметично невірний розрахунок), у зв`язку з чим вимога про стягнення з відповідача пені, нарахованої за прострочення сплати страхового відшкодування, підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, нарахованих за прострочення сплати суми страхового відшкодування, судом встановлено, що їх розмір становить 1 795,20 грн. В іншій частині інфляційні втрати нараховано безпідставно, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

З огляду на вищезазначене, беручи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона», з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона» задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-Страхування» (04050, м. Київ, вул. Герцена, 10; ідентифікаційний код 24745673) на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона» (04071, м. Київ, вул. Костянтинівська, 19; ідентифікаційний код 30726778) суму страхового відшкодування у розмірі 55 521 (п`ятдесят п`ять тисяч п`ятсот двадцять одна) грн. 96 коп., пеню у розмірі 3 136 (три тисячі сто тридцять шість) грн. 99 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 795 (одна тисяча сімсот дев`яносто п`ять) грн. 20 коп. та судовий збір у розмірі 1 486 (одна тисяча чотириста вісімдесят шість) грн. 50 коп.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 23.10.2019.

Суддя О.Г. Удалова