ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.19 Справа № 917/962/19

За позовною заявою Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, 36039, м. Полтава, вул.Уютна, 23,

до Миргородської районної державної адміністрації, 37600, Полтавська область, м. Миргород, вул. Гоголя, 120,

про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю

Суддя Мацко Оксана Сергіївна

Секретар судового засідання Дяченко Д.Б.

Представники:

від позивача: Паращук Д.В., довіреність №4/62-19 від 02.01.2019р.

від відповідача: не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

18.06.2019 року Головне Управління Держгеокадастру у Полтавській області звернулося з позовом до Миргородської районної державної адміністрації про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю. Ухвалою суду від 24.06.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 23.07.2019 року. У зв`язку з перебуванням судді Мацко О.С. у відпустці засідання суду 23.07.2019р. не відбулося та ухвалою від 27.08.2019р. було призначено на 17.09.2019р. Ухвалою господарського суду Полтавської області від 17.09.2019р. було закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.09.2019р. В судове засідання 26.09.2019 року відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення про вручення копії ухвали суду від 17.09.2019р., не з`явився, надіслав клопотання про розгляд справи без його участі. Клопотання судом задоволено. Судом було оголошено протокольну ухвалу про перерву у судовому засіданні до 10.10.2019р. до 11-00 год., відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду шляхом направлення на його адресу ухвали (отримана відповідачем 01.10.2019р., про що свідчить поштове повідомлення про вручення). Враховуючи клопотання про розгляд справи без участі відповідача, подання останнім відзиву на позов та достатність у матеріалах справи доказів для розгляду справи, суд розглядає справу без участі відповідача.

Позивач на задоволенні позову наполягає. Відповідач у відзиві на позов проти позову заперечує, посилаючись на те, що Миргородська районна державна адміністрація є неналежним відповідачем у даній справі.

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, заслухавши представника позивача, встановив:

Розпорядженням Голови Миргородської районної державної адміністрації №100 від 15.03.2000р. "Про передачу автомобіля" з балансу Миргородської районної державної адміністрації було списано автомобіль ГАЗ-31029, реєстраційний номер НОМЕР_1 та передано його на баланс управління Держземагенства у Миргородському районі, правонаступником якого став Відділ Держгеокадастру у Миргородському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області. Відповідно до постанови КМУ №581 "Про реформування територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру", управління (відділи) Держгеокадастру у районі, містах є структурними підрозділами відповідних Головних управлінь Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру. Наказами Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 10.01.2017р. №1 та від 21.06.2017р. №13 затверджено передавальні акти територіальних органів Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Полтавській області. Штатним розписом Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області визначено, що відділ у Миргородському районі є структурним підрозділом Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з Передавальним актом №2 основних засобів, необоротних матеріальних активів та запасів, затв. наказом ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 21.06.2017р. №13, Управління Держгеокадастру у Миргородському районі Полтавської області передало на баланс Головному управлінню Держгеокадастру у Полтавській області автомобіль ГАЗ-31029,1994 р.випуску, реєстраційних номер НОМЕР_1 . Тобто, фактично на даний час автомобіль перебуває у користуванні позивача, у нього ж знаходяться і документи на нього. Враховуючи, що юридичні особи, правонаступником якого є позивач, отримали у володіння автомобіль у 2000р., наразі у позивача відсутні правовстановвлюючі документи, які б підтверджували право власності на майно, позивач заявляє про давність володіння автомобілем та просить визнати за ним право власності за набувальною давністю.

Як вбачається з матеріалів справи, особа, вказана власником у свідоцтві про право власності на автомобіль - ВАТ "Миргородський сироробний комбінат" - припинена без правонаступництва (14.09.2007р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №7000232 - Державна реєстрація припинення юридичної особи у зв`язку з визнанням її банкрутом" (арк.справи 33). Однак ще до цього моменту, у 2000р. головою районної державної адміністрації прийнято розпорядження №100 від 15.03.2000р. про передання безкоштовно спірного автомобіля з балансу районної державної адміністрації на баланс районного відділу земельних ресурсів. Як вбачається з Акту приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів, дане розпорядження було виконано 15.03.2000р., в цьому ж акті зазначено, що джерело придбання автомобіля - кошти райбюджету (арк.справи 19). Викладене дає підстави позивачу стверджувати, що спірний автомобіль перебував у державній власності, управління якою здійснювала районна державна адміністрація, та у різні періоди часу був на балансі ВАТ "Миргородський сироробний комбінат" та в подальшому - відділу земельних ресурсів (правонаступником якого є позивач). Листом від 20.10.2016р. Миргородська райдержадміністрація повідомила Управлінню Держгеокадастру у Миргородському районі про відмову прийняти на баланс раніше списаного з балансу та переданого відділу земельних ресурсів автомобіля, оскільки станом на 20.10.2016р. ліміт автомобілів у райдержадміністрації був приведений у відповідність до розпорядження голови ОДА (копія листа - арк.справи 21).

Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивачем обрано такий спосіб судового захисту як визнання права власності за набувальною давністю на транспортний засіб, який перебуває у його володінні та користуванні.

Частиною 3 статті 181 ЦК України до рухомих речей віднесено речі, які можна вільно переміщувати у просторі. Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак йдеться про добросовісне, але безтитульне заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування). Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Судом вище описано, яким чином позивач заволодів спірним транспортним засобом; у даному випадку судом встановлено добросовісність позивача при заволодінні ним.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України).

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для рухомого майна такий строк складає п`ять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності.

За змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/17274/17).

Суд також зазначає, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. Враховуючи встановлені обставини справи (припинення без правонаступництва юридичної особи, яка вказана власником майна у Свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу; обставини придбання вказаного майна за кошти держбюджету та право розпорядження ним саме Миргородською районною державною адміністрацією; списання автомобілю з балансу відповідача та подальшу відмову Миргородської районної державної адміністрації прийняти на баланс даний транспортний засіб з підстав, викладених у листі від 26.10.2016р.; тривалість відкритого володіння даним автомобілем позивача, з урахуванням часу, протягом якого автомобілем володіла особа, чиїм правонаступником є позивач), а також те, що іншим способом захистити права позивача неможливо, суд приходить до висновку про задовлення позовних вимог. При цьому доводи, викладені відповідачем у відзиві стосовно того, що він не має відношення до спірного автомобіля, спростовуються матеріалами справи та обставинами, встановленими вище.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Керуючись статтями 232-233,237-238,240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати за Головним Управлінням Держгеокадастру у Полтавській області ( 36039, м. Полтава, вул.Уютна, 23, ) право власності на автомобіль ГАЗ-31029, 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ( номер шасі НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 ) за набувальною давністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 11.10.2019р.

Суддя О.С.Мацко