ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2019 р. м. Київ Справа № 911/2208/19

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., за участю секретаря судового засідання Брунько А.І., розглянув за правилами загального позовного провадження матеріали справи за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (м. Київ) до Приватного комунально-побутового підприємства "Теплокомунсервіс" (Київська обл., м. Буча) про стягнення 402765,46 грн

за участю представників сторін:

від позивача: Бернацька О.В. - довіреність № 14-203 від 17.05.2019;

від відповідача: не прибув.

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулось до суду з позовом про стягнення з Приватного комунально-побутового підприємства "Теплокомунсервіс" (далі - відповідач) 402765,46 грн боргу, у тому числі 362235,46 грн пені, 20630,00 грн 3% річних та 19900,00 грн інфляційних втрат.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач, всупереч п. 6.1 договору №2065/15-ТЕ-17 купівлі-продажу природного газу від 26.11.2014, несвоєчасно сплатив вартість переданого природного газу за період січень - квітень, жовтень-грудень 2015 року, внаслідок чого йому було нараховано 362235,46 грн пені, а також згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України 19900,00 грн інфляційних втрат та 20630,00 грн 3% річних.

Ухвалою від 06.09.2019 господарський суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду на 03.10.2019.

24.09.2019 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

30.09.2019 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву від 25.09.2019 вих. №14/4-26846.

01.10.2019 до суду від відповідача надійшло заперечення до відповіді на відзив.

Протокольною ухвалою від 03.10.2019 господарський суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 10.10.2019.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Вказав, що позивач на виконання умов договору №2065/15-ТЕ-17 купівлі-продажу природного газу від 26.11.2014 протягом січня-квітня, жовтня-грудня 2015 року поставив відповідачу природний газ на загальну суму 11738200,93 грн. Відповідач отримав зазначену кількість природного газу, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу, однак неналежно виконав умови договору, а саме п. 6.1 в частині оплати останного, внаслідок чого відповідачу, з посиланням на пункт 7.2 договору та приписи статей 20, 173-175, 193, 216-218, 230, 231, 264, 265 Господарського кодексу України, статей 11-16, 258, 509, 525, 526, 530, 549, 610-612, 625, 655, 692, 712 Цивільного кодексу України, було нараховано пеню, інфляційні та річні.

Представник відповідача в судове засідання не прибув. Відповідно до наданого суду відзиву на позовну заяву відповідач просить розглядати спір без участі його представника. Зокрема у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що позовні вимоги не визнає та просить у задоволенні позову відмовити, при цьому посилається на ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів, річних, нарахованих на заборгованість за електроносії, центральне водопостачання та водовідведення, що погашена до набрання чинності цим Законом.

Представник позивача згідно з відповіді на відзив на позовну заяву від 25.09.2019 вих. №14/4-26846 проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, заперечив, зокрема з тих підстав, що з аналізу положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" вбачається, що учасниками процедури списання заборгованості, яка включає у себе і списання штрафних санкцій, є теплопостачальні та теплогенеруючі підприємства, які включені до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Однак матеріали справи не містять належних доказів включення відповідача до такого реєстру, тому, на думку представника позивача, списання з відповідача штрафних санкцій на підставі частини 3 статті 7 зазначеного Закону є неможливим.

У надісланому до суду запереченні до відповіді на відзив відповідач не погодився із доводами позивача, викладеними у відповіді на відзив на позовну заяву, з тих мотивів, що застосування приписів ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", яка є нормою прямої дії, не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності цим Законом. Виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріали справи докази, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

26.11.2014 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", найменування якого на підставі постанови КМУ від 14.12.2016 № 1044 змінено на Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", (продавець) та Приватним комунально-побутовим підприємством "Теплокомунсервіс" (покупець) було укладено договір №2065/15-ТЕ-17 купівлі-продажу природного газу (далі - договір), згідно з умов якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

З метою узгодження вартості природного газу, що поставляється, та уточнення деяких умов договору, між позивачем та відповідачем було підписано додаткові угоди № 1 від 20.03.2015, № 2 від 20.07.2015, № 3 від 30.07.2015, № 4 від 15.10.2015 та № 5 від 25.11.2015 до договору №2065/15-ТЕ-17 купівлі-продажу природного газу від 26.11.2014.

Умовами п. 3.3 договору сторони погодили, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцю у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

У відповідності до п. 3.4 договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов`язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов`язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору позивач поставив протягом січня - квітня, жовтня - грудня 2015 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 11738200,93 грн, доказом чого є акти приймання - передачі природного газу від 31.01.2015 за січень 2015 року на суму 1600430,23 грн, від 28.02.2015 за лютий 2015 року на суму 1336316,15 грн, від 31.03.2015 за березень 2015 року на суму 978228,99 грн, від 30.04.2015 за квітень 2015 року на суму 719377,57 грн, від 31.10.2015 за жовтень 2015 року на суму 1860708,91 грн, від 30.11.2015 за листопад 2015 року на суму 2373731,33 грн та від 31.12.2015 за грудень 2015 року на суму 2869407,75 грн.

Згідно з п. 6.1 договору сторони передбачили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

В процесі розгляду справи суд встановив, що частина боргу із загальної суми поставки газу була сплачена відповідачем позивачу власними коштами, а залишок боргу був погашений за рахунок державний субвенцій на підставі постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 та на виконання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів Загального фонду Державного бюджету № 592 від 18.03.2015, № 593 від 18.03.2015, № 820 від 16.04.2015, № 821 від 16.04.2015, № 1083 від 18.05.2015, № 1084 від 18.05.2015, № 1307 від 15.06.2015, № 1308 від 15.06.2015, № 2391 від 17.11.2015, № 2392 від 17.11.2015, № 2801 від 15.12.2015, № 2802 від 15.12.2015, № 165 від 12.01.2016, № 166 від 20.01.2016, № 491 від 16.02.2016, № 492 від 16.02.2016.

Наданими до суду документами підтверджено, що за спожитий природний газ відповідач розрахувався перед позивачем у повному обсязі в термін до 31.12.2015.

Як вбачається з матеріалів справи, позов заявлено позивачем з підстав порушення відповідачем строків оплати поставленого йому природного газу, визначених у п. 6.1 договору. Заявлені до стягнення пеня, інфляційні втрати та 3% річних, розраховані позивачем щодо періодів заборгованості, визначених з 15-го числа місяця, що слідує за місяцем поставки газу, за виключенням суми боргу погашеної відповідачем шляхом виконання спільних протокольних рішень та договорів про проведення взаєморозрахунків.

Суд враховує, що оскільки відповідач є теплопостачальним та теплогенеруючим підприємством, то на відносини сторін з приводу врегулювання заборгованості, що виникла між ними на підставі договору №2065/15-ТЕ-17 купівлі-продажу природного газу від 26.11.2014, поширюється дія Закону України Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії", який набрав чинності 30.11.2016.

В преамбулі цього Закону вказано, що він визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ст. 1 Закону України Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії" визначено, що процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Згідно з ч. 3 ст. 7 Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, зазначеною нормою передбачено можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання ним грошового зобов`язання у сфері теплопостачання, зокрема у такий спосіб як списання цих нарахувань.

При цьому ч. 3 статті 7 Закону не ставиться право ненарахування (списання) з боржника неустойки, інфляційних втрат та відсотків річних у залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом і виконання цієї норми не потребує включення підприємства до Реєстру, що спростовує доводи позивача про протилежне.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 29.01.2018 у справі № 904/10745/16, висновки якого господарський суд враховує при застосуванні до спірних правовідносин норми права, а саме ч. 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії", що узгоджується з ч. 4 ст. 236 ГПК України.

Зокрема, Верховний Суд, відхиляючи аргумент сторони про те, що не включення боржника до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості унеможливлює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, у своїй постанові вказав про таке.

У статті 2 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії" законодавець чітко визначив, що дія Закону поширюється саме на відносини із врегулювання заборгованості.

Тобто, його норми [Закону] можуть застосовуватись лише до підприємств, що є учасниками таких правовідносин.

Визначення терміну "процедура врегулювання заборгованості", наведеного у пункті 5 частини 1 статті 1 Закону, передбачає як заходи із зменшення та/або реструктуризації заборгованості, так і заходи щодо її списання.

Із частини 1 статті 3, пункту 1 частини 1 статті 4 Закону вбачається, що Закон передбачає проведення взаєморозрахунків за спожитий природний газ без урахування розміру зобов`язань зі сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ.

З наведеного випливає, що сплата неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних відбувається поза порядком проведення взаєморозрахунків, для яких Законом визначено особливу процедуру.

Водночас, порядок сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних не можна розглядати окремо від інших положень Закону.

У частині 1 статті 5 Закону визначено, що реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість. Однак до такої заборгованості не враховуються суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ.

Оскільки всі попередні статті [1, 3, 4, 5] Закону визначали умови проведення взаєморозрахунків та реструктуризацію заборгованості без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ, у статті 7 Закону передбачено порядок списання суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ.

Так, у частині 1 статті 7 Закону мова йде саме про реструктуризовану заборгованість, для проведення якої необхідно, щоб підприємство було включено до Реєстру [реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості].

Натомість у частині 3 статті 7 Закону мова не йде про реструктуризовану заборгованість, а про заборгованість за природний газ, яка існувала та була погашена теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями до набрання чинності [цим] Законом.

Отже, до заборгованості, що виникла та погашена до набрання чинності Законом не можуть бути застосовані передбачені Законом правила та вимоги щодо необхідності включення підприємства до Реєстру [реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості], оскільки за загальним правилом [частина 1 стаття 58 Конституції України] закон не має зворотної дії в часі.

Таким чином, виконання частини 3 статті 7 Закону не потребує включення відповідача до Реєстру [реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості].

Слід зазначити, що заборгованість відповідача перед позивачем у зв`язку з неналежним виконанням ним умов договору №2065/15-ТЕ-17 купівлі-продажу природного газу від 26.11.2014 в частині проведення за нього оплати, мала місце за поставлений природний газ, який використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (пункт 1.2 договору).

Відповідач розрахувався за поставлений природній газ в повному обсязі та станом на 31.12.2015, тобто до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", заборгованості перед позивачем не мав.

Відповідно до наданого позивачем до справи розрахунку заборгованості вбачається, що 3% річних, інфляційні втрати та пеня нараховані позивачем відповідачу за зобов`язаннями, що виникли, та у строк до набрання чинності вищевказаним Законом.

З огляду на викладене, суд вказує, що оскільки на момент винесення даного рішення є чинною імперативна норма Закону, яка передбачає списання нарахованих неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних на заборгованість за отриманий природний газ, яка виникла та була погашена до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії", у господарського суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 362235,46 грн пені, 20630,00 грн 3% річних та 19900,00 грн інфляційних втрат.

Відповідно до статей 74 та 77 ЦК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що позивач з посиланням на належні та допустимі докази у справі не обґрунтував в суді наявність підстав для стягнення з відповідача заявлених ним у позові сум.

Отже з урахуванням наведеного суд вказує про безпідставність заявлених позивачем в суді позовних вимог, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Судові витрати, у відповідності до ч. 2 ст. 129 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 74-79, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Приватного комунально-побутового підприємства "Теплокомунсервіс" про стягнення 402765,46 грн відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією про дане судове рішення учасники справи можуть ознайомитися на сайті: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено: 11.10.2019.

Суддя В.М. Антонова