РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2019 м. Київ Справа № 910/11253/19

За позовом: приватного підприємства "СМАКОСИР";

до: товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "МАЛИНІВСЬКІ МОЛОЧНІ ПРОДУКТИ";

про: стягнення 287.206,13 грн.

Суддя Балац С.В.

Представники: без виклику сторін.

С У Т Ь С П О Р У :

Приватне підприємство "СМАКОСИР" (далі - позивач) звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "МАЛИНІВСЬКІ МОЛОЧНІ ПРОДУКТИ" (далі - відповідач) про стягнення 287.206,13 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено грошове зобов`язання за укладеним між сторонами спору договором поставки товару від 04.06.2019 № 06-2019, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 287.206,13 грн., з яких: 250.000,00 грн. - основна заборгованість, 12.206,13 грн. - пеня та 25.000,00 грн. - плата за користування чужими грошовими коштами.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.08.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/11253/19 та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, оскільки вказана справа є справою незначної складності та визнана судом малозначною.

Ухвала про відкриття провадження у даній справі надсилалася судом відповідачеві на адресу його місцезнаходження, яка відповідає відомостям, внесеним до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідач відзиву на позов, в порядку передбаченого ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, суду не надав, а тому відповідно до положень частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши наявні у матеріалах даної справи докази, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, укладено договір поставки товару від 04.06.2019 № 06-2019 (далі - Договір), відповідно до предмету якого позивач поставляє товари в асортименті та за цінами, що вказані в накладних, а відповідач зобов`язується прийняти та оплатити товар в термін обумовлений даним договором (п. 1.1 Договору).

Пунктом 4.1 Договору визначено, що відповідач зобов`язаний здійснювати розрахунок за отриманий по накладних згідно договору товар протягом семи календарних днів з моменту поставки відповідно ї партії товару.

Положеннями п. 4.5 Договору, зокрема, передбачено, що відповідач у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу позивача, зобов`язаний сплатити 10 відсотків від простроченої суми в якості плати за користування чужими грошовими коштами та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Так, позивач, на виконання своїх зобов`язань за Договором та на його умовах, поставив, а відповідач отримав товар загальною вартістю 784.032,00 грн., що підтверджується видатковими накладними, які підписані сторонами, скріплені відбитками їх печаток та наявні в матеріалах справи у вигляді засвідчених копій, а саме:

- від 07.06.2019 № РН-0000128 на суму 147.006,00 грн.;

- від 07.06.2019 № РН-0000129 на суму 147.006,00 грн.;

- від 07.06.2019 № РН-0000130 на суму 98.004,00 грн.;

- від 15.06.2019 № РН-0000138 на суму 147.006,00 грн.;

- від 15.06.2019 № РН-0000139 на суму 147.006,00 грн.

- від 15.06.2019 № РН-0000140 на суму 98.004,00 грн.

Водночас, відповідачем здійснено оплату товару частково в сумі 534.032,00 грн., що підтверджується випискою з рахунку позивача в період з 01.06.2019 по 11.08.2019, яка наявна в матеріалах справи у вигляді засвідченої копії.

Спір між сторонами судового процесу виник внаслідок порушення з боку відповідача зобов`язання з оплати товару за Договором, що призвело до звернення позивача до господарського суду із вимогами про стягнення з відповідача 287.206,13 грн., з яких: 250.000,00 грн. - основна заборгованість, 12.206,13 грн. - пеня та 25.000,00 грн. - плата за користування чужими грошовими коштами.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю з урахуванням такого.

Приписом ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Положенням ч. 3 ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати, у тому числі, оплати товару.

Суд відзначає, жодного підтвердження факту сплати відповідачем на користь позивача заборгованості в розмірі 250.000,00 грн. сторонами судового процесу до суду не подано.

Таким чином, факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований, відтак, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача основної заборгованості є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю в сумі 250.000,00 грн.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Поряд з цим, ст. 549 Цивільного кодексу України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Оскільки відповідач не виконав своє грошове зобов`язання у строк, встановлений Договором, заявлені позивачем позовні вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 12.206,13 грн. та плати за користування чужими грошовими коштами в сумі 25.000,00 грн. є обґрунтованими та такими, підлягають задоволенню в повному обсязі, за розрахунками позивача, які, у свою чергу, перевірені і визнані судом вірними.

Приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вказані в позовній заяві витрати позивача на правничу допомогу задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не подано до суду документів, які підтверджують понесення таких витрат.

Керуючись ст.ст. 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 233, 236, 238, 250, 252, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "МАЛИНІВСЬКІ МОЛОЧНІ ПРОДУКТИ" (03110, м.Київ, ВУЛИЦЯ ОЛЕКСАНДРА ПИРОГОВСЬКОГО, будинок 18, офіс 18, ідентифікаційний код 38460791) на користь приватного підприємства "СМАКОСИР" (35523, Рівненська обл., Радивилівський район, село Пасіки, ВУЛИЦЯ БЕРЕСТЕЦЬКА, будинок 2 Б, ідентифікаційний код 37246044) основну заборгованість в сумі 250.000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп., пеню в сумі 12.206 (дванадцять тисяч двісті шість) грн. 13 коп., плату за користування чужими грошовими коштами в сумі 25.000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 4.308 (чотири тисячі триста вісім) грн. 10 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст. 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.В. Балац