ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2019 р. Справа№ 910/17190/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

Секретар судового засідання: Майданевич Г.А.

За участю представників учасників процесу згідно протоколу судового засідання від 08.10.2019.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерагро Плюс" на рішення Господарського суду місті Києва від 18.06.2019 у справі № 910/17190/18 (суддя Шкурдова Л.М., м. Київ, повний текст рішення складено та підписано 01.07.2019)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерагро Плюс", м. Київ

до 1) акціонерного товариства "Укрсоцбанк", м. Київ

2) приватного акціонерного товариства "Компанія "Райз", м. Київ

про визнання поруки припиненою

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерагро Плюс" (надалі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства "Укрсоцбанк" та приватного акціонерного товариства "Компанія "Райз" про визнання припиненою поруки за Договором поруки від 04.11.2015.

Позовні вимоги про визнання поруки припиненою обґрунтовані тим, що з огляду на наявність рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2017 у справі № 910/14247/17 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 06.1-20/192 від 24.12.2013р, що свідчить про закінчення строку дії кредитного договору, на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється. А тому позивач вважає, що зобов`язання за договором поруки від 04.11.2015, укладеного між позивачем та відповідачами, є припиненим, у зв`язку із припиненням забезпеченого нею основного зобов`язання.

Рішенням Господарського суду місті Києва від 18.06.2019 у справі № 910/17190/18 (суддя Шкурдова Л.М., м. Київ, повний текст рішення складено та підписано 01.07.2019) у позові відмовлено.

Прийняте судове рішення обґрунтовано тим, що позивачем не доведено наявності підстав для припинення поруки за договором 04.11.2015.

Не погодившись із прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерагро Плюс" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду місті Києва від 18.06.2019 у справі № 910/17190/18 та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

За позицією скаржника, судом першої інстанції не досліджено та, відповідно, не встановлено тієї обставини, що ухваленням господарським судом рішення у справі № 910/14247/17 припинено дію Кредитного договору № 06.1-20/192 від 24.12.2013, відтак, оскільки порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язання, вона припиняється в момент припинення дії кредитного договору.

Звернувшись з позовом про дострокове стягнення з позивальника боргу, забезпеченим спірним договором поруки, банк на власний розсуд змінив умови договору поруки, що є підставою для його припинення відповідно до ст. 559 ЦК України.

Також скаржник зазначив, що при розгляді даної справи, суд першої інстанції проігнорував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, відповідно до якого договір поруки є припиненим у зв`язку із припиненням забезпеченого нею зобов`язання, чим порушив ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій ті статус суддів».

Акціонерне товариство "Укрсоцбанк", у відзиві просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржене рішення - без змін, наголошуючи на правомірності висновків суду першої інстанції і безпідставності доводів, викладених у апеляційній скарзі. Позивач, заперечуючи, звернув увагу, що умовами Договору поруки сторонами погоджено строк дії договору поруки до 31 грудня 2036 року, в зв`язку з чим підстави для припинення поруки відсутні. Також банк вважає, що скаржник помилково ототожнює поняття «договір» та «зобов`язання», беручи до уваги приписи ст.ст. 526, 599 ЦК України, зобов`язання по кредитному договору не припиненні, докази погашення кредиту відсутні, а тому порука є чинною.

Серед іншого, банк зауважив, що посилання позивача на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 202/4494/16-ц є необґрунтованими, оскільки обставини зазначеної та даної справи не є тотожними. Натомість, звернув увагу на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 910/15556/18, посилаючись на те, що у зазначеній справі досліджено аналогічні обставини та обґрунтування скарги.

До судового засідання від 08.10.2019 представники позивача та відповідача-2 не з`явилися, про причини нез`явлення суд не повідомили.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на те, що позивач та відповідач-2 належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, враховуючи те, що їх явка обов`язковою не визнавалась, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду судового рішення за наявними матеріалами справи за присутності представника відповідача-1.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерагро Плюс" залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як правильно з`ясовано судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 24.12.2013 між публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" (банк/відповідач-1) та публічним акціонерним товариством "КОМПАНІЯ "РАЙЗ" (позичальник/відповідач-2) укладено Кредитний договір №06.1-20/192 від 24.12.2013р. (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит з загальною сумою кредиту 10 000 000,00 доларів США з можливістю отримувати в доларах США та з терміном кредиту до 23 грудня 2016 року (включно). (п.1.1. догвоору)

В подальшому, додатковою угодою №3 від 18.08.2015 було внесено зміни до п.1.1 Кредитного договору та визначено, що банк надає позичальнику кредит загальною сумою кредиту еквівалентну 10 000 000,00 доларів США з можливістю отримувати в гривні та доларах США та з терміном кредиту до 31.12.2026.

Надалі, 04.11.2015 між публічним акціонерним товариством "УКРСОЦБАНК", публічним акціонерним товариством "КОМПАНІЯ РАЙЗ" та товариством з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРАГРО ПЛЮС" ( поручитель/позивач) укладено Договір поруки за умовами якого у зв`язку із укладенням між банком та позичальником Кредитного договору №06.1-20/192 від " 24" грудня 2013 року (зі змінами та доповненнями, які можуть вноситись до нього, і разом з усіма додатками до нього, в тому числі Додатковою угодою № 4 від " 07" жовтня 2015), поручитель поручається перед Банком за виконання позичальником в повному обсязі усіх існуючих та майбутніх грошових зобов`язань позичальника за Кредитним Договором, у тому числі, але не виключно і щодо сплати усіх процентів, комісій, неустойки, регресних та інших сум, що належать до сплати позичальником у відповідності з Кредитним Договором.

З пункту 1.2 Договору поруки вбачається, що поручитель ознайомлений з умовами Кредитного договору, відповідно до якого позичальник зобов`язаний, зокрема, повернути кредитні кошти в сумі 10 000 000,00 доларів США, сплатити проценти за процентною ставкою в розмірі, зазначеному у Кредитному договорі, а також сплати комісії, неустойку, регресні та будь-які інші суми відповідно до умов Кредитного договору.

Відповідно до п.1.3 Договору поруки поручитель, як солідарний боржник, зобов`язався сплатити банку всі суми, належні до сплати позичальником за кредитним договором, в разі порушення позичальником зобов`язання щодо сплати відповідної суми коштів за кредитним договором, протягом 10 (десяти) робочих днів з дати надіслання банком відповідної письмової вимоги. Такі платежі повинні бути сплачені поручителем на рахунки Банку, вказані у вимозі.

Відповідно до п. 3.8 Договору поруки, договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2036 року.

Суд першої інстанції з`ясував, що рішенням Господарського суду міста Києва від 17.10.2017 у справі №910/14247/17, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2018, первісний позов Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" задоволено повністю; стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства "Компанія "Райз" на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" 214 014 654,13 грн заборгованості по тілу кредиту, 240 000,00 грн витрат по сплаті судового збору. Стягнуто солідарно з Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" 214 014 654,13 грн заборгованості по тілу кредиту за Кредитним договором № 06.1-20/192 від 24.12.2013. Рішення суду у зазначеній судовій справі набрало законної сили.

Так, звертаючись з даним позовом позивач вважав, що звернення банку про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № 06.1-20/192 від 24.12.2013, є зміною умов основного зобов`язання щодо строку дії договору. Кредитний договір припинив свою дію з дати направлення боржнику вимоги (21.12.2016) про дострокове погашення всієї суми кредиту, в такому випадку припинив свою дію і договір поруки від 04.11.2015, так як порука є акцесорним зобов`язанням, яке може існувати тільки разом з основним зобов`язанням. Також позивач вважає, що порука, за договором поруки 04.11.2015, підлягає визнанню припиненою з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, яке свідчить про закінчення строку його дії, а тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. За таких підстав, позивач стверджує, що існують підстави для визнання поруки за Договором поруки від 04.11.2015 припиненою на підставі ч.1 ст. ст. 559 Цивільного кодексу України.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та відхиляє доводи апеляційного оскарження позивача, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За договором поруки відповідно до ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Предметом розгляду у справі є припинення договору поруки.

Згідно зі статтею 599 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, законодавець передбачив додаткові підстави припинення поруки, а саме: правила обмежувальних строків (шестимісячного та тривалістю в один рік), які вступають в дію, відповідно, лише у разі, якщо договором поруки не встановлено строк дії поруки, а основним договором не визначено строк виконання основного зобов`язання.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи в договорі поруки сторони узгодили строк його дії з дати його підписання сторонами і до 31.12.2036 (п. 3.8. договору поруки).

Відповідно до ч.1 ст. 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. Строк дії поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки.

Таким чином, і право кредитора, й обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі №490/5224/14-ц (провадження 14-304цс18).

За таких обставин, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що оспорюваний договір поруки є чинним, оскільки в даному договорі сторонами погоджено дату до якого він діє, а доказів виконання зобов`язань за вказаним договором матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таким чином, підставою для припинення поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну є не будь-яка зміна умов основного зобов`язання, а лише така, внаслідок якої обсяг відповідальності поручителя збільшується.

На зміну умов основного договору, у наслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається, і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України. Більше того, як вбачається з договору поруки (та додаткових угод до нього) скаржник був обізнаний з умовами кредитного договору та, відповідно, погодився з ним. Право ж на дострокове стягнення було передбачено кредитним договором. А тому посилання скаржника на зміну основного зобов`язання, як на підставу припинення поруки, визнається судом необґрунтованим.

Враховуючи викладене, звернення АТ «Укрсоцбанк» до суду з позовом про дострокове погашення кредиту, у зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, не може бути розцінено як припинення дії поруки, адже такі дії не призводять до зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, а по суті є лише дотриманням умов договору і виконання встановлених прав та обов`язків.

Відповідно до ч 1, ч. 2 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.10.2017 у справі № 910/14247/17 встановлені обставини щодо наявності заборгованості ПАТ "Компанія "Райз" та ПрАТ "Райз-Максимко" за Кредитним договором № 06.1-20/192 від 24.12.2013р. та ухвалено здійснити стягнення даної заборгованості у примусовому порядку. Вказана обставина в силу приписів ст. 75 ГПК України не підлягає доказуванню.

Отже, посилання скаржника на те, що банком змінено строк виконання зобов`язання є не обґрунтованим, оскільки дані положення можуть застосовуватися лише до тих акцесорних зобов`язань, в яких чітко не визначено строку дії договору. Водночас, як встановлено вище, в договорі поруки сторони узгодили строк його дії з дати його підписання сторонами і до 31.12.2036 (п. 3.8. договору поруки).

При цьому, аргументи скаржника про наявність судового рішення про стягнення заборгованості у справі № 910/14247/17 не знайшли свого підтвердження. Враховуючи приписи статті 526 ЦК України, ч. 1 статті 599 ЦК України вбачається, що для підтвердження виконання зобов`язань за договором кредитування необхідним є встановлення зарахування грошової суми, стягнутої за рішенням Господарського суду міста Києва від 17.10.2017 у справі №910/14247/17, на банківський рахунок АТ "Укрсоцбанк". Однак, матеріали справи не містять доказів погашення заборгованості за Кредитним договором №06.1-20/192 від 24.12.2013р., будь-яких доказів протилежного скаржник не надав. Сам лише факт прийняття рішення у справі, згідно з яким стягнуто грошові кошти за кредитним договором, не є підставою для визнання припиненим спірного зобов`язання, зокрема договору поруки, строк дії якого погоджений сторонами до 31.12.2036.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 910/15556/18, у якій досліджувалися тотожні обставини, як і у даній справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивачем не доведено наявності підстав для припинення поруки за договором поруки від 04.11.2015, а тому у позові слід відмовити.

Серед іншого, помилковими є посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц. В контексті правовідносин досліджених у цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Однак, постанова у справі №202/4494/16-ц від 31.10.2018 не містить висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості є підставою для припинення поруки.

Між тим, предметом розгляду у справі № 202/4494/16-ц було стягнення заборгованості за кредитним договором, і Верховний Суд зазначив, що на право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом після пред`явлення вимоги поширюються положення статті 625 ЦК України. Оскільки заявник вимог про стягнення з поручителя сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України не заявляв, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що із рішень судів попередніх інстанцій необхідно виключити застереження про пропуск позивачем визначеного частиною 4 статті 559 ЦК України строку для пред`явлення вимог до поручителя та припинення поруки. Також Верховний Суд зазначив, що на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється.

Однак у даній справі предметом розгляду є припинення договору поруки та, відповідно, зобов`язання за ним, яке виникло до набрання чинності рішенням Господарського суду міста Києва від 17.10.2017 у справі №910/14247/17, а саме повернути кошти, отримані за кредитним договором. У зв`язку із викладеним немає підстав стверджувати про тотожність обставин у справі, яка розглядається, та у справі № 202/4494/16-ц, а посилання скаржника на зазначені правові висновки Великої Палати Верховного Суду є вибірковим трактуванням змісту відповідної постанови та не може свідчити про наявність підстав для задоволення позовних вимог про припинення зобов`язань за договором поруки.

Інших доводів та доказів на підтвердження своєї правової позиції, які б слугували підставою для скасування судового рішення у даній справі позивачем не наведено.

Поряд з цим, слід зазначити, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Колегія вважає, що у зазначеному питанні слід керуватися принципом "обґрунтованої достатності" визначених судом мотивів та підстав прийняття відповідного рішення.

Проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерагро Плюс" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерагро Плюс".

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267 - 270, 273, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерагро Плюс" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду місті Києва від 18.06.2019 у справі №910/17190/18 залишити без змін.

3. Справу № 910/17190/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано - 15.10.2019.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко