ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року м. ОдесаСправа № 915/565/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

при секретарі Лук`ященко В.Ю.

за участю представників:

від позивача: Єгоров В.С.

від відповідача: Костенко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

на рішення господарського суду Миколаївської області від 16.07.2019 року, суддя в І інстанції Олейняш Е.М., повний текст якого складено 18.07.2019 в м. Миколаєві

у справі № 915/565/19

за позовом: Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Обласного комунального підприємства Миколаївоблтеплоенерго

про стягнення 1 318 724, 29 грн.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (далі ПАТ «НАК «Нафтогаз України») звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом до Обласного комунального підприємства Миколаївоблтеплоенерго (далі ОКП Миколаївоблтеплоенерго) про стягнення боргу у загальній сумі 1 318 724,29 грн., з яких: 701 466,12 грн. пені, 46 593,58 грн. 3 % річних, 375 402,99 грн. втрат від інфляції та 195261,60 грн. штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовувалися неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу №120/15-ПР від 23.12.2014р. щодо своєчасної оплати поставленого природного газу.

ОКП Миколаївоблтеплоенерго заперечувало проти позову посилаючись на те, що відповідач підпадає під дію Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», оскільки остаточне погашення заборгованості здійснено 14.12.2015 року, тобто до набрання чинності вказаним законом. При цьому, відповідач наголошував, що застосування положень ч. 3 ст. 7 вказаного Закону не ставиться від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості до набрання чинності законом. Виконання цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 16.07.2019 в позові відмовлено.

Судове рішення мотивовано наявністю підстав для застосування до спірних правовідносин приписів Закону України "Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії", в силу яких у позивача відсутні підстави для нарахування суми пені, 3% річних, інфляційних втрат та штрафу на заборгованість за природний газ, використаний відповідачем для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, погашену до набрання чинності цим Законом, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Акціонерне товариство НАК Нафтогаз України у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить рішення господарського суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним та ухваленим із порушенням норм процесуального права, а саме статей: 7, 86, 236, 238 ГПК України та неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме ст. ст. 1-3, 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючнх організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що предметом договору купівлі-продажу №120/15-ПР від 23.12.2014 є природний газ, який використовується виключно для власних потреб, тому суд першої інстанції неправомірно застосував норми Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» до спірних правовідносин, оскільки природний газ використовувався відповідачем виключно для власних потреб, а тому норми вказаного Закону не можуть бути застосовані до нього.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідач зазначає, що відповідно до пункту 2.1.1. Статуту ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» створене з метою забезпечення задоволення потреб населення та інших споживачів у послугах теплопостачання і гарячого водопостачання, належної експлуатації об`єктів теплового господарства, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, стабільного функціонування котелень, теплових пунктів і теплових мереж. Предметом та основним видом діяльності підприємства є виробництво, транспортування, постачання, розподіл та реалізація теплової енергії для забезпечення потреб населення, підприємств, установ, організацій послугами з теплопостачання та гарячого водопостачання (п.2.2.1. Статуту). Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (код за КВЕД 35.30), а також ліцензій, виданих Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, з яких також вбачається, що основним видом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії.

Враховуючи вищевикладене, використання для власних потреб в даному випадку знаходить своє відображення в основних видах діяльності відповідача, оскільки його було створено саме задля таких цілей, які відображені у правовстановлюючих документах підприємства, а також у ліцензіях, що були видані Національною комісією регулювання електроенергетики та Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Водночас застосування положень частини 3 статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом (30.11.2016р.). В свою чергу позивач заявляє до стягнення пеню, 3% річних, інфляційні втрати та штраф, нараховані на заборгованість, яка була остаточно сплачена 14.12.2015р., що передує даті набрання чинності Законом №1730.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 23.12.2014 року між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» як продавцем та ОКП Миколаївоблтеплоенерго як покупцем було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 120/15-ПР, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України продавцем за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити цей природний газ на умовах цього договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем.

Умовами пунктів 3.3, 3.4 договору сторони узгодили, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов`язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов`язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п.4.1 договору кількість газу, яка подається покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу покупця.

Згідно з пунктом 6.1 договору оплата за газ з врахуванням вартості транспортування територією України проводиться покупцем виключно грошовими коштами в такому порядку:

- оплата в розмірі 30% (тридцять відсотків) від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за 5 (п`ять) банківських днів до початку місяця поставки газу;

- оплата в розмірі 35% (тридцять п`ять відсотків) від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5 числа та до 15-го числа поточного місяця поставки.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

Відповідно до п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем пункту 6.1. цього договору він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Відповідно до п. 9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

Згідно з п. 11.1 договору договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скраплення їх підписів печатками сторін і діє в частині поставки природного газу з 01 січня 2015 року до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ та послуги з його транспортування - до повного погашення заборгованості.

У наступному, додатковими угодами №1 № 9 до даного договору сторони вносили зміни до договору в частині ціни на газ, порядку та умов проведення розрахунків, порядку та умов передачі газу.

На виконання умов договору продавець передав у власність покупця протягом січня - липня 2015 року та грудня 2015 року природний газ на загальну суму 3 117 220,66 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі природного газу та відповідачем не заперечується.

Проте, відповідачем зобов`язання з оплати природного газу виконувались неналежним чином, з порушенням строків, встановлених договором, останній платіж за поставлений у грудні 2015 року газ відповідач здійснив 14.12.2015, що підтверджується довідкою по операціям по підприємству ОКП «Миколаївоблтеполоенерго» за період з 01.01.2015 року по 28.02.2018 року та не заперечується сторонами.

Обставини оплати відповідачем заборгованості у сумі 3 117 220,66 грн з порушенням строків позивачем в ході судового розгляду не заперечувалися.

У зв`язку з тим, що зобов`язання з оплати природного газу здійснювалося відповідачем з порушенням встановлених договором строків оплати, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 701 466,12 грн. пені, 46 593,58 грн. 3 % річних, 375 402,99 грн. втрат від інфляції та 195 261,60 грн. штрафу, стягнення яких з останнього є предметом позовних вимог ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

Отже, обставини щодо стягнення зазначеної заборгованості стали підставою для звернення позивача до господарського суду з позовом у даній справі.

Колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком місцевого суду про відмову у задоволенні заявлених ПАТ «НАК «Нафтогаз України» позовних вимог, з огляду на таке.

30 листопада 2016 року набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів ст. 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно з ст. 2 Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

За положеннями ч. 1 ст. 3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, (тобто до 30.11.2016р.), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Таким чином, частиною 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" передбачено можливість уникнення боржником відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних, так і у спосіб списання цих нарахувань. Право не нараховувати неустойку, інфляційні втрати, відсотки річних не ставиться в залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, реалізація цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 22.02.2018 у справі № 922/4355/14, від 28.02.2018 у справі № 911/3914/14, від 03.04.2018 у справі № 904/11325/16, від 06.04.2018 у справі № 904/10747/16, від 10.04.2018 у справі № 916/3054/16, від 11.04.2018 у справі № 910/17962/15, від 17.04.2018 у справі № 904/11358/16, від 26.04.2018 у справі №911/3945/16, від 02.05.2018 у справі № 920/1060/16, 15.05.2018 у справі №908/3126/16, від 23.05.2018 у справі № 908/3125/16, від 23.05.2018 у справі № 908/2114/16, від 30.05.2018 у справі № 904/10733/16, від 20.06.2018 у справі № 916/3055/16, від 06.07.2018 у справі № 918/882/15, від 23.07.2018 у справі № 904/10294/17, від 07.08.2018 у справі № 925/1584/17, від 21.08.2018 у справі № 925/104/18, від 21.08.2018 у справі № 925/107/18, від 30.08.2018 у справі №905/2796/17, від 06.09.2018 у справі № 925/106/18, від 13.12.2018 у справі № 925/105/18, від 18.12.2018 у справі № 905/301/18, від 20.12.2018 у справі № 904/1619/18, від 22.12.2018 у справі № 904/2961/18, від 16.01.2019 у справі № 905/299/18, від 12.02.2019 у справі № 917/440/18, від 26.02.2019 у справі № 926/992/18, від 04.04.2019 у справі № 906/576/18, від 13.05.2019 у справі № 914/1535/18, від 14.05.2019 у справі № 905/300/18, від 29.05.2019 у справі № 916/2279/18, від 10.06.2019 у справі № 904/4592/18, від 11.06.2019 у справі № 905/1964/18, від 25.07.2019 у справі № 916/2278/18.

Відповідно до п.п. 1.5, 2.1.1 Статуту ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» основними завданнями підприємства є виробництво, транспортування і реалізація теплової енергії для задоволення потреб населення та інших споживачів у послугах теплопостачання, гарячого водопостачання, розвиток і удосконалення систем теплопостачання; підприємство створене з метою забезпечення задоволення потреб населення та інших споживачів у послугах теплопостачання і гарячого водопостачання, належної експлуатації об`єктів теплового господарства, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, стабільного функціонування котелень, теплових пунктів і теплових мереж.

Відповідно до п. 1.1 Інструкції щодо заповнення форми звітності № 1-НКРЕ (місячна) "Звіт про використання палива ліцензіатом з виробництва електричної та теплової енергії", затвердженої постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері, енергетики від 04.10.2012 № 1257 (далі - Інструкція), вона поширюється на суб`єктів господарювання, які отримали ліцензію на право здійснення господарської діяльності з виробництва електричної енергії; комбінованого виробництва теплової та електричної енергії; виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії.

Оскільки ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» є ліцензіатом, відповідно до Інструкції (отримало ліцензії на виробництво теплової енергії, постачання теплової енергії та транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами) та згідно з установчими документами його основною діяльністю є виробництво, транспортування і реалізація теплової енергії для задоволення потреб населення та інших споживачів у послугах теплопостачання, гарячого водопостачання, воно щомісячно подає до НКРЕКП звітність за формою № 1-НКП-тепло (місячна) «Звіт про виробництво теплової енергії та використання енергетичних ресурсів», які підтверджують використання газу у вказаному виробництві.

Так, відповідно до звітів № 1-НКП-тепло «Звіт про виробництво теплової енергії та використання енергетичних ресурсів» з січня 2015 року по жовтень 2015 року ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» на інші види діяльності (п. 1.3.1 звіту) газ не використовувався, весь обсяг отриманого газу було використано для виробництва теплової енергії різним категоріям споживачів (населення, бюджетні організації, інші споживачі). Таким чином, судом встановлено, що весь об`єм газу, який постачався позивачем у 2015 році відповідачу, був використаний останнім виключно на виробництво, транспортування і реалізацію теплової енергії для задоволення потреб населення та інших споживачів у послугах теплопостачання, гарячого водопостачання.

З огляду на зазначені положення Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" та встановивши, що відповідачем отриманий від позивача природний газ використовувався для виробництва, транспортування і реалізації теплової енергії для задоволення потреб населення та інших споживачів у послугах теплопостачання, гарячого водопостачання; основним видом діяльності відповідача є, зокрема, постачання пари гарячої води та кондиційованого повітря, тобто виробництво та постачання теплової енергії; відповідач належить до підприємств, на відносини із врегулювання заборгованості яких поширюється дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії"; погашення заборгованості за переданий позивачем відповідачу природний газ за договором було здійснено до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", - місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки відповідно до положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" нараховані на таку заборгованість неустойка, інфляційні втрати та 3% річних підлягали списанню.

Викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника, що договір купівлі-продажу природного газу від 23.12.2014 №120/15-ПР укладався з відповідачем виключно для постачання природного газу для його власних потреб, а тому спірні правовідносини не підпадають під дію Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", таких висновків суду не спростовують та не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового акту, оскільки спростовуються встановленими судом попередньої інстанції обставинами справи та висновками, викладеними у даній постанові.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на неправильне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм ст. ст. 1-3, 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", оскільки природний газ використовувався відповідачем виключно для власних потреб. Вказані доводи зводяться до довільного тлумачення позивачем норм закону та спростовуються вищенаведеним.

Частина 3 статті 7 вказаного вище Закону є нормою прямої дії. Виконання цієї норми закону не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій. Право на списання неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних поставлено у залежність лише до умови погашення основної заборгованості за отриманий природний газ у строк до набрання чинності цим Законом.

Твердження скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим колегією суддів не приймаються до уваги.

Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання і розгляд в сумі 29 671,29 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 16 липня 2019 року у справі № 915/565/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 16.10.2019р.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Богатир К.В.

Філінюк І.Г.