ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2019 р. Справа№ 911/861/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Ткаченка Б.О.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Поліщук В.О. довіреність № 14-200 від 17.05.2019 року;

від відповідача: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Київської області від 31.05.2019 року (дата підписання повного тексту

у справі № 911/861/19 (суддя: Карпечкін Т.П.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради

про стягнення 283 723,58 грн.

Встановив

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради (далі - відповідач) про стягнення 283 723,58 грн з яких 252 103,69 грн заборгованості, 23361,30 грн пені, 2108,60 грн 3 % річних та 6 149,99 грн інфляційних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним та несвоєчасним виконанням відповідачем умов договору постачання природного газу № 2127/1718-КП-41 від 18.09.2017 року в частині оплати за поставлений природний газ.

Господарський суд Київської області частково задовольнив позов своїм рішенням від 31.05.2019 року та присудив до стягнення з Комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 252 103,69 грн заборгованості, 11680,65 грн пені, 2 108,60 грн 3 % річних, 6149,99 грн інфляційних; в решті позову Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Києво-Святошинська тепломережа" Київської обласної ради про стягнення 11680,65 грн - відмовив.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 11681,04 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ст. 223 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України.

Так, скаржник зазначив, що господарський суд при вирішенні питання щодо зменшення пені повинен був об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, а не лише відповідача, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідками порушення та врахувати при цьому інтереси позивача.

Водночас, скаржник вказав, що відповідачем по справ не було надано належних та допустимих доказів того, що підприємство є збитковим та має важкий фінансовий стан, то у суду не було підстав для зменшення розміру пені на 50%.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.08.2019 року справу № 911/861/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Київської області від 31.05.2019 року у справі № 911/861/19.

19.09.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника скаржника до суду надійшли додаткові пояснення.

У судовому засіданні 03.10.2019 року скаржник підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення місцевого господарського суду скасувати в частині часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення пені.

Представник відповідача у судове засідання 03.10.2019 року не з`явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 27.09.2019 року на відповідну адресу.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 31.05.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

18.09.2017 року між позивачем (постачальник) та відповідачем Київської обласної ради (споживач) був укладений договір № 2127/1718-КП-41 постачання природного газу (даті - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити природний газ на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2 договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач на виконання умов договору передав відповідачу природний газ на загальну суму 252103,69 грн, що підтверджується Актами приймання-передачі природного газу: від 31.10.2017 року на суму 12031,60 грн, від 30.11.2017 року на суму 45 374,68 грн, від 31.12.2017 року на суму 59 351,45 грн, від 31.01.2018 року на суму 68242,30 грн, від 28.02.2018 року на суму 67103,66 грн.

Оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 договору).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 ст.626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на викладене та враховуючи, що заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений природний газ у жовтні 2017 року - лютому 2018 року в загальній сумі 252 103,69 грн станом на час прийняття рішення не погашена, розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 252103,69 грн основної заборгованості.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені, 3 % річних та інфляційних нарахувань, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, ще прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 8.2 договору, у разі прострочення оплати споживачем пункту 6.1 договору він зобов`язується (крім суми заборгованості) сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів перевіривши розрахунок штрафних санкцій, приймає як належний розрахунок позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача на підставі п. 8.2 договору 23 361,30 грн пені за загальний період з 28.11.2017 року по 23.05.2018 року, 2 108,60 грн 3 % річних за загальний період з 28.11.2017 року по 23.05.2018 року та 6 149,99 грн інфляційних за загальний період грудень 2017 року - квітень 2018 року.

Однак, відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд першої інстанції зменшити заявлену до стягнення неустойку на 90 %.

Відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В підтвердження утруднено фінансового становища відповідач надав звітність за 2018 рік, зокрема звіт про витрати на виробництво та фінансові показники діяльності підприємств від надання послуг теплопостачання за січень-грудень 2018 року та звіт про фінансові результати за 2018 рік (наявні в матеріалах справи).

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як наладжене твердження скаржника, що відповідачем по справ не було надано належних та допустимих доказів того, що підприємство є збитковим та має важкий фінансовий стан.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що зменшення розміру неустойки на 90 % є необґрунтованими, оскільки при розгляді відповідних клопотань, суд повинен дотримуватись балансу інтересів сторін. За таких обставин, судова колегія вважає, що зменшення розміру неустойки на 90 % є надмірним та порушує інтереси позивача.

Так, місцевий господарський суд здійснив оцінку ступеня вини відповідача в простроченні виконання зобов`язання за договором, причини неналежного виконання зобов`язання, судом враховано пояснення відповідача, що відповідач купуючи газ у позивача надає послуги з теплопостачання і саме від вчасності та повноти розрахунку споживачів з відповідачем залежить вчасність виконання зобов`язань відповідачем перед позивачем по спірному договору. Відповідач надає послуги з теплопостачання по регульованим тарифам, що встановлюються органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Встановлені тарифи не відповідають дійсним затратам підприємства, тому тарифи не покривають витрати, а держава невчасно відшкодовує різницю в тарифах - дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення клопотання відповідача та наявність підстав для зменшення нарахованого позивачем розміру пені на 50% з посиланням на приписи ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України.

Довід скаржника про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що наведене спростовується викладеними обставинами та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог в сумі 272042,93 грн з яких: 252103,69 грн заборгованості, 11 680,65 грн пені, 2108,60 грн 3 % річних та 6149,99 грн підлягають задоволенню в заявлених розмірах, оскільки не відносяться до неустойки і не передбачено можливості їх зменшення судом.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 31.05.2019 року у справі №911/861/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №911/861/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексту 15.10.2019 року у зв`язку з перебуванням судді Ткаченко Б.О. на лікарняному.