ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2019 р. Справа№ 910/2155/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Ткаченка Б.О.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Кушнір С.В. довіреність № 325 від 19.10.2019 року;

від відповідача: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОХОЛДИНГ РУНО"

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2019 року (дата підписання повного тексту 04.04.2019 року)

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2019 року

у справі № 910/2155/19 (суддя: Балац С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕДНА - АГРО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОХОЛДИНГ РУНО"

про стягнення 891 896,72 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕДНА - АГРО" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОХОЛДИНГ РУНО" (далі - відповідач) про стягнення 891 896,72 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено грошове зобов`язання за укладеним між сторонами спору договором поставки насіння в кредит від 18.04.2018 року № 045-РО, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 891 896,72 грн, з яких: 550 000,00 грн - основна заборгованість, 89 301,12 грн - пеня, 156 638,04 грн - штраф, 62 014,67 грн - 25 % річних та 33 942,89 грн - інфляційні втрати.

Господарський суд міста Києва задовольнив позов Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕДНА - АГРО" своїм рішенням від 25.03.2019 (повний текст складено 04.04.2019).

Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕДНА - АГРО" звернулось до суду із заявою про прийняття додаткового рішення з метою вирішення питання про розподіл судових витрат.

Господарський суд міста Києва стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОХОЛДИНГ РУНО" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕДНА - АГРО" витрати на професійну правничу допомогу в сумі 21 450,грн, додатковим рішенням від 16.04.2019 року.

Не погодившись з прийнятими рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОХОЛДИНГ РУНО" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2019 року у даній справі в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 33 942, 89 грн, та скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2019 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального.

Крім того, скаржник зазначив, що розрахунок інфляційних втрат позивача за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання є помилковим та невірним. Так, розрахунок інфляційних втрат позивача за несвоєчасне виконання зобов`язання відповідача за вказаний період складає 17765,00 грн.

При цьому, скаржник вказав, що він незгодний з рішенням суду про стягнення витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 21450,00 грн з відповідача, оскільки з наданих до матеріалів справи документів не можна зробити висновки про обсяг наданих адвокатом позивачу послуг у суді першої інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2019 року справу № 910/2155/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Руденко М.А.

Північний апеляційний господарський суд апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОХОЛДИНГ РУНО" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2019 року та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2019 року у справі № 910/2155/19 залишив без руху своєю ухвалою від 28.05.2019 року.

Апелянтом протягом одинадцяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції належні докази, що підтверджують сплату судового збору у розмірі 960,50 грн, шляхом подання відповідної заяви разом із заявою про продовження пропущеного строку на усунення недоліків апеляційної скарги, мотивованою тим, що саму ухвалу апелянтом було отримано 07.06.2019 року, так як потім з`ясувалось, що поштовий конверт суду з ухвалою спершу помилково потрапив до Головного управління ДФС у м. Києві.

Суд врахував поважність причин пропуску строку з їх обґрунтуванням та задовольнив заяву про продовження пропущеного строку на усунення недоліків апеляційної скарги на 1 день.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2019 року, у зв`язку з перебуванням суддів Руденко М.А., Коротун О.М., у відпустці, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/2155/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Дідиченко М.А., Смірнова Л.Г.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОХОЛДИНГ РУНО" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2019 року та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2019 року у справі № 910/2155/19 та призначив до розгляду на 21.08.2019 року своєю ухвалою від 24.06.2019 року.

17.07.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2019 року, у зв`язку з перебуванням суддів Смірнової Л.Г. та Дідиченко М.А., у відпустці, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/2155/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.08.2019 року прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОХОЛДИНГ РУНО" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2019 року та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2019 року у справі № 910/2155/19 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

У судовому засіданні 26.09.2019 року представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити рішення Господарського суду в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 33 942, 89 грн, та скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2019 року.

Представник позивача в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення та додаткове рішення по даній справі залишити без змін.

Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що суд першої інстанції правомірного та математично правильно перевірив розрахунок позивача та визначив вказану суму інфляційних втрат, оскільки відповідачем в апеляційній скарзі невірно визначено період прострочки, який останнім вказується в розрахунку, в наслідок чого відповідач вказує неправильну суму інфляційних втрат лише в сумі 17765,00 грн.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2019 року та додаткове рішення від 16.04.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОХОЛДИНГ РУНО" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) було укладено договір поставки насіння в кредит від 18.04.2018 року № 045-РО (далі - договір), відповідно до умов якого позивач зобов`язується продати та поставити у строки передбачені цим договором відповідачу насіння рослин (далі - товар), а відповідач зобов`язується приймати вказаний товар і оплачувати його вартість згідно встановленого цим договором порядку.

Відповідно до п. 2.2.1 договору, відповідач зобов`язаний оплатити товар у строки та на умовах, передбачених договором та/або специфікаціями (додатковими угодами, якщо вони були укладені) до нього шляхом перерахування коштів на рахунок позивача.

Згідно п. 7.3 договору у разі прострочення строків (термінів) оплати товару визначених у п. 4.1 договору та специфікаціях, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочки і до повного виконання стороною своїх зобов`язань та припиняється в день виконання винною стороною зобов`язань за договором, забезпечених санкцією.

У разі прострочення відповідачем строків (термінів) оплати товару (його партії), більш ніж двадцяти п`яти календарних днів - відповідач додатково до пені визначеної у а. 7.3 договору сплачує позивачу штраф у розмірі 20 % від загальної суми заборгованості (п. 7.5 договору).

Специфікацією від 18.04.2018 року № 001 визначено, що загальна сума товару складає 783.190,20 грн, а також те, що відповідач зобов`язаний оплатити загальну вартість товару у строк до 01.10.2018 року.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач, на виконання своїх зобов`язань за договором та на його умовах, поставив, а відповідач отримав товар загальною вартістю 783190,20 грн, що підтверджується видатковою накладною від 23.04.2018 року № 2387, яка підписана сторонами, скріплена відбитками їх печаток (засвідчена копія наявна в матеріалах справи).

Відповідач в свою чергу вартість отриманого товару на користь позивача сплатив частково в сумі 233190,20 грн, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 550.000,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 3 ст. 692 Цивільного кодексу України, у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати, у тому числі, оплати товару.

Так, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції будь - яких доказів сплати відповідачем на користь позивача заборгованості в розмірі 550000,00 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 550000,00 грн основного боргу.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені та штрафу.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Колегія суддів перевіривши розрахунок пені та штрафу погоджується з розрахунком позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 89 301,12 грн та штрафу в сумі 156638,04 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене та перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача за розрахунком позивача 25 % річних в сумі 62014,67 грн та інфляційних втрат в сумі 33942,89 грн.

Разом з цим, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що розрахунок інфляційних втрат позивача за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання є помилковим та невірним, оскільки скаржником при розрахунку інфляційних втрат не було враховано жовтень та листопад 2018 року для нарахування інфляційних втрат, в результаті чого скаржник неправомірно вказав суму інфляційних втрат в розмірі 17765,00 грн.

Крім того, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, як на підставу для скасування додаткового рішення, що він незгодний з рішенням суду про стягнення витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 21450,00 грн з відповідача, оскільки з наданих до матеріалів справи документів не можна зробити висновки про обсяг наданих адвокатом позивачу послуг у суді першої інстанції, з огляду на наступне.

До господарського суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕДНА - АГРО" (далі - Заявник) про прийняття додаткового рішення з метою вирішення питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення (ч. 2 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ч. 3 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, визначено, що додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Положеннями ч.8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як зазначалось вище, частиною 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Разом з тим, на переконання колегії суддів, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Наведена правова позиція викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі №910/9111/17 та від 11.12.2018 року у справі №910/2170/18.

В якості доказу надання юридичних послуг та понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 21450,00 грн, до матеріалів справи долучено договір про надання професійної правничої допомоги та представництво в господарському суді від 30.10.2018 року № 11, ордер серії ЧК9792 від 19.02.2019 року, акт прийому-передачі виконаних робіт від 18.02.2019 року № 1 на суму 21450,00 грн, платіжне доручення від 26.03.2019 року № 1494 на суму 21450,00 грн.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що відповідач не подавав до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо покладення по відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 21450,00 грн.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОХОЛДИНГ РУНО" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2019 року та додаткове рішення у справі №910/2155/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/2155/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексту 15.10.2019 року у зв`язку з перебуванням суддів Ткаченко Б.О. на лікарняному.