РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2019Справа № 910/7782/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., при секретарі судового засідання Вишняк Н.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Заблоцького Леоніда Михайловича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КІТ"

про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом визнання права та стягнення 25000,00 грн.

Представники:

від позивача: Заблоцький Л. М.

від відповідача: Бережкова Н.І.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Заблоцький Леонід Михайлович звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кіт", у якій просить суд:

- усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою де машиномісце, яке розташоване поруч з вікнами приміщення, що належить позивачу визнанням права на означену ділянку;

- стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 25000,00 грн., що складається з матеріальної шкоди у розмірі 12000,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 13000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2019 суд ухвалив: позовну заяву Фізичної особи-підприємця Заблоцького Леоніда Михайловича залишити без руху; встановити позивачу спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом: надання викладу обставин заявлених позивачем позовних вимог в контексті необхідності залучення до участі у справі третьої особи - ОСОБА_3 ; зазначення яке речове право має позивач на земельну ділянку щодо якої просить усунути перешкоди в користуванні, зазначення доказів, якими таке право підтверджується, надання до суду цих доказів або зазначення щодо неможливості їх подання; зазначення доказів, які підтверджують обставини завдання позивачу моральної шкоди, надання суду цих доказів або зазначення щодо неможливості їх подання; зазначення підстав, якими позивач обґрунтовує безумовність збільшення орендної плати саме на 10 % з посиланням на норми чинного законодавства чи положення договору; обґрунтування правових підстав заявленого способу захисту; обґрунтування поєднання двох способів захисту (усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання права власності на це майно); викладу обставин щодо підстав заявлення позовної вимоги про визнання права власності (зокрема, через те, що таке право позивача оспорюється або не визнається іншою особою); зазначення щодо якої саме земельної ділянки (кадастровий номер/ будь-які інші ідентифікаційні дані спірної земельної ділянки) позивач просить усунути перешкоди в користуванні; встановити позивачу строк для усунення недоліків - протягом семи днів з дня вручення даної ухвали.

01.07.2019 від позивача до відділу діловодства суду надійшла заява про усунення недоліків.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Зважаючи на категорію та складність справи, суд приходить до висновку про здійснення розгляду даної справи у порядку загального позовного провадження.

Згідно з приписами статті 181 Господарського процесуального кодексу України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Дата і час підготовчого засідання призначаються суддею з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2019 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 02.08.2019.

19.07.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшло повідомлення по справі.

23.07.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив.

У підготовче засідання 02.08.2019 прибув позивач. Представники відповідача в підготовче засідання не прибули, про дату, час та місце підготовчого засідання були повідомлені належним чином.

Відповідно до ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

З метою належної підготовки справи для розгляду у підготовчому засіданні 02.08.2019 судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 10.09.2019.

05.08.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

09.09.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява про допуск перекладача до участі у справі, оскільки відповідач не достатньо володіє українською мовою.

У підготовче засідання 10.09.2019 прибули представники сторін.

Розглянувши клопотання відповідача про допуск до участі у справі перекладача суд зазначає наступне.

За змістом ст. 10 Господарського процесуального кодексу України, господарське судочинство в судах здійснюється державною мовою. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ст. 72 Господарського процесуального кодексу України, перекладачем є особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється судочинство, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного чи письмового перекладу з однієї мови на іншу, а також особа, яка володіє технікою спілкування з глухими, німими чи глухонімими. Перекладач допускається ухвалою суду за заявою учасника справи або призначається з ініціативи суду. Участь перекладача, який володіє технікою спілкування з глухими, німими чи глухонімими є обов`язковою при розгляді справи, одним із учасників якої є особа з порушенням слуху. Кваліфікація такого перекладача підтверджується відповідним документом, виданим у порядку, встановленому законодавством. Перекладач має право ставити питання з метою уточнення перекладу, відмовитися від участі у судовому процесі, якщо він не володіє достатніми знаннями мови, необхідними для перекладу, а також на оплату виконаної роботи та на компенсацію витрат, пов`язаних з викликом до суду. Перекладач зобов`язаний з`являтися до суду за його викликом, здійснювати повний і правильний переклад, посвідчувати правильність перекладу своїм підписом на процесуальних документах, що вручаються сторонам у перекладі на їхню рідну мову або мову, якою вони володіють. За відсутності заперечень учасників справи перекладач може брати участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції.

Разом з тим, у підготовчому засіданні представник відповідача не підтримав клопотання про допуск до участі у справі перекладача.

З огляду на волевиявлення представника відповідача, яким було подано зазначене клопотання, суд не знаходить підстав для задоволення клопотання про допуск до участі у справі перекладача та відмовляє у його задоволенні.

У підготовчому засіданні 10.09.2019 судом з`ясовано, що в процесі підготовчого провадження у даній справі вчинені всі необхідні дії передбачені ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

За результатами підготовчого засідання суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 07.10.2019.

У судове засідання 07.10.2019 з`явились позивач та представник відповідача. Позивач підтримав позов, представник відповідача проти позову заперечив.

У судовому засіданні 07.10.2019 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до свідоцтва про право власності від 20.01.2011, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), посвідчено, що нежилі приміщення блоку соціально-побутового обслуговування населення з №1 по №8 (групи приміщень №6) - офіс загальною площею 79,20 кв.м., які розташовані в АДРЕСА_1, належать Заблоцькому Леоніду Михайловичу на праві приватної власності.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 26.01.2011, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), посвідчено, що нежилі приміщення блоку соціально-побутового обслуговування населення з №1 по №10 (групи приміщень №8) - офіс загальною площею 112,0 кв.м., які розташовані в АДРЕСА_1, належать Товариству з обмеженою відповідальністю «КІТ» на праві приватної власності.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 26.01.2011, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), посвідчено, що нежилі приміщення блоку соціально-побутового обслуговування населення з №1 по №5 (групи приміщень №5) - офіс загальною площею 34.6 кв.м., які розташовані в АДРЕСА_1, належать Товариству з обмеженою відповідальністю «КІТ» на праві приватної власності.

Відповідно до державного акту на право постійного користування землею І-КВ №005429, виданого Українській кооперативно-державній корпорації по агропромисловому будівництву «Украгропромбуд» на підставі розпорядження Київської міської держадміністрації від 07.10.1997 №1582, надано в постійне користування земельну ділянку для завершення будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку у АДРЕСА_4 .

Судом встановлено, що між Фізичною особою-підприємцем Заблоцьким Леонідом Михайловичем як орендодавцем та ТОВ «Аермек Україна» як орендарем укладено договір оренди нежитлового приміщення №20-05/16 від 20.05.2016, предметом якого є передача орендодавцем та прийняття орендарем у строкове платне користування об`єкта оренди в нежитловому будинку - офісному центрі, розташованому за адресою АДРЕСА_1 літ Б загальною площею 79,2 кв.м.; розмір орендної плати за один календарний місяць оренди складає 13000,00 грн. без ПДВ. (з урахуванням додаткової угоди №003).

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що йому на праві власності належить нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 79,2 кв.м. у будівлі за адресою АДРЕСА_1 , в якій також знаходиться нерухоме майно відповідача площею 161,8 кв.м. Вказана будівля, як зазначає позивач, має прибудинкову земельну ділянку, яка частково має асфальтне покриття з розміткою для автомобілів, так-звані машиномісця, одне з яких розподілене для позивача, яким він, починаючи з 2008 року користується, однак, відповідач неправомірно втручається у користування позивачем його земельною ділянкою з машиномісцем, в тому числі, здійснює перешкоду у заїзді орендаря нежитлового приміщення, належного позивачу (ТОВ «Аермек Україна»), на земельну ділянку позивача, самостійно користується машиномісцем позивача та переставив авто ТОВ «Аермек України» на машиномісце відповідача, що, за твердженням позивача, погіршує конкурентність його приміщення та перешкоджає позивачеві надати орендарю право користування земельною ділянкою та одержати за це плату.

Наведені незаконні дії відповідача, за твердженням позивача, спричинили понесення ним збитків у вигляді неотриманого прибутку через неможливість підвищити орендну плату, у розмірі 12000,00 грн. та моральну шкоду через силовий вплив, приниження честі, гідності та ділової репутації тощо, яку позивач оцінює у розмірі 13000,00 грн.

З огляду на викладене, позивач просить суд:

- усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою де машиномісце, яке розташоване поруч з вікнами приміщення, що належить позивачу, визнанням права на означену ділянку;

- стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 25000,00 грн., що складається з матеріальної шкоди у розмірі 12000,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 13000,00 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає , що територія перед будівлею є місцем загального користування, де співробітники залишають транспортні засоби; при користування такою територією власниками транспортних засобів склалась традиція їх паркування, яка обумовлена оперативністю паркування; автомобіль орендаря жодних перешкод не зазначає; машиномісце позивач закріпив за собою без будь-яких підстав; позивач не надав доказів заподіяння йому моральної та матеріальної шкоди.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ст. 317 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Позивач обґрунтовує порушення своїх прав незаконним користуванням відповідачем, тобто здійснення відповідачем користування майном, що в силу приписів ст. 317 Цивільного кодексу України є одним з елементів змісту права власності.

Положеннями ст. 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позов власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпоряджання своїм майном за своєю правовою природою є негаторним позовом (про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння).

Оскільки позов про усунення перешкод у користуванні майном є позовом, спрямованим на захист права власності від порушень, позивач повинен довести наявність у нього такого права на майно, яке він просить захистити.

Обґрунтовуючи належність йому прав на земельну ділянку, позивач вказує, що будівля, в якій знаходиться майно позивача, має прибудинкову земельну ділянку, яка частково має асфальтне покриття з розміткою для автомобілів, так-звані машиномісця, одне з яких розподілене для позивача.

Як встановлено судом, Заблоцький Леонід Михайлович є власником нежилих приміщень блоку соціально-побутового обслуговування населення з №1 по №8 (групи приміщень №6) - офіс загальною площею 79,20 кв.м., які розташовані в АДРЕСА_3 ), що підтверджується свідоцтвом про право власності від 20.01.2011, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Серед доказів у підтвердження належності земельної ділянки, описаної у позові, позивач надав копію державного акту на право постійного користування землею І-КВ №005429, виданого Українській кооперативно-державній корпорації по агропромисловому будівництву «Украгропромбуд» на підставі розпорядження Київської міської держадміністрації від 07.10.1997 №1582, надано в постійне користування земельну ділянку для завершення будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку у пров АДРЕСА_4 .

Разом з тим, надані докази жодним чином не підтверджують належність на відповідному речовому праві земельної ділянки, описаної в позові, саме позивачу.

Більше того, суд зазначає, що відповідно до ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється:

у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок;

шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом;

за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ст. 79-1 Земельного кодексу України).

Разом з тим, позивачем не надано будь-яких доказів у підтвердження, власне, формування земельної ділянки, яка описана в позові, як об`єкта цивільних правовідносин, а саме відомостей про присвоєння їй кадастрового номера тощо.

За відсутності визначення конкретної земельної ділянки як об`єкта цивільних правовідносин, а також відповідних прав на неї, відсутні підстави для захисту прав на таку частину земельної поверхні, яку позивач вважає своїм машиномісцем.

Більше того, суд зазначає, що позивач звернувся з вимогою про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання прав на неї.

Так, визнання права та усунення перешкод у користуванні майном за своєю правовою природою є двома різними способами захисту, які застосовуються при відмінних обставинах та порушеннях.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як зазначено вище, позов власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпоряджання своїм майном за своєю правовою природою є негаторним позовом (про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння), тоді-як позов про визнання права пред`являється у разі, якщо особи не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа тощо.

Разом з тим, формулювання позовних вимог у вигляді «усунути перешкоди у користуванні майном шляхом визнання права на нього» вважається судом необґрунтованим, тим більше, що визнання права не може призвести до усунення перешкод у користуванні майном.

За наведених обставин, позов в частині вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання права не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 12000,00 грн., суд зазначає наступне.

Позивач вважає, що незаконні дії відповідача, за твердженням позивача, спричинили понесення ним збитків у вигляді неотриманого прибутку через неможливість підвищити орендну плату, у розмірі 12000,00 грн.

Приписами ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. Законом щодо окремих видів господарських зобов`язань може бути встановлено обмежену відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду (ст. 225 Господарського кодексу України).

Відшкодування збитків є основним видом господарсько-правової відповідальності, оскільки він застосовується у всіх випадках, коли інше прямо не передбачено законом; реалізація права на відшкодування збитків можлива незалежно від наявності відповідної умови в договорі, передбачає компенсацію усіх витрат, понесених внаслідок вчинення господарського правопорушення. Відповідальність у формі відшкодування збитків забезпечує будь-які господарські зобов`язання, оскільки застосовується у всіх сферах господарських відносин: горизонтальних (у тому числі внутрішньогосподарських відносинах) і вертикальних, договірних і позадоговірних відносинах, у випадку будь-якого господарського правопорушення, якщо інше прямо не передбачено законом.

Так, статтею 216 Господарського кодексу України встановлено, що застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Як встановлено судом, між Фізичною особою-підприємцем Заблоцьким Леонідом Михайловичем як орендодавцем та ТОВ «Аермек Україна» як орендарем укладено договір оренди нежитлового приміщення №20-05/16 від 20.05.2016, предметом якого є передача орендодавцем та прийняття орендарем у строкове платне користування об`єкта оренди в нежитловому будинку - офісному центрі, розташованому за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 79,2 кв.м.; розмір орендної плати за один календарний місяць оренди складає 13000,00 грн. без ПДВ. (з урахуванням додаткової угоди №003).

При цьому, суд зазначає, що пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Разом з тим, позивачем не доведено вказаних обставин, з огляду на що позов в частині стягнення упущеної вигоди не підлягає задоволенню.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, позивач зазначає, що у зв`язку з силовим впливом зі сторони відповідача, приниженням честі, гідності та ділової репутації тощо, позивач зазнав моральних страждань, які останній оцінює в 13000,00 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження вказаних обставин, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати доведеними викладені позивачем в обґрунтування позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди обставини, з огляду на що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст.ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача покладаються на позивача з огляду на відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 11.10.2019

Суддя Ю.В. Картавцева