У Х В А Л А

02 жовтня 2019 року

м. Київ

Справа № 917/1739/17

Провадження № 12-161гс19

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Уркевича В. Ю.,

суддів Антонюк Н. О., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Яновської О. Г.,

перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи № 917/1739/17 за позов Кременчуцької міської ради Полтавської області

(далі - Кременчуцька міськрада) до Фізичної особи-підприємця Трохимчук Марини Сергіївни (далі - ФОП Трохимчук М. С.) про стягнення збитків у сумі 174 014, 95 грн за касаційною скаргою Кременчуцької міськради на постанову Східного апеляційного господарського суду від 25 березня 2019 року (головуючий суддя Сіверін В. І., судді Терещенко О. І., Россолов В. В.) й рішення Господарського суду Полтавської області від 11 грудня 2017 року (суддя Кульбако М. М.) та

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року Кременчуцька міськрада звернулась до Господарського суду Полтавської області з позовом до ФОП Трохимчук М. С. про стягнення 174 014, 95 грн збитків (з посиланням на статті 22, 1166 Цивільного кодексу України та статтю 224 Господарського кодексу України), завданих територіальній громаді м. Кременчук внаслідок порушення земельного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 01 вересня 2010 року по 27 вересня 2016 року відповідач використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачував, хоча земельна ділянка використовувалась для розміщення об`єкта нерухомого майна, що призвело до неотримання доходу від орендної плати за землю, який позивач отримав би у разі оформлення відповідачем згідно з вимогами статей 125, 126 Земельного кодексу України правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 11 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 25 березня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд зазначив про те, що позивачем не доведено розмір заявлених у позові збитків, оскільки збитки нараховувались позивачем за умов, що площа спірної земельної ділянки становить 1486,00 га, в той час як з матеріалів справи вбачається, що відповідачем зайнято земельну ділянку площею 1366 кв.м.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що Великою Палатою Верховного Суду остаточно визначено та вказано на те, що у спорах про стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою без оформлення договору оренди кошти повинні стягуватись з користувача земельної ділянки на підставі (в порядку) статті 1212 Цивільного кодексу України. Проте, звертаючись з вимогами про стягнення збитків, Кременчуцька міськрада зазначала, що грошові кошти, вказані у позові, є саме збитками у формі неодержаного доходу, і взагалі не посилалась на норму статті 1212 Цивільного кодексу України. Враховуючи, що у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не розглядав посилання позивача в апеляційній скарзі на положення статті 1212 цього Кодексу як на правове обґрунтування позовних вимог, оскільки місцевим господарським судом розглядались вимоги щодо стягнення збитків, а не стягнення коштів у зв`язку з їх збереженням без достатньої правової підстави. При цьому, хоча апеляційна скарга і містить посилання на положення

статті 1212 Цивільного кодексу України, в її тексті позивач неодноразово вказує, що внаслідок бездіяльності відповідача йому завдано саме збитків. Враховуючи підстави позову, вказані у позовній заяві, фактичні обставини справи та вищенаведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У квітні 2019 року до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Кременчуцької міськради на постанову Східного апеляційного господарського суду від 25 березня 2019 року та рішення Господарського суду Полтавської області від 11 грудня 2017 року у цій справі, в якій скаржник просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Кременчуцької міськради задовольнити.

Кременчуцька міськрада у своїй касаційній скарзі зазначає, що предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені, без належних на те правових підстав. Ураховуючи те, що відповідач використав своє право та заявив про застосування позовної давності, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 34 812, 30 грн збитків за період з 21 жовтня 2014 року по 26 вересня 2017 року.

Скаржник також вказав, що у разі помилкового застосування позивачем норм, які регулюють спірні правовідносини, суд мав самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію правовідносин, оцінити заявлені підстави позову, тобто обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, та застосувати ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких вони є. Відповідні правові висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 912/1188/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 922/587/18, від 21 січня 2019 року у справі № 902/794/17.

Касаційний господарський суду складі Верховного Суду ухвалою від 12 червня 2019 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Кременчуцької міськради на постанову Східного апеляційного господарського суду від 25 березня 2019 року та рішення Господарського суду Полтавської області від 11 грудня 2017 року у даній справі, призначив її до розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

08 липня 2019 року Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою справу № 917/1739/17 разом із касаційною скаргою Кременчуцької міськради передав на розгляд Судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступити від висновку щодо можливості самостійного застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, викладеного у постановах Судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема, від 21 травня 2019 року у справі № 924/552/18, від 14 січня 2019 року у справі № 912/1188/17,

від 21 січня 2019 року у справі № 902/794/17, від 06 лютого 2019 року у справі

№ 922/587/18.

Судова палата для розгляду справ щодо земельних відносин і права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду ухвалою від 10 липня 2019 року прийняв до розгляду справу № 917/1739/17 разом із касаційною скаргою Кременчуцької міськради на постанову Східного апеляційного господарського суду від 25 березня 2019 року та рішення Господарського суду Полтавської області

від 11 грудня 2017 року.

18 вересня 2019 року Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою Палатою для розгляду справ щодо земельних відносин і права власності передав справу № 917/1739/17 разом з касаційною скаргою Кременчуцької міськради на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Мотивуючи своє рішення про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, суд касаційної інстанції вказав, що у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 686/18993/17-ц (провадження № 61-48870св18), яку прийнято за подібних правовідносин, зроблено висновок про те, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Крім того, в процесі розгляду касаційної скарги судом касаційної інстанції встановлено, що у постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 922/210/15, від 18 травня 2016 року у справі № 922/51/15 та № 922/228/15, предметом спору у яких було стягнення на підставі статті 1214 Цивільного кодексу України коштів, отриманих від використання земельної ділянки без оформлення правовстановлюючих документів на неї, також застосовано подібний підхід та вказано, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Проте суд касаційної інстанції не погоджується з вказаними висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Верховного Суду України щодо можливості самостійного застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У той же час, суд касаційної інстанції погоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 червня

2019 року у справі № 712/3273/18, в якій зазначено, що встановивши відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власнику земельної ділянки та обрання позивачем неправильного способу захисту порушеного права (у вигляді відшкодування збитків, а не стягнення коштів у зв`язку з їх збереженням без достатньої правової підстави), апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у позові.

Частиною третьою статті 302 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Оскільки Касаційний господарський суду у складі Верховного Суду висловив намір відступити від висновку щодо можливості самостійного застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (у тому випадку, якщо це призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту), що викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 квітня

2019 року у справі № 686/18993/17-ц (провадження № 61-48870св18), а також подібних висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 09 листопада

2016 року у справі № 922/210/15, від 18 травня 2016 року у справі № 922/51/15 та № 922/228/15, справа № 917/1739/17 має бути розглянута Великою Палатою Верховного Суду.

У частині тринадцятій статті 8 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною четвертою статті 301 Господарського процесуального кодексу України перегляд рішень суду першої інстанції та постанов апеляційної інстанції у справах, ціна позову в яких не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, здійснюється без повідомлення учасників справи, крім справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження.

Враховуючи, що ціна позову у даній справі не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, перегляд оскаржуваних рішень підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Оскільки за змістом частини першої статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату і місце розгляду своєї справи, копії цієї ухвали підлягають направленню учасникам справи до відома.

Ураховуючи наведене й керуючисьпідпунктом 7 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення», частиною тринадцятою статті 8, частиною першою статті 9, частиною четвертою статті 301, частиною третьою статті 302 Господарського процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

1. Прийняти до розгляду справу № 917/1739/17 за касаційною скаргою Кременчуцької міської ради Полтавської області на постанову Східного апеляційного господарського суду від 25 березня 2019 року та рішення Господарського суду Полтавської області

від 11 грудня 2017 року.

2. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на 30 жовтня 2019 року в приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

3. Направити учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Ю. Уркевич
Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко
Ю. Л. Власов В. В. Пророк
М. І. Гриців Л. І. Рогач
Ж. М. Єленіна О. М. Ситнік
О. С. Золотніков О. С. Ткачук
О. Р. Кібенко О. Г. Яновська
В. С. Князєв