ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2019 року м. Дніпро Справа № 912/760/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. (доповідач),

суддів: Кузнецової І.Л., Широбокової Л.П.

секретар судового засідання Ревкова Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Фізичної особи-підприємця Головко Олексія Ігоровича

на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 14.06.2019 р.

( суддя Кабакова В.Г., м. Кропивницький, повний текст складено 19.06.2019 р.)

та додаткове рішення Господарського суду Кіровоградської області від 01.07.2019 р.

( суддя Кабакова В.Г., м. Кропивницький, повний текст складено 11.07.2019 р.)

у справі

за позовом Фізичної особи-підприємця Головко Олексія Ігоровича,

( м. Київ )

до відповідача Дочірнього підприємства "Кіровоградтепло"

Товариства з обмеженою відповідальністю

"Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії"

( м. Кропивницький )

про стягнення 3 082 234,43 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 14.06.2019 р. позов задоволено частково - стягнуто з Дочірнього підприємства "Кіровоградтепло" Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії" на користь Фізичної особи-підприємця Головко Олексія Ігоровича - 806 697,09 грн. основного боргу, 334 570,21 грн. інфляційних, 72 616,69 грн. 3 % річних, 18 240,29 грн. інфляційних, 5 251,51 грн. 3% річних, а також 18 560,64 грн. судового збору. В задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 789 337,36 грн., 45 536,81 грн. 3% річних, 24 200,91 грн. штрафу та 284 045,78 грн. пені відмовлено.

Додатковим рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 01.07.2019 р. стягнуто з Дочірнього підприємства "Кіровоградтепло" Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії" на користь Фізичної особи-підприємця Головко Олексія Ігоровича - 23 877,81 грн. процентів, нарахованих за квітень 2014 р., а також нараховані на цю суму інфляційні в розмірі 9 903,10 грн. та 3% в розмірі 2 149,42 грн., а також 538,95 грн судового збору. В задоволенні позову в частині стягнення процентів в розмірі 337 328,47 грн., інфляційних втрат в розмірі 152 469,58 грн., 37 989,01 грн. 3% річних, 10 836,20 грн. штрафу та 127 184,19 грн. пені відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець Головко Олексій Ігорович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення процентів, інфляційних втрат, 3% річних, штрафу та пені в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги Скаржник посилається на те, що вірно дійшовши висновку про задоволення позовних вимог Позивача в частині стягнення не сплаченого основного боргу в сумі 806 697,09 грн., господарський суд, ухвалюючи додаткове рішення у справі № 912/760/19, відмовив в стягненні заборгованості по не сплачених процентах у сумі 361 206,28 грн. При цьому суд послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 28.03.2018 р. № 444/9519/12, відповідно до якої «...право кредитодавця нараховувати передбачувані договори проценти за кредитом припиняється після визначеного договором строку кредитування...», а також застосував положення ч. 7 ст. 75 ГПК України, відповідно до якої, правова оцінка, надана судом певному Факту при розгляді іншої справ, не є обов`язковою для господарського суду.

При цьому Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не тільки порушив імперативні приписи ч. 4 ст. 75 ГПК України, а й фактично переглянув рішення суду у справі № 912/1195/17, порушивши принцип юридичної визначеності.

Скаржник наголошує на тому, що судовим рішенням у справі № 912/1195/17 від 10.07.2017 р. було встановлено та доведено факт існування заборгованості Відповідача за Кредитним договором та Договором про реструктуризацію в розмірі 873 000,00 грн. зі строком погашення до 30.04.2014 р., а крім того заборгованості по нарахованих, але не сплачених процентах за період з квітня 2014 року по червень 2015 року включно в розмірі 376 206,28 грн. Таким чином, строк позовної давності щодо вимог про стягнення з Відповідача заборгованості за Кредитним договором та Договором про реструктуризацію боргу за основним зобов`язанням в розмірі 873 000,00 грн., а також заборгованості за нарахованими, але не сплаченими відсотками на суму 376 206,28 грн., був перерваний в квітні 2017 року поданням позову ПАТ «Західінкомбанк» до Відповідача та з цієї дати почав свій перебіг заново.

Водночас, на думку Скаржника, висновок господарського суду про те, що строк позовної давності щодо стягнення інфляційних витрат не перервався поданням позову про часткове стягнення основної суми боргу та відсотків суперечить висновкам Верховного Суду України, щодо комплексного правозастосування положень ч. 2 ст. 625 та ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу. Встановивши, що строк позовної давності за основним зобов`язанням та нарахованими відсотками було перервано поданням позову у справі № 912/1195/17, господарський суд безпідставно прийшов до висновку, що Позивачем було пропущено строк позовної давності щодо стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих з 01.05.2014 р. по 17.03.2016 р. на суму основного боргу та не сплачених процентів за користування кредитом, та незаконно відмовив в задоволенні позову в цій частині.

Крім того, Позивач вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права. Нарахування пені за основним боргом та процентами було здійснено Позивачем у відповідності до положень ст. ст. 231, 232 ГК України, ст. 258 ЦК України, Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та умов Кредитного договору.

Відтак, на думку Скаржника, з огляду на системний аналіз норм чинного законодавства та правозастосовної практики Верховного Суду, положення ч. 6 ст. 232 Гк України, щодо припинення нарахування штрафних санкцій через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане, не застосовуються при розрахунку відповідальності за порушення саме грошових зобов`язань, а регулюють обчислення штрафних санкцій за прострочення виконання будь-якого іншого зобов`язання, відмінного від грошового, як-то: прострочення поставки продукції, виконання робіт, усунення недоліків тощо.

Відповідач не скористався своїм правом згідно ч.1 ст. 263 ГПК України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду даної справи було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Кощеєв І.М. ( доповідач ), судді - Кузнецова І.Л., Широбокова Л.П.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.08.2019 р. відновлено строк подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження у справі та призначено апеляційну скаргу до розгляду в судове засідання на 19.09.2019 р.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.09.2019 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 10.10.2019 р.

Відповідач не скористався своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечив явку уповноваженого представника, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Беручи до уваги, що неявка вказаного учасника провадження у справі, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника Відповідача.

У судовому засіданні 10.10.2019 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Позивача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,17.10.2007 р. між Комерційним банком "Західінкомбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Західінкомбанк" ( Кредитор ) та Дочірнім підприємством "Кіровоградтепло" Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії" ( Позичальник ) було укладено Кредитний договір № 161007/2063-240.

В подальшому між сторонами було укладена низка додаткових договорів до основного Кредитного договору, якими змінювалась відсоткова ставка та строк погашення основного зобов`язання.

З метою позасудового врегулювання боргових зобов`язань, що виникли у ДП "Кіровоградтепло" за Кредитним договором, 01.11.2013 р. було укладено Договір про реструктуризацію боргу по кредиту та відсотках, нарахованих згідно кредитного договору ( надалі - Договір про реструктуризацію ).

Відповідно до п. 1 Договору про реструктуризацію Позичальник зобов`язався погасити прострочену заборгованість по відсотках за кредитом, яка станом на 01.10.2013 становить 126 818,75 грн. до 30.04.2014 р. Погашення проводиться шляхом перерахування коштів на рахунок Кредитора за наступним графіком:

- до 31 грудня 2013 року - сума платежу 25363,75 грн, залишок 101455,00 грн;

- до 31 січня 2014 року - сума платежу 25363,75 грн, залишок 76091,25 грн;

- до 28 лютого 2014 року - сума платежу 25363,75 грн, залишок 50727,50 грн;

- до 31 березня 2014 року - сума платежу 25363,75 грн, залишок 25363,75 грн;

- до 30 квітня 2014 року - сума платежу 25363,75 грн, залишок 0,00 грн.

2. Позичальник зобов`язується погасити заборгованість по кредиту, яка виникла станом на 01.10.2013 року становить 1623143,11 грн до 30.4.2014. Погашення проводиться шляхом перерахування коштів на рахунок кредитора за наступним графіком:

- до 31 листопада 2013 року - сума платежу 150143,11 грн, залишок 1473000,00 грн;

- до 31 грудня 2013 року - сума платежу 150000,00 грн, залишок 13230000,00 грн;

- до 31 січня 2014 року - сума платежу 150000,00 грн, залишок 1173000,00 грн;

- до 28 лютого 2014 року - сума платежу150000,00 грн, залишок 1023000,00 грн;

- до 31 березня 2014 року - сума платежу 150000,00 грн, залишок 873000,00 грн;

- до 30 квітня 2014 року - сума платежу 873000,00 грн, залишок 0,00 грн.

Внаслідок порушення строків погашення заборгованості та сплати процентів, обумовлених умовами Кредитного договору та Договору про реструктуризацію, станом на 13.04.2017 р. у ДП "Кіровоградтепло" утворилась заборгованість перед ПАТ "Західінкомбанк" в розмірі 1 855 153,25 грн, що включала основний борг ( тіло кредиту ) в сумі 1 308 000,00 грн та нараховані, але несплачені проценти в сумі 547 153,25 грн.

Крім того, за твердженням Позивача у Позичальника існує заборгованість по сплаті процентів за період з квітня 2014 року по червень 2015 року в розмірі 376206,28 грн ( квітень 2014 -24877,81 грн, травень 2014 - 25 648,47 грн, червень 2014 - 24 821,10 грн, липень 2014 - 25569,70 грн, серпень 2014 - 2 550,79 грн, вересень 2014 - 24 726,58 грн, жовтень 2014 - 25550,79 грн, листопад 2014 - 24 726,58 грн, грудень 2014 - 25 550,79 грн, січень 2015 - 25550,79 грн, лютий 2015 - 23 078,14 грн, березень 2015 - 25 550,79 грн, квітень 2015 - 24726,58 грн, травень 2015 - 25 550, 79 грн, червень 2015 - 24 726,58 грн).

З урахуванням умов Договору про реструктуризацію ДП "Кіровоградтепло" мало сплатити на користь ПАТ "Західінкомбанк" частину нарахованих процентів в сумі 25 363,75 грн. та частину основного боргу в розмірі 87 3000,00 грн. до 30.04.2014 р.

В квітні 2017 року ПАТ "Західінкомбанк" звернулось до Господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою про стягнення з ДП "Кіровоградтепло" заборгованості в сумі 106 666,66 грн., яка складалась з: 66 302,91 грн., як частини основної суми боргу в розмірі 873 000,00 грн., яка мала бути повернута до 30.04.2014 р.; 25 363,75 грн. нарахованих процентів, які мали бути сплачені до 30.04.2014 р.; 15 000,00 грн., як частини нарахованих процентів в розмірі 376 206,28 грн., нарахованих за період з квітня 2014 року по червень 2015 року, а саме:

- 1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за квітень 2014 в розмірі 24877,81 грн;

-1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за травень 2014 в розмірі 25648,47 грн,

-1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за червень 2014 в розмірі 24821,10 грн;

-1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за липень 2014 в розмірі 25569,70 грн;

-1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за серпень 2014 в розмірі 25550,79 грн;

- 1 000,00 грн, як част. процентів нарахованих за вересень 2014 в розмірі 24726,58 грн;

-1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за жовтень 2014 в розмірі 25550,79 грн;

-1 000,00 грн, як част. процентів нарахованих за листопад 2014 в розмірі 24726,58 грн;

-1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за грудень 2014 в розмірі 25550,79 грн;

-1000,00 грн, як частини процентів нарахованих за січень 2015 в розмірі 25550,79 грн;

-1000,00 грн, як частини процентів нарахованих за лютий 2015 в розмірі 23078,14 грн;

-1000,00 грн, як част. процентів нарахованих за березень 2015 в розмірі 25550,79 грн;

-1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за квітень 2015 в розмірі 24726,58 грн;

- 1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за травень 2015 в розмірі 25550,79 грн;

-1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за червень 2015 в розмірі 24726,58 грн.

Пред`явлення позову про стягнення саме такої суми, а не всього розміру заборгованості 1 855 153,25 грн. було обумовлено тим, що по частині вимог сплинув строк позовної давності.

При цьому, до позовних вимог було включено стягнення лише частини заборгованості з суми основного боргу 873 000,00 грн., по якій не сплинув строк позовної давності, а також частини заборгованості по відсотках з суми 376 206,28 грн., оскільки у Позивача були відсутні кошти для сплати судового збору за подання позову про стягнення всієї суми боргу.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області у справі № 912/1195/17 за позовом Публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" до Дочірнього підприємства "Кіровоградтепло" товариства з обмеженою відповідальністю "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії" про стягнення 106 666,66 грн., позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Дочірнього підприємства "Кіровоградтепло" товариства з обмеженою відповідальністю "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії" на користь Публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" 106 666,66 грн. заборгованості, яка складалась з: 66 302,91 грн., як частини основної суми боргу в розмірі 873 000,00 грн., яка мала бути повернута до 30.04.2014 р.; 25 363,75 грн. нарахованих процентів до 01.10.2013 р., які мали бути повернуті до 30.04.2014 р.; а також 15 000,00 грн., як частини нарахованих процентів в розмірі 376 206,28 грн., нарахованих за період з квітня 2014 року по червень 2015 року, а саме:

- 1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за квітень 2014 в розмірі 24877,81 грн;

- 1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за травень 2014 в розмірі 25648,47 грн,

- 1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за червень 2014 в розмірі 24821,10 грн;

- 1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за липень 2014 в розмірі 25569,70 грн;

- 1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за серпень 2014 в розмірі 25550,79 грн;

- 1 000,00 грн, як част. процентів нарахованих за вересень 2014 в розмірі 24726,58 грн;

- 1 000,00 грн, як част. процентів нарахованих за жовтень 2014 в розмірі 25550,79 грн;

- 1 000,00 грн, як част. процентів нарахованих за листопад 2014 в розмірі 24726,58 грн,

- 1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за грудень 2014 в розмірі 25550,79 грн;

- 1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за січень 2015 в розмірі 25550,79 грн;

- 1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за лютий 2015 в розмірі 23078,14 грн;

- 1 000,00 грн, як част. процентів нарахованих за березень 2015 в розмірі 25550,79 грн;

- 1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за квітень 2015 в розмірі 24726,58 грн;

- 1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за травень 2015 в розмірі 25550,79 грн;

- 1 000,00 грн, як частини процентів нарахованих за червень 2015 в розмірі 24726,58 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції послався на те, що судовим рішенням було встановлено та доведено факт існування заборгованості Відповідача за Кредитним договором та Договором про реструктуризацію в розмірі 873 000,00 грн. зі строком погашення до 30.04.2014 р. Частину зазначеної заборгованості, стягнуто з Відповідача згідно рішення у справі № 912/1195/17.

13.02.2019 р. між ПАТ "Західкомбанк" та ТОВ "Фінансова компанія "Профкапітал" було укладено Договір № 2018-12-29-000001-7 про відступлення права вимоги та Додаток № 40 до Договору відступлення, відповідно до умов якого ПАТ "Західкомбанк" відступило на користь ТОВ "Фінансова компанія "Профкапітал" права вимоги до боржника - Дочірнього підприємства "Кіровоградтепло", які ґрунтуються на Кредитному договорі № 161007/2063-240 від 17.10.2007 р., укладеному між ПАТ "Західкомбанк" та Боржником, з усіма додатками до нього ( у т.ч. графіками здійснення платежів ) та додатковими договорами ( угодами ), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, викладеннями у новій редакції, що є його невід`ємною частиною, включаючи, проте не обмежуючись правом вимагати належного виконання боржником зобов`язань за основним договором, сплати штрафних санкцій та будь-яких інших платежів, та „зобов`язань з підстав, передбачених Кредитним договором та чинним законодавством.

Відповідно до Додатку № 40 Договору № 2018-12-29-000001-7 про відступлення права вимоги, Новий кредитор набув право вимоги за Кредитним договором в повній сумі заборгованості, яка існувала станом на 13.02.2019 р., а також сум штрафів та пені, за невиконання умов Кредитного договору.

З моменту відступлення права вимоги Новий кредитор стає правонаступником Банку у всіх судових справах та/або виконавчих провадженнях щодо Кредитного договору та договорів забезпечення.

В подальшому, 12.03.2019 р. між ТОВ "Фінансова компанія "Профкапітал", як Первісним кредитором і ФОП Головко О.І., як Новим кредитором, було укладено Договір про відступлення права вимоги № ПВ - 120319/1, відповідно до умов якого ТОВ "Фінансова компанія "Профкапітал" відступило на користь ФОП Головко О.І. право вимоги до боржника - ДП "Кіровоградтепло", які ґрунтуються на Кредитному договорі № 161007/2063-240 від 17.10.2007 р., укладеному між ПАТ "Західкомбанк" та Боржником, з усіма додатковими договорами (угодами), змінами та доповненнями, що є його невід`ємною частиною, а також рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 10.07.2017 р. у справі № 912/1195/17, включаючи, проте не обмежуючись правом вимагати належного виконання Боржником зобов`язань за основним договором, сплати штрафних санкцій та будь-яких інших платежів та зобов`язань з підстав, передбачених Кредитним договором та чинним законодавством.

Ухвалою Господарського суду Кіровоградської області від 28.03.2019 р. у справі № 912/1195/17, заяву Фізичної особи-підприємця Головко Олексія Ігоровича про заміну у виконавчому документі сторони (стягувача) її правонаступником у справі № 912/1195/17 задоволено. Замінено стягувача за наказом Господарського суду Кіровоградської області № 912/1195/17 від 31.07.2017 р. з примусового виконання рішення господарського суду Кіровоградської області від 10.07.2017 р. у справі № 912/1195/17 - Публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" на його правонаступника Фізичну особу-підприємця Головко Олексія Ігоровича.

Відповідно до додатку № 40 до договору № 2018-12-29-000001-7 про відступлення права вимоги від 13.02.2019 р., права вимоги, які відступаються, грунтуються на: кредитному договорі № 161007/2063-240 від 17.10.2007 р. з додатковими до нього договорами (угодами), укладеними між банком та ДП "Кіровоградтепло" ТОВ "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії".

Новий кредитор набуває право вимоги за даним кредитним договором в повній сумі заборгованості за кредтним договором, яка існувала станом на 13.02.2019 р., де основна сума боргу (тіло кредиту) 1 308 000,00 грн., несплачені проценти становлять 547 153,25 грн., а також сум штрафів і пені, тощо за невиконання умов кредитного договору.

Згідно п. 2.2 Договору про відступлення права вимоги № ПВ-120319/1 від 12.03.2019 р. загальний розмір заборгованості Боржника, права вимоги до якого відступаються згідно цього договору становить 1 855 153,25 грн., що включає основний борг ( тіло кредиту ) в сумі 1 308 000,00 грн та несплачені проценти в сумі 547 153,25 грн., а також будь-які штрафні санкції та компенсації, за порушення грошових зобовязань, передбачені кредитним договором та чинним законодавством.

Підставою заміни кредитора у зобов`язанні, згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України є передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги.

Відповідно до положень ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, як вірно зазначив місцевий господарський суд, внаслідок укладання вищенаведених Договорів відступлення права вимоги, Позивач, як Новий кредитор, набув права вимагати від Відповідача, як Боржника, належного виконання грошових зобов`язань, що виникли у Відповідача на підставі Кредитного договору та рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.07.2017 р. у справі № 912/1195/17.

Невиконання Відповідачем взятих на себе зобов`язань за Кредитним договором та рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 10.07.2017 р. у справі № 912/1195/17 стало підставою звернення Позивача до суду з вимогою про стягнення з Відповідача суми заборгованості в примусовому порядку.

Місцевим господарським судом встановлено, що при поданні позову Позивач просив стягнути з Відповідача - 3 082 234,43 грн., яка складається з : 806 697,09 грн - сума основного боргу, що мав бути погашений до 30.04.2014 р.; 1 123 907,57 грн. - сума інфляційних за період з 01.05.2014 р. по 18.03.2019 р.; 118 153,50 грн. - 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України за періодз 01.05.2014 р. по 18.03.2019 р.; 24 200,91 грн. - штраф 3 % від простроченої суми заборгованості; 284 045,78 грн. - пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 19.03.2018 р. по 18.03.2019 р.; 361 206,28 грн. - сума відсотків за кредитом, що мала бути сплачена до 05.07.2015 р.; 162 372,68 грн. - сума інфляційних втрат за період з 06.07.2015 р. по 18.03.2019 р.; 40 138,43 грн. - 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК за період з 06.07.2014 р. по 18.03.2019 р.; 108 36,20 грн. - штраф 3% від простроченої суми заборгованості; 127 184,19 грн. - пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 19.03.2018 р. по 18.03.2019 р. Крім того, інфляційні втрати за період з 28.07.2017 р. по 18.03.2019 р. в розмірі 18 240,29 грн та 3% річних в розмірі 5 251,51 грн, нарахованих на заборгованість в розмірі 106666,66 грн, яку було стягнуто рішенням у справі № 912/1195/17, яке зазначає позивач, набрало законної сили 27.07.2017 р.

Відповідач заперечував позовні вимоги у зв`язку із пропуском Позивачем строку позовної давності.

Враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування ( розділ 1.3. постанови від 28.03.2018 р. № 444/9519/12 ), та умови Договору про реструктуризацію боргу по кредиту та відсотках, нарахованих згідно кредитного договору № 161007/2063-240 від 17.10.2007 р., пославшись на п. 7 ст. 75 ГПК України, а також те, що правова оцінка, надана судом у справі № 912/1195/17 певному факту при розгляді цієї справи, не є обов`язковою, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задовлення позовних вимог Позивача.

Ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, погоджується з висновками суду попередньої інстанції про наявність підстав для частковго задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 р. № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно п. 3.2.3 кредитного договору від 17.10.2007 р. № 161007/2063-240, Позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитними коштами виходячи з розрахунку 18% річних щомісяця, не пізніше останнього робочого дня поточного місяця включно, шляхом перерахунку коштів на рахунок кредитора № .... У випадку несплати процентів в строк, обумовлений даним договором, починаючи з наступного робочого дня такі прострочені проценти сплачувати на рахунок № ...

Як встановлено рішенням господарського суду у справі № 9012/1195/17 між сторонами було укладено ряд додаткових договорів до основного кредитного договору.

17.10.2007 р. укладено додатковий договір яким внесено зміни до кредитного договору - вилучено п. 3.2.11.

23.05.2008 р. укладено додатковий договір яким внесено зміни до кредитного договору:

З 23.05.2008 р. п. 1.1, перше речення п. 3.2.3. кредитного договору № 161007/2063-240 від 17.10.2007 р. викладено в наступній редакції: "1.1 кредитор надає позичальнику довгостроковий кредит для оплати за постачання природного газу для забезпечення теплом міста Кіровограда у розмірі 4 300 000,00 грн на умовах визначених даним договором зі сплатою 20 % річних.

П. 3.2.3. Сплачувати проценти за користування кредитними коштами виходячи з розрахунку 20 % щомісячно не пізніше останнього робочого дня поточного місяця включно, шляхом перерахування коштів на рахунок кредитора.

Всі інші умови договору залишаються незмірними.

31.10.2008 р. укладено додатковий договір яким внесено зміни до кредитного договору:

З 01.11.2008 р. п. 1.1., перше речення п. 3.2.3. кредитного договору №161007/2063-240 від 17.10.2007 р. викладено в наступній редакції: "1.1 кредитор надає позичальнику довгостроковий кредит для оплати за постачання природного газу для забезпечення теплом міста Кіровограда у розмірі 4 300 000,00 грн на умовах визначених даним договором зі сплатою 23% річних." П. 3.2.3. Сплачувати проценти за користування кредитними коштами виходячи з розрахунку 23 % щомісячно не пізніше останнього робочого дня поточного місяця включно, шляхом перерахування коштів на рахунок кредитора. Всі інші умови договору залишаються незмінними.

14.10.2010 р. укладено Додатковий договір до кредитного договору № 161007/2063-240 від 17.10.2007 р. про наступне: 1. Продовжити термін користування кредитними коштами в сумі 1720812,05 до 10.10.2011 р. включно, а в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником будь-якої з умов даного договору - до першої письмової вимоги кредитора. 2. Викласти п. 1.2. кредитного договору в наступній редакції: "1.2. Термін користування кредитними коштами встановлюється до 10.10.2011 р. включно, а в разі невиконання позичальником будь-якої з умов даного договору - до першої письмової вимоги кредитора.

Погашення проводиться шляхом перерахування коштів на рахунок кредитора згідно наступного графіку: листопад 2010 - сума платежу 250 000,00 грн. - залишок 1 470 812,05 грн.; грудень 2010 р. - сума платежу 250 000,00 грн. - залишок 1 220 812,05 грн.; січень 2011 - сума платежу 250 000,00 грн. - залишок 970 812,05 грн.; лютий 2011 - сума платежу 250 000,00 грн. - залишок 720 812,05 грн.; березень 2011 - сума платежу 300 000,00 грн. - залишок 420 812,05 грн.; березень 2011 - сума платежу 300 000,00 грн. - залишок 420 812,05 грн.".

Врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду, зазначену в постанові від 28.03.2018 р. № 444/9519/12, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку, що у межах строку кредитування до 10.10.2011 р. Відповідач мав, зокрема, повертати кредит і сплачувати проценти періодичними ( щомісячними ) платежами до останнього робочого дня поточного місяця. Починаючи з 11.10.2011 р., Відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

01.11.2013 р. між сторонами з метою позасудового врегулювання боргових зобов`язань, що виникли у Відповідача за кредитним договором, було укладено Договір про реструктуризацію боргу по кредиту та відсотках, нарахованих згідно кредитного договору № 161007/2063-240 від 17.10.2007 р., відповідно до п. 1 якого Позичальник зобов`язується погасити прострочену заборгованість по відсотках за кредитом, яка станом на 01.10.2013 р. становила 126 818,75 грн., до 30.04.2014 р. погашення проводиться шляхом перерахування коштів на рахунок кредитора за визначеним графіком.

Відповідно до п 2. Договору про реструктуризацію боргу, Позичальник зобов`язується погасити заборгованість по кредиту, яка виникла станом на 01.10.2013 р. і становить 1 623 143,11 грн до 30.04.2014 р. Погашення проводиться шляхом перерахування коштів на рахунок Кредитора за визначеним графіком.

Відповідно до п 3. Договору про реструктуризацію боргу, Позичальник зобов`язується сплачувати строкові відсотки за користування кредитом з розрахунку 23 % річних шляхом перерахування коштів до 05 числа наступного місяця.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції ( з урахуванням зазначеної вище правової позиції ), що узгоджені сторонами у договорі про реструктуризацію строкові відсотки в розмірі 23 % за користування кредитом, Відповідачу могли нараховуватися з 01.11.2013 р. ( дата укладення договору про реструктуризацію ) по 30.04.2014 р. ( дата сплати останнього платежу в розмірі 873 000,00 грн. ) Іншого сторони в договорі про реструктуризацію не передбачили. Рішенням суду у справі № 912/1195/17 було стягнуто 15 000, як частину нарахованих процентів в розмірі 376 206,28 грн., нарахованих за період з квітня 2014 року по червень 2015 року.

Щодо доводів викладених в апеляційній скарзі пов`язаних із порушенням судом першої інстанції приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України стосовно встановленого судовим рішенням у справі № 912/1195/17 від 10.07.2017 р. факту існування заборгованості по нарахованих, але не сплачених процентах за період з квітня 2014 р. по червень 2015 р. включно в розмірі 376 206,28 грн., то як вбачається з вказаного рішення суду, господарський суд не встановлював наявність такого факту, а лише послався на те, що такі вимоги заявлені Позивачем.

Разом з тим, як слушно зазначив суд першої інстанції правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, відповідно до п. 7 ст. 75 ГПК України, не є обов`язковою для господарського суду.

Як вбачається з оскаржуваного рішення підставою для відмови в задоволені певної частини позовних вимог стало застосуванням судом першої інстанції позовної давності, про яку вказував Відповідач.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення у справі "Фінікарідов проти Кіпру" від 20.12.2007).

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.

Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред`явлення позову.

Як встановлено місцевим господарським судом, згідно штампу Укрпошти на конверті, позов у справі № 912/1195/17 було подано 20.04.2017 р., тобто з 21.04.2017 р. почав свій перебіг новий строк позовної давності. Позов у даній справі подано 18.03.2019 р.

Пославшись на те, що рішенням суду у справі № 912/1195/17 було стягнуто 66 302,91 грн. як частину основної суми боргу в розмірі 873 000,00 грн, а тому мало місце переривання позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується Скаржник про наявні підстав для стягнення суми основного боргу у розмірі 806 697,09 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Позивач на суму основного боргу в розмірі 806 697,09 грн. нарахував 1123907,57 грн. інфляційних втрат та 118153,50 грн 3% річних за період з 01.05.2014 р. по 18.03.2019 р.

Як зазначалося раніше, сума основного боргу мала бути повернута відповідно до Договору про реструктуризацію до 30.04.2014 р.

Відмовляючи у частковому задоволені стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих з 03.09.2013 р. по 19.02.2015 р., місцевим господарським судом враховано правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 17.04.2019 р. у справі № 910/1973/18, а також те, що предметом розгляду вимоги про стягнення інфляційних та 3% річних у справі № 912/1195/17 не були, тому строк позовної давності по цим вимогам не перервався.

П. 3.2.16 Кредитного договору передбачено, що Позичальник у випадку порушення умов договору сплачує штраф в розмірі 3% процентів від простроченої суми боргу, незалежно від нарахованої пені, збитків та інших стягнень.

Відповідно до п. 3.2.6 за порушення строків повернення грошових сум згідно п.п. 3.2.2, 3.2.3, 6.5 даного договору додатково до встановленої процентної ставки сплачувати кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка буде діяти на період нарахування пені, від суми несплачених грошових сум за кожен день прострочки на рахунок кредитора, що не звільняє позичальника від виконання вимог даного договору.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання ( ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Встановивши, що сума основного боргу у розмірі 873 000,00 грн. мала бути повернута відповідно до умов договору про реструктуризацію до 30.04.2014 р. ( тобто період нарахування пені повинен був здійснюватися з 01.05.2015 р. та обмежуватися шістю місяцями нарахування відповідно до вимог ст. 232 ГК України ), право Позивача нарахувати 3 % виникло з 01.05.2014 р., до суду Позивач з цими вимогами звернувся 18.03.2019 р. ( вимоги про стягнення пені та штрафу не були предметом розгляду у справі № 912/1195/17 ), врахувавши правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку, що Позивачем неправильно визначено період та порядок обрахування пені та пропущено строк позовної давності по зверненню до суду із вимогою про стягненню неустойки, нарахованих на суму боргу у розмірі 806 697,09 грн., що є підствою для відмови в задоволені позовних вимог у вказаній частині.

Також, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих з травня 2014 року по червень 2015 року, так як, відсутні підстави для нарахування процентів після 30.04.2014 р.

Сплив позовної давності, був врахований господарським судом і при відмові в задоволені позовних вимог пов`язаних із стягненням решти суми 3% річних, інфляційних втрат, та відповідних штрафних санкцій.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Головко Олексія Ігоровича залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 14.06.2019 р. у справі № 912/760/19 залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Верховного Суду.

Повний текст складено 15.10.2019 р.

Головуючий суддя І. М. Кощеєв

Суддя І. Л. Кузнецова

Суддя Л.П. Широбокова