РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.10.2019Справа № 910/9873/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. розглянувши матеріали господарської справи у спрощеному позовному провадженні без проведення судового засідання

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЇЗ ТРЕЙДІНГ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЧАНТА МАУНТ"

про стягнення 92 762,57 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕЇЗ ТРЕЙДІНГ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЧАНТА МАУНТ" про стягнення заборгованості у розмірі 92 762,57 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 20/11/18 від 20.11.2018 в частині несвоєчасної оплати товару.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 25.07.2019 у справі № 910/9873/19 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЇЗ ТРЕЙДІНГ " залишено без руху.

08.08.2019 позивач усунув недоліків позову шляхом подання через відділ діловодства суду письмових пояснень щодо заявлених до стягнення з відповідача сум: 75 441,06 грн. - боргу, 13 170,38 грн. - пені, 4 151,13 грн. - інфляційні збитки. Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача понесених юридичних витрат у розмірі 11 300,00 грн.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 09.08.2019 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/9873/19, постановив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

У відповідності до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частинною третьою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

28.08.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що строк оплати за поставлений товар по п. 2.5. договору поставки №22/11/2018 від 22.11.2018 р. не настав; у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують заборгованість відповідача перед позивачем; застосування та нарахування штрафних санкцій до відповідача є безпідставним, з огляду на те, що позивачем неналежно виконано положення п. 4.2. договору поставки № 22/11/2018 від 22.11.2018. Також, відповідач зазначає, що позивачем не підтверджені витрати на правничу допомогу.

08.10.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшли відповідь на відзив. Враховуючи те, що позивач з матеріалами справи ознайомився 07.10.2019, відзив на позов позивачем не отриманий, що підтверджується відомостями Укрпошти щодо відстеження поштового відправлення №134 з направлення на адресу позивача відзиву, суд прийшов до висновку про прийняття до розгляду відповіді на відзив.

Також 08.10.2019 позивачем подано до суду заяву вих. 07/10 від 07.10.2019 про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість, пеню та інфляційні збитки у сумі 110765,35 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;

Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі (ч. 3 ст. 252 ГПК України).

З урахуванням наведеного, дії вчинення яких обмежено першим судовим засіданням, могли бути здійснені протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі, тобто до 09.09.2019, про що було зазначено в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Отже, заява вих. 07/10 від 07.10.2019 про збільшення позовних вимог подана до суду позивачем з порушення строку встановленого процесуальним законом.

Враховуючи зазначене, Господарський суд міста Києва залишив без розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЇЗ ТРЕЙДІНГ" вих. № 07/10 від 07.10.2019 про збільшення позовних вимог.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20.11.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕЇЗ ТРЕЙДІНГ" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЧАНТА МАУНТ" (замовник, відповідач) укладений договір поставки № 20/11/18 (надалі - договір), відповідно до умов постачальник зобов`язується поставити і передати у власність замовнику, а замовник - прийняти й оплатити товар на умовах та в порядку, визначених цим договором.

Згідно із п. 1.2. договору, постачальник зобов`язується поставити товар окремими партіями в кількості і асортименті, погоджених в усній чи письмовій формі з постачальником на кожну окрему партію товару, відповідно до цього договору.

Відповідно до п. 2.1 договору, ціна на одиницю товару визначається у погоджених та підписаних сторонами Специфікаціях.

У Специфікації №1 до договору №20/11/18 від 20.11.2018 сторони погодили найменування та ціну товару.

За змістом Специфікації №1 до договору постачальник повинен поставити замовнику товар, зазначений у Специфікації не пізніше 7 (семи) робочих днів з моменту направлення замовлення на покупку.

Умовами пункту п 2.5 договору погоджено, що оплата за поставлений товар здійснюється в безготівковому порядку шляхом перерахунку грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки товару на склад покупця і підписання сторонами видаткових накладних на товар.

Пунктом 4.4. договору, сторони погодили, що датою поставки товару вважається дата передачі замовнику товару, згідно п. 4.1. договору, що підтверджується видатковими накладними, підписаними уповноваженими представниками сторін.

За змістом пункту 6.2. договору, за несвоєчасну оплату за даним договором замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення платежу.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2019 року.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що поставив відповідачу товар на загальну суму 102441,06 грн, на підтвердження чого надав видаткові накладні №2537 від 22.11.2018 на суму 77867,69 грн, №2601 від 20.12.2018 на суму 3974,20 грн, №2824 від 28.12.2018 на суму 12623,01 грн, №21 від 19.02.2019 на суму 5137,76 грн, №22 від 19.02.2019 на суму 2838,40 грн.

Також, позивачем надані товарно-транспортні накладні Р2537 від 22.11.2018, №Р2824 від 28.12.2018, №Р2601 від 20.12.2018, №Р22 від 19.02.2019, №Р21 від 19.02.2019.

Позивач стверджує, що відповідач всупереч взятим на себе зобов`язанням за договором, оплату за поставлений позивачем товар здійснив частково на суму 27000,00 грн, у зв`язку із чим, у позивача виникла заборгованість у сумі 75441,06 грн (102441,06 - 75441,06).

Позивач звернуся до відповідача з претензією вих. №11/04 від 11.04.2019 про сплату боргу за договором поставки №20/11/18 від 20.11.2018.

У відповіді на претензію позивача (вих. №24 від 25.04.2019), відповідач зазначив, що не відмовляється від взятих на себе договірних зобов`язань, проте Товариство з обмеженою відповідальністю "ЧАНТА МАУНТ" зазнало значних фінансових затрат на утримання та обслуговування виробництва. Відповідач повідомив, що основна сума заборгованості, що виникла на підставі договору буде погашена в період з 20.05.2019 по 31.05.2019 включно.

У зв`язку із простроченням відповідачем грошового зобов`язання позивачем нараховані: пеня у сумі 13170,38 грн та інфляційні втрати у розмірі 4151,13 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як підтверджено наявними в матеріалах справи видатковими накладними №2537 від 22.11.2018, №2601 від 20.12.2018, №2824 від 28.12.2018, №21 від 19.02.2019, №22 від 19.02.2019 позивач поставив відповідачу товару на суму 102441,06 грн.

У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

В пункті 2.5. договору сторони погодили, що відповідач здійснює оплату за товар протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки товару на склад покупця і підписання сторонами видаткових накладних.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 5 ст. 264 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

З огляду на встановлені договором строки оплати та враховуючи положення ст. 264 ЦК України, відповідач зобов`язаний здійснити оплату за поставлений товар в наступні строки:

за видатковою накладною №2537 від 22.11.2018 - до 24.12.2018; за видатковою накладною №2601 від 20.12.2018 - до 21.01.2019; за видатковою накладною №2824 від 28.12.2018 - до 28.01.2019; за видатковими накладними №21 від 19.02.2019, №22 від 19.02.2019 - до 21.03.2019.

Отже, погоджений сторонами порядок оплати строк оплати за поставлену продукцію є таким, що настав.

Відповідач заперечуючи позовні вимоги посилається на те, що строк оплати за товар не настав, оскільки позивачем не виконані взяті на себе зобов`язання щодо передачі відповідачу пакету документів, передбачених у пункті 4.2. договору, відповідач застосував положення пункту 2.7. договору щодо затримки оплати.

Так, відповідно до п. 4.2. договору, кожну партію товару від постачальника мають супроводжувати наступні документи: товарно-транспортна накладна (оригінал); видаткова накладна (з посиланням на номер цього договору, оригінал); рахунок - фактура (з посиланням на номер цього договору, оригінал); висновок державної санітарно-гігієнічної експертизи (копія); сертифікат відповідності державної системи сертифікації та/або свідоцтво про визнання іноземного сертифікату відповідності (копія).

Відповідно до п. 5.1.4. договору, постачальник зобов`язаний надавати покупцеві передбачені п. 4.2. цього договору документи.

Згідно з п. 5.1.6. договору, постачальник зобов`язаний при виконанні своїх зобов`язань керуватися даним договором та вимогами чинного законодавства України.

Відповідно до п. 2.7. договору, у випадку відсутності документів, перерахованих у пункті 4.2. цього договору, оплата за товар затримується на час затримки в передачі постачальником цих документів замовнику.

Суд зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

З урахуванням наведеного, оскільки відповідач в обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що позивачем не були надані документи, передбачені пунктом до п. 4.2. договору, то тягар доведення неналежного виконання позивачем свого обов`язку щодо ненадання відповідачу документів покладається саме на відповідача.

Однак, відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження своїх заперечень.

Натомість, видаткові накладні №2537 від 22.11.2018, №2601 від 20.12.2018, №2824 від 28.12.2018, №21 від 19.02.2019, №22 від 19.02.2019 підписані відповідачем без жодних зауважень. Окрім того, в матеріалах справи наявні копії товарно-транспортних накладних Р2537 від 22.11.2018, №Р2824 від 28.12.2018, №Р2601 від 20.12.2018, №Р22 від 19.02.2019, №Р21 від 19.02.2019.

Відповідач не надав у матеріали справи жодних вимог та претензій адресованих позивачу щодо надання визначених у пункті 4.2. документів.

Більш того, судом враховано, що у відповіді на претензію позивача (вих. №24 від 25.04.2019), відповідач зазначив не заперечував взяті на себе зобов`язання та повідомив, що основна сума заборгованості, що виникла на підставі договору буде погашена відповідачем у період з 20.05.2019 по 31.05.2019 включно. Жодних відомостей щодо необхідності надання позивачем документів, відповідь відповідача на претензію не містить.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням наведеного, оскільки відповідачем не підтверджено належними та достатніми доказами обставини на які він посилається у відзиві на позов, суд вважає заперечення відповідача необґрунтованими та такими,що не відповідають дійсним обставинам справи.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджується невиконане зобов`язання за договором у сумі 75441,06 грн, доказів оплати вказаної суми заборгованості відповідачем не надано, у зв`язку із чим задовольняє позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 75441,06 грн.

При цьому доводи відповідача, що заборгованість відповідача перед позивачем має підтверджуватися актами звірки взаємних розрахунків, банківськими виписками, суд вважає необґрунтованими, оскільки наявними в матеріалах справи первинними документами підтверджено факт невиконання відповідачем зобов`язань за договором та наявність заборгованості у сумі 75441,06 грн.

У зв`язку із простроченням відповідачем грошового зобов`язання позивачем нараховані: пеня у сумі 13170,38 грн та інфляційні втрати у розмірі 4151,13 грн.

В пункті 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, то позивачем правомірно здійснено нарахування пені та інфляційних втрат.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідальність у вигляді пені за порушення строків оплати за поставлений товар передбачена у п. 6.2. договору, відповідно до якого сторони погодили, що за несвоєчасну оплату за даним договором відповідач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення платежу.

За розрахунком позивача нарахування пені позивач здійснює з 22.12.2018 по 05.07.2019 на заборгованість за видатковою накладною №2537 від 22.11.2018, з 22.01.2019 по 05.07.2019 на заборгованість за видатковою накладною №2601 від 20.12.2018, з 28.01.2019 по 05.07.2019 на заборгованість за видатковою накладною №2824 від 28.12.2018 та з 19.03.2019 по 05.07.2019 на заборгованість за видатковими накладними №21 від 19.02.2019, №22 від 19.02.2019.

Однак, враховуючи встановлені судом строки оплати, нарахування пені має здійснюватися за такі періоди:

з 25.12.2018 по 05.07.2019 на заборгованість за видатковою накладною №2537 від 22.11.2018; з 22.01.2019 по 05.07.2019 на заборгованість за видатковою накладною №2601 від 20.12.2018; з 29.01.2019 по 05.07.2019 на заборгованість за видатковою накладною №2824 від 28.12.2018 та з 22.03.2019 по 05.07.2019 на заборгованість за видатковими накладними №21 від 19.02.2019, №22 від 19.02.2019.

Здійснивши перерахунок пені судом встановлено, що сума пені становить 12983,97 грн, а тому вимоги у цій частині суд задовольняє частково.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Наведені висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

З розрахунку позивача вбачається, що позивач здійснює нарахування інфляційних втрат за місяці, в які мала бути здійснена оплата за поставлений товар, в той час як зазначено судом вище, нарахування інфляційних втрат має здійснюватися з місяця, наступного за місяцем у якому мав бути здійснений платіж.

Отже, нарахування інфляційних втрат має здійснюватися за січня по червень 2019 року на заборгованість за видатковою накладною №2537 від 22.11.2018; за лютого по червень 2019 року на заборгованість за видатковими накладними №2601 від 20.12.2018 та №2824 від 28.12.2018 та з квітня по червень 2019 року на заборгованість за видатковими накладними №21 від 19.02.2019, №22 від 19.02.2019.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат судом встановлено, що сума інфляційних втрат становить 2385,04 грн, а тому вимоги у цій частині суд задовольняє частково.

Відповідачем належними та достатніми доказами не спростовано неналежного виконання договору поставки № 20/11/18 від 20.11.2018 та факту наявності заборгованості за вказаним договором.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд задовольняє позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЇЗ ТРЕЙДІНГ" частково.

Щодо судових витрат на правову допомогу у сумі 11300,00 грн, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, окрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 ГПК України).

На підтвердження понесення таких витрат позивачем надано: договір №05-1 про надання правової допомоги від 05.03.2019; розрахунок вартості наданих послуг на суму 11300,00 грн.

Відповідач визначений позивачем розмір витрат на правову допомогу заперечив, посилаючись на те, що у договорі № 05-1 про надання правової допомоги від 05 березня 2019 року повноваження адвоката Яворовського Д.В. по сутті зводять до представлення інтересів позивача перед правоохоронними органами, розрахунок вартості наданих послуг станом на 05.07.2019 не містить інформації про складність справи, інформації про час витрачений адвокатом на надання послуг та позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження сплати адвокату заявленої до стягнення суми.

За змістом частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У відповідності до частини 3 статті ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз приписів пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 ГПК України дозволяє дійти висновку про те, що витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката можуть бути встановлені та розподілені судом при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості як за наявності, так і за відсутності доказів їх фактичної оплати.

Разом з тим, за змістом розрахунку вартості наданих послуг, складеного відповідно до договору про надання правової допомоги №05-1 від 05.03.2019 вартість витрат адвоката Яворського Д. В. на правову допомогу позивачу становить на суму 11300,00 грн, що складається з вартості фактично наданих послуг під час досудового врегулювання спору, в тому числі надання консультацій, складання листів та претензій; складання позову до суду; представництво (супроводження справи) у Господарському суді міста Києва.

Вказаний розрахунок не містить відомостей, що визначені послуги адвоката надані в межах справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЧАНТА МАУНТ" про стягнення заборгованості за договором поставки № 20/11/18 від 20.11.2018, не містить відомостей щодо часу витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги позивачем суду не надано.

Претензія, позов та пояснення по справі адвокатом Яворським Д. В. не підписувалися, документи додані до позову вказаним адвокатом не засвідчувалися.

Розгляд справи у даній справі судом поставлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання), а тому врахування до розрахунку витрат на представництво (супроводження справи) у Господарському суді міста Києва взагалі є безпідставним.

Дослідивши надані позивачем докази в підтвердження понесених ним витрат, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для покладення витрат на правничу допомогу адвоката на відповідача, оскільки надані позивачем договір про надання правової допомоги №05-1 від 05.03.2019 та розрахунок до нього, не підтверджують, що визначені у вказаному розрахунку витрати пов`язані із розглядом цієї справи, а доказів, що адвокатом були надані визначені у розрахунку послуги до матеріалів справи позивачем не надано.

Більш того, позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг) адвоката.

З урахуванням наведеного, підстави для покладення витрат на правничу допомогу адвоката у сумі 11300,00 грн на відповідача відсутні.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЧАНТА МАУНТ" (01054, м. Київ, ТУРГЕНЄВСЬКА, будинок 15, офіс 65, ідентифікаційний код 42265961) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЇЗ ТРЕЙДІНГ" (02095, м. Київ, ВУЛИЦЯ КНЯЖИЙ ЗАТОН , будинок 9, ЛІТЕРА А, офіс 369; ідентифікаційний код 40946204) заборгованість у сумі 75441,06 грн, пеню у сумі 12983,97 грн, інфляційні втрати у сумі 2385,04 грн та судовий збір у розмірі 1880,56 грн.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Дата складення повного тексту рішення: 15.10.2019.

Суддя О.В. Гулевець