ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2019 р. Справа№ 911/241/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Буравльова С.І.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Реуцька Т.О.

за участю представників:

від позивача: Мельниченко Н.О.

від відповідача: Шейко О.В. (ордер №КВ449556 від 16.07.2019)

розглядаючи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТСК -Комфорт»

на рішення господарського суду Київської області від 07.05.2019

у справі № 911/241/19 (суддя Заєць Д.Г.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна група компаній ВІРАМАКС»

до товариства з обмеженою відповідальністю «ТСК -Комфорт»

про стягнення 97 795,35 грн та повернення орендованого обладнання

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна група компаній «ВІРАМАКС» (далі-позивач) звернулося до господарського суду Київської області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «ТСК -Комфорт» (далі-відповідач) заборгованості за договором оренди № ВК/А/250/157 від 05.12.2017 в розмірі 57 052,77 грн. та повернення будівельного обладнання, яке є предметом оренди за договором.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди щодо сплати орендних платежів та необхідністю повернення орендованого обладнання у зв`язку із достроковим розірванням договором.

18.02.2019 року через відділ діловодства господарського суду Київської області представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача 97 795,35 грн, з яких 6795,35 грн -заборгованість за листопад 2018 року; 45500,00 грн - заборгованість за грудень 2018; 45500,00 грн - заборгованість за січень 2019.

07.03.2019 року через відділ діловодства господарського суду Київської області представником відповідача подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач проти задоволення позову заперечує, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, з тих підстав, що орендодавцем при передачі в оренду обладнання не було надано будь-яких документів, які б свідчили про можливість експлуатації майна відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Технічного регламенту безпеки машин» від 30.01.2013 року №62. Крім цього зазначив на те, що заборгованість з орендної плати у відповідача відсутня та посилається на те, що ним не отримано будь-яких вимог про розірвання договору та про повернення майна. При цьому, відповідач вважає, що Договір фактично пролонговано і він фактично діє, оскільки сторонами вчинялись конклюдентні дії, такі як сплата орендної плати.

Рішенням господарського суду Київської області від 07.05.2019 у справі № 911/241/19 позов задоволено повністю.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «ТСК-Комфорт» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна група компаній Вірамакс» 97 795 грн 35 коп. заборгованості з орендної плати, 3 842 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору та 10200 грн 00 коп. витрат на правничу допомог та зобов`язано товариство з обмеженою відповідальністю «ТСК-Комфорт» повернути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна група компаній Вірамакс» будівельне обладнання, а саме, будівельні люльки ZLP-630 у кількості 7 штук., загальною вартістю 1 251 138,14 грн в комплектації.

Мотивуючи судове рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідачем зобов`язання за Договором в частині сплати орендної плати не виконано, доказів повернення відповідачем позивачу будівельного обладнання суду не надано, а тому, вимоги позивача про витребування у відповідача будівельного обладнання були задоволені в повному обсязі. У зв`язку з несплатою відповідачем орендної плати, позивач, використовуючи своє право, надане п. 7.2. Договору та ст. 782 Цивільного кодексу України, надіслав відповідачу вимогу №232/12 від 06.12.2018 року про дострокове розірвання Договору оренди обладнання №ВК/А/250/157 від 05.12.2017 року, а тому Договір оренди обладнання №ВК/А/250/157 від 05.12.2017 року вважається достроково розірваним з 13.12.2018 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області від 07.05.2019 у справі №911/241/19 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення та не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та ненадання оцінки доказам у справі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказав на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення порушено норми процесуального права, а саме відповідачем подана заява про перенесення розгляду справи, однак суд першої інстанції в рішенні зазначив, що відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, при цьому неявка відповідача в судове засідання не розглядалась та причини неявки поважними не визнавались. Також, суд першої інстанції не звернув уваги та не надав оцінка обґрунтуванню позовних вимог, що стосується стягненню орендної плати за договором після розірвання самого договору. Рішенням суду першої інстанції стягнуто заборгованість за орендоване майно за січень 2019 року, в той час як договір вважається розірваним з 13.12.2018. Зазначив, що відповідач вважає, що матеріали справи не містять належних доказів отримання відповідачем вимоги про дострокове розірвання договору та наполягає на тому, що таку вимогу відповідач від позивача не отримував. Крім цього, орендодавцем не було надано орендарю документів, які б свідчили про можливість експлуатації орендованого майна та позивач не підтвердив можливості експлуатації такого майна. Також, звернув увагу на те, що позивачем не доведено та не обґрунтовано розмір сум, які підлягають до стягнення з відповідача. Вказав на те, що відповідач вважає безпідставним стягнення коштів за надання правової допомоги позивачу, оскільки основна сума цих коштів це витрати на участь в судових засіданнях, які ще не відбулись. Докази надані на підтвердження оплати наданих правових послуг є неналежним.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2019 відкрито апеляційне провадження та справу №911/241/19 призначено до розгляду на 16.07.2019.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.07.2019 р. у зв`язку з перебуванням судді Дідиченко М.А., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею - доповідачем, у відпустці, сформовано новий склад колегії суддів: головуючий суддя - Руденко М.А., Буравльов С.І., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2019 р. прийнято апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ТСК-Комфорт" на рішення господарського суду Київської області від 07.05.2019 р. у справі № 911/241/19 до провадження у визначеному складі суддів.

В подальшому розгляд справи неодноразово відкладався.

В судовому засіданні 17.09.2019 року представник позивача просив відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги, зазначивши на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи між ТОВ «Міжнародна група компаній Вірамакс» та ТОВ «ТСК- Комфорт» 05.12.2017 року укладено Договір оренди обладнання №ВК/А/250/157.(а.с.28 т.1)

Відповідно до п. 1.1. договору, орендодавець надає орендарю у тимчасове платне користування (оренду) обладнання, кількість, характеристики, ідентифікуючі ознаки і оціночна вартість якого вказуються у додатках (специфікаціях) до договору та Актах прийому-передачі обладнання в оренду.

Відповідно до п. 2.1. договору, передача обладнання в оренду здійснюється на підставі акта прийому-передачі обладнання в оренду, що підписується уповноваженими представниками сторін.

Передача в оренду та отримання Орендарем обладнання підтверджується специфікацією від 05.12.2017 року (Додаток №1 до Договору) будівельної люльки ZLP-630 у кількості 7 шт. загальною вартістю 1251138,14 грн. з ПДВ, а також підтверджується (а.с.35-41 т.1):

актом прийому-передачі будівельної люльки ZLP-630 у повній комплектації від 05.12.2017 року (Додаток №2 до Договору),

актом прийому-передачі будівельної люльки ZLP-630 у повній комплектації від 05.12.2017 року (Додаток №2/1 до Договору),

актом прийому-передачі будівельної люльки ZLP-630 у повній комплектації від 05.12.2017 року (Додаток №2/2 до Договору),

актом прийому-передачі будівельної люльки ZLP-630 у повній комплектації від 05.12.2017 року (Додаток №2/3 до Договору),

актом прийому-передачі будівельної люльки ZLP-630 у повній комплектації від 05.12.2017 року (Додаток №2/4 до Договору),

актом прийому-передачі будівельної люльки ZLP-630 у повній комплектації від 05.12.2017 року (Додаток №2/5 до Договору),

актом прийому-передачі будівельної люльки ZLP-630 у повній комплектації від 05.12.2017 року (Додаток №2/6 до Договору),

актом прийому-передачі будівельної люльки ZLP-630 у повній комплектації від 05.12.2017 року (Додаток №2/7 до Договору).

Вказані акти підписані уповноваженими представниками обох сторін, без зауважень.

Згідно з п. 4.1. Договору, нарахування орендної плати починається з наступного дня, зазначеного в Акті прийому-передачі обладнання і закінчується днем оформлення Акту прийому-передачі (повернення) обладнання з оренди.

П. п. 4.1.1. п. 4.1. вищевказаного договору сторони погодили, що орендар здійснює 100% попередню оплату за користування обладнанням, переданим йому в оренду за умовами цього договору. Нарахування орендної плати починається з наступного дня від дати, зазначеної в Акті прийому-передачі обладнання в оренду та закінчується днем оформлення Акту прийому-передачі (повернення) обладнання з оренди.

Разом з тим підпунктом 4.1.2. п. 4.1. зазначеного договору передбачено, що орендна плата сплачується орендарем шляхом щомісячного перерахування грошових коштів на п/р орендодавця не пізніше дати (числа місяця) отримання обладнання в оренду. Тобто, якщо орендар отримав обладнання в оренду 10 числа певного місяця, наступний платіж має бути ним внесений до 10 числа наступного місяця.

Також, підпунктом 4.2.1. п. 4.2 договору сторони погодили, що розмір орендної плати за одиницю орендованого обладнання становить 6500,00 грн. на місяць, у тому числі ПДВ 1083,33 грн.

Відповідно до п. 7.1. договору по закінченню, або достроковому припиненню терміну дії цього Договору орендар передає (повертає) орендодавцю обладнання за Актом прийому-передачі обладнання.

Відповідно до п. 8.1. договору сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2018 року, а в частині виконання зобов`язань - до моменту їх повного виконання.

03.01.2018 року між ТОВ «Міжнародна група компаній Вірамакс» та ТОВ «ТСК Комфорт» укладено Додаткову угоду до Договору №ВК/А/250/157. (а.с43 т.1)

Пунктом 1 додаткової угоди визначено, що оплата орендних платежів з січня по березень 2018 року здійснюється в такому порядку:

- у січні 2018 року орендна плата за користування предметом оренди орендодавцем не нараховується та орендарем не сплачується;

- у лютому 2018 року плата за користування предметом оренди орендодавцем нараховується в повному обсязі та сплачується орендарем у повному обсязі;

- у березні 2018 року плата за 15 днів користування предметом оренди нараховується орендодавцем та сплачується орендарем у повному обсязі.

Згідно з п. 2 додаткової угоди до договору, сторони домовились, що орендодавець 02.02.2018 року зобов`язаний демонтувати щити управління з дистанційним пультом, зафіксувати будівельні люльки на фасаді або на землі або на даху будівлі, з метою уникнення пошкоджень фасаду будівлі, відключити від щита управління та заізолювати електричні кабелі, двигун з редуктором заізолювати стрейч-плівкою. Орендар зобов`язаний протягом 3-х робочих днів з моменту виставленого орендодавцем рахунку, оплатити орендодавцю витрати, пов`язані з відключенням орендованого майна у розмірі 500,00 грн. за кожну будівельну люльку.

Передача позивачем в оренду обладнання відповідачу та його використання останнім, підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг):

№ОУ-0000176 за грудень 2017р. на суму 45500,00 грн.,

№ОУ-0000185 за лютий 2018 року на суму 45500,00 грн,

№ОУ-0000389 за березень 2018 року на суму 22750,00 грн,

№ОУ-0000484 за квітень 2018 року на суму 45500,00 грн,

№ОУ-0000704 за травень 2018 року на суму 45500,00 грн,

№ОУ-0000874 за червень 2018 року на суму 45500,00 грн,

№ОУ-0001152 за липень 2018 року на суму 45500,00 грн,

№ОУ-0001277 за серпень 2018 року на суму 45500,00 грн,

№ОУ-0001603 за вересень 2018 року на суму 45500,00 грн., які підписано представниками сторін та скріплено їх печатками;

№ОУ-0001756 за жовтень 2018 року на суму 45500,00 грн,

№ОУ-0002032 за листопад 2018 року на суму 45500,00 грн,

№ОУ-0002194 за грудень 2018 року на суму 45500,00 грн,

№OУ-0000095 за січень 2019 року на суму 45500,00 грн.

В подальшому, позивач надсилав відповідачу, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 15.01.2019 та від 12.02.2019 року, фіскальним чеком від 15.01.2019 та від 12.02.2019 - акти здачі-приймання робіт (наданих послуг) №ОУ-0002194 за грудень 2018 року на суму 45500,00 грн. та №0002194 за грудень 2018 року на суму 45500,00 грн., однак вони не були підписані відповідачем та не повернуті позивачу.(а.с.57-67 т.1)

09.07.2018 позивач надіслав на адресу відповідача претензію №109/07 із вимогою погасити наявну заборгованість з орендної плати, яка залишена відповідачем поза увагою. Також позивач надсилав відповідачу акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.01.2019 року, який відповідачем не підписано та не повернуто позивачу.(а.с.44 т.1)

Також судом першої інстанції встановлено, що між ТОВ «Бау-Євротех» (первісний боржник), ТОВ «МГК Вірамакс» (новий боржник) та ТОВ «ТСК-Комфорт» (кредитор) був укладений Договір про переведення боргу від 05.12.2017 року (а.с. 134 том 1).

Відповідно до умов зазначеного договору про переведення боргу, ТОВ «Бау-Євротех» переуступив ТОВ «МГК Вірамакс» борг, який виник з Договору оренди обладнання №БЕ/А/250/140 від 21.08.2017 року у розмірі 71 348,08 грн.

Згідно з п.п. 2, 3 даного договору, регулюються відносини, пов`язані із заміною зобов`язаної сторони (первісного боржника) у зобов`язанні, що виникає із Договору оренди обладнання №ВК/А/250/140 від 21.08.2017 року. Первісний боржник переводить на нового боржника борг перед кредитором у розмірі 71 348,08 грн., що виник на підставі зазначеного договору по зобов`язанню, а новий боржник погоджується виконати зазначене грошове зобов`язання. Кредитор, у свою чергу, не пізніше 05.12.2017 року укладає з новим боржником договір оренди обладнання на умовах ідентичних Договору №ВК/А/250/140 від 21.08.2017 року, а сума боргу, визначена вище, зараховується новим боржником у якості гарантійного платежу та/або орендна плата за отримані послуги оренди за новим договором оренди, у відповідності до умов, визначених п. 4.1 Договору оренди.

Відповідно до виписки по особовому рахунку позивача від 30.01.2018 року, відповідач 30.01.2019 року сплатив 4757,42 грн. в рахунок погашення заборгованості за актом здачі-приймання робіт (наданих послуг) №ОУ-0002032 за листопад 2018 року (а.с. 135-136 т.).

Оскільки відповідач не виконав зобов`язання за договором № ВК/А/250/157 оренди обладнання від 05 грудня 2017 року, в повному обсязі не розрахувався за орендоване обладнання та не повернув предмет оренди в передбачений п.8.1 вищевказаного договору строк, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що факт невиконання відповідачем зобов`язання за договором оренди № ВК/А/250/157 оренди обладнання від 05 грудня 2017 року в частині сплати орендних платежів за період з листопад 2018 року-січень 2019 року включно в розмірі 97 795, 35 грн. доведений. Обладнання, що є об`єктом договору оренди в строк, обумовлений п. 8.1 не повернуто.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Як передбачено за змістом пункту 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) - підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Приписами статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною першою статті 762 ЦК України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з частинами першою та другою статті 284 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватися в натуральній або грошово-натуральній формі.

Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Умови договору оренди укладеного між сторонами погоджені та підписані обома його сторонами.

Я вказано вище відповідач умов договору оренди обладнання № ВК /А/250/157 від 05 грудня 2017 року належним чином не виконав, в порушення п.4.2 зазначеного договору своєчасно заборгованість не сплатив, сума боргу становить 97 795, 35 грн. (6 795,35 грн. - листопада 2018 року,45 400 грн. грудень 2018 року, 45 500, 00 -січень 2019 року) належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 76,77 ГПК України, сплати зазначеної суми боргу відповідач не надав. Отже, колегія суддів, приймаючи до уваги зазначені обставини вважає, що суд першої інстанції вірно задовольнив позовні вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі в розмірі 97 795, 35 грн., рішення суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованим та підтверджується наявними в справі доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не обґрунтовано розмір стягнутої заборгованості по орендній платі згідно договору оренди з урахуванням того, що договір оренди обладнання розірвано, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що після розірвання договору оренди обладнання, відповідач продовжував користуватись орендованим обладнанням та всупереч умовам договору, а саме відповідно до вимог п. 5.2, з урахуванням п.8.1, не повернув його орендодавцю.

Положеннями частин 1, 3 ст. 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до п. 7.2 договору оренди, дострокове розірвання договору можливе лише з ініціативи орендодавця зокрема у випадку нездійснення орендарем 1-го і більше чергових платежів, у строк і розмірах, що випливають з умов договору. Договір вважається розірваним через 7 календарних днів від дня направлення орендарю письмового повідомлення орендодавцем за вказаною в договорі адресою про припинення дії договору.

Підпунктами 7.3.1. п. 7.3 зазначеного договору, у разі дострокового розірвання договору орендар зобов`язаний виконати умови п. 3.3 та п. 4.2 цього договору, здійснити остаточне погашення заборгованості (при наявності) по орендній платі та інших зобов`язаннях, що випливають із умов договору. При цьому, згідно пп. 5.2.8. п. 5.2. Договору, орендар зобов`язаний повернути (здати на склад орендодавця) обладнання протягом десяти календарних днів після припинення терміну дії договору або з моменту письмової вимоги (повідомлення) орендодавця у випадках, передбаченим цим договором, належно упакованим, у справному стані з урахуванням природного зносу, очищеним від будівельних сумішей і фарби.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

08.10.2018 року позивач направив на адресу відповідача письмову вимогу №232/12 від 06.12.2018 року, в якій повідомив про дострокове розірвання Договору оренди обладнання №ВК/А/250/157 від 05.12.2017 року з 13.12.2018 року та просив повернути орендоване майно до 20.12.2018 року та погасити наявну заборгованість, що підтверджується матеріалами справи.

06.12.2018 року позивач повторно направив повідомлення №232/12 про дострокове розірвання Договору, повернення майна та погашення заборгованості за договором оренди, що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином позивач вчинив дії щодо дострокового розірвання договору відповідно до його умов.

Оскільки умовами договору передбачений лише обов`язок орендаря направити повідомлення про розірвання договору, посилання відповідача на те, що він не отримав таке повідомлення колегія суддів не приймає до уваги, а тому висновки суду першої інстанції про те, що договір оренди обладнання №ВК/А/250/157 від 05.12.2017 року вважається достроково розірваним з 13.12.2018 року є обґрунтованим та відповідає встановленим обставинам справи.

Щодо доводів відповідача про неможливість експлуатації орендованого майна, то ним протягом дії договору оренди відповідних претензій про неможливість користування таким майном не заявлялось, а матеріали справи не містять доказів, що майно відповідачем не використовувалось з причин від нього незалежних.

Посилання ТОВ «ТСК-Комфорт» в апеляційній скарзі на те, що до спірних правовідносин необхідно було застосовувати положення ст. 1212 ЦК України, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Так само, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно із статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За приписами частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином колегія суддів вважає необхідним зауважити, що застосування статті 1212 Цивільного кодексу України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 р. у справі № 6-88цс13, від 02.09.2014 р. у справі № 910/1620/13, від 14.10.2014 р. у справі №922/1136/13 та від 25.02.2015 р. у справі № 910/1913/14, від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2018 р. у справі № 904/5844/17.

Положення глави 83 застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених ст. 11 Цивільного кодексу України.

Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 24.09.2016 р. у справі № 6-122цс14).

З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин не може бути застосовані положення ст. 1212 ЦК України, а тому судом першої інстанції вірно застосовані норми матеріального право до виниклих правовідносин.

Що стосується посилань заявника в апеляційній скарзі на неналежність доказів, які підтверджують суму витрат понесених позивачем на оплату послуг на правову допомогу.

На підтвердження отримання юридичних послуг та понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 200,00 грн. позивачем надано договір про надання правової допомоги від 21.12.2018 року укладений між ТОВ «Міжнародна група компаній Вірамакс» та адвокатом Мельниченко Н. О., акт здачі-приймання послуг від 14.01.2019 року за договором про надання правової допомоги від 21.12.2018 року на суму 10200 грн. з описом виконаних робіт, ордер серія ОД №255151 від 15.01.2019 року, виданий на підставі договору від 21.12.2018 року, свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю від 18.12.2018 року, видане Мельниченко Н. О . , звіт про дебетові та кредитові операції по рахунку « Мельниченко Н.О.» за квітень 2019 року, з якого вбачається, що вищевказані послуги у сумі 10 200,00 грн. сплачені позивачем у повному обсязі.

Умовами договору про надання правової допомоги передбачено, що адвокат зобов`язується надавати клієнту консультації з питань кримінального, цивільного, господарського, адміністративного та податкового права; організовувати ведення претензійно-позовної роботи по матеріалам, що підготовлені клієнтом; надавати клієнту правову допомогу щодо захисту прав та інтересів останнього в судах, органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування (ведення справи). Представляти інтереси клієнта та здійснювати його захист в правоохоронних органах та контролюючих органах з питань, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених Договором.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Стаття 16 ГПК України закріплює за учасниками справи право на користування правничою допомогою.

За приписами ст. ст. 123, 126 ГПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Таким чином, сторона повинна документально довести, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надати договір на правову допомогу, акт приймання- передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат. У такому випадку у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. (Постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/1216/16 від 27.06.2018 р ).

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських об`єднань та бюро, з надання правничої допомоги щодо ведення справи в суді розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених ст. ст. 129, 130 ГПК України.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.ст. 16, 126 ГПК України).

У ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017 р. передбачено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Оплата адвокату вартості правничих послуг підтверджується таким банківським документом, як звіт про дебетові та кредитові операції по рахунку «Мельниченко Н.О.» за квітень 2019 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що витрати позивача на правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції підтверджуються належними документами та місцевий суд дійшов вірного висновку про покладення на відповідача понесених позивачем витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 10 200,00 грн.

Доводи апеляційної скарги в частині витрат на правову допомогу не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Що стосується посилань відповідача в апеляційній скарзі про розгляд справи судом першої інстанції за відсутності відповідача, за наявності від нього клопотання про відкладення розгляду справи та ненадання йому оцінки, колегія суддів вважає такі посилання необґрунтованими з огляду на таке.

Суд першої інстанції розглянув справу 07.05.2019 у відсутність відповідача, належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи , належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч.3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 29.01.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №911/241/19 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 19.02.2019 року.

18.02.2019 до суду від відповідача надійшла заява б/н про відкладення підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 19.02.2019 року відкладено розгляд справи на 12.03.2019 року.

05.03.2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н.

Ухвалою суду від 12.03.2019 року продовжено строк підготовчого провадження у справі №911/241/19 на тридцять днів та відкладено розгляд справи на 09.04.2019 року.

19.03.2019 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив №126/03.

До суду від відповідача надійшли заперечення б/н від 01.04.2019 на відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 09.04.2019 року закрито підготовче провадження у справі №911/241/19 та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.05.2019 року.

03.05.2019 року до суду від відповідача надійшло клопотання б/н про відкладення розгляду справи.

Враховуючи достатність в матеріалах справи доказів для повного, всебічного та об`єктивного розгляду спору по суті у судовому засіданні 07.05.2019 року, суд першої інстанції вирішив розглянути справу за відсутності відповідача.

З огляду на зазначене твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та не визнав причину його неявки неповажною (участь представника в іншому судовому засіданні) спростовується вищевикладеним, та колегія суддів враховує положення статей 202, 216 Господарського процесуального кодексу України та те, що явка відповідача судом обов`язковою не визнавалась, відсутність представника не перешкоджала вирішенню спору за наявними у справі матеріалами, доводи та заперечення були наведені у відзиві і відповідач не був позбавлений можливості залучити іншого представника для участі у судовому засіданні.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Київської області від 07.05.2019 року у справі № 911/241/19, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТСК-Комфорт» на рішення господарського суду Київської від 07.05.2019 у справі №911/241/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 07.05.2019 у справі № 911/241/19 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на відповідача (апелянта).

Матеріали справи № 911/241/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. ст. 287,288 ГПК України

Повний текст постанови складено 09.10.2019

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді С.І. Буравльов

Є.Ю. Пономаренко