ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2019 р. Справа№ 927/275/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі судового засідання Реуцька Т.О.

від позивача Карпінський С.В.

від відповідача Помаз А.П.

розглянувши матеріали апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс будівельників України"

на рішення господарського суду Чернігівської області від 13.06.2019 року

у справі №927/275/19 (суддя - Федоренко Ю.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс будівельників України"

до державного підприємства "Чернігівський військовий лісгосп"

про стягнення 157192, 28 грн., -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2019 року позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Альянс будівельників України" звернувся з позовом до Державного підприємства "Чернігівський військовий лісгосп" про стягнення суми основного боргу у розмірі 104233,34 грн., інфляційних втрат у розмірі 9172,50 грн., 3% річних у розмірі 3469,69 грн. та пені у розмірі 40316,75 грн.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 13.06.2019 р. у позові відмовлено повністю.

Мотивуючи судове рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що сторонами не узгоджено строків поставки підприємством товару позивачу, а останнім вимога в порядку ч.2 ст.530 ЦК України щодо строків поставки товару не направлялась. Таким чином відповідачем не порушено зобов`язання щодо строків поставки товару, а у позивача не виникло право вимагати повернення попередньої оплати за товар на підставі ч.2 ст.693 ЦК України. Відповідно відсутні підстави для стягнення суми попередньої оплати, відсотків річних та інфляційних.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач -товариство з обмеженою відповідальністю " Альянс будівельників України " звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення господарського суду Чернігівської області від 13.06.2019 у справі №927/275/19 та ухвалити нове, яким задовольнити позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс будівельників України" в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив на те, що відповідач взятих на себе зобов`язань за усним договором купівлі-продажу не виконав, а такий обов`язок у нього виник одразу після одержання коштів попередньої оплати, в зв`язку з чим у позивача наявне право вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати. Крім того, оскільки відповідач наполягав, що весь товар було поставлено ще у 2018 році, то строки оплати товару настали до подання позовної заяви. Зазначив також, що суд першої інстанції при винесенні рішення не звернув увагу на те, що відповідач передав покупцю меншу кількість товару ніж це передбачено договором. Також апелянт заперечує проти стягнення з останнього витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2019 р. сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Руденко М.А., судді Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі №927/275/19 та призначено до розгляду на 10.09.2019 року.

26.07.2019 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

30.08.2019 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2019 оголошено перерву до 26.09.2019.

23.09.2019 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

Представник позивача в судовому засіданні 26.09.2019 року вимоги апеляційної скарги підтримав та просив скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги. Вказав на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, за змістом виписки по рахунку АТ "Укрсиббанк" з 01.10.2017 по 25.03.2019 (т. 1 а.с. 27) позивачем перераховано на рахунок відповідача грошові кошти з призначенням платежу: оплата за пиловник згідно рахунків, а саме: 27.11.2017 - 50000 грн, 29.11.2017 - 100000 грн, 06.12.2017 - 50000 грн, 08.12.2017 - 50000 грн, 12.12.2017 - 52592,78 грн, 14.12.2017 - 150000 грн, 26.01.2018 - 100000 грн, 31.01.2018 - 100000 грн, всього на загальну суму 652592,78 грн. Отримання цих коштів відповідачем не заперечується та підтверджується підписаним представником відповідача актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.11.2017 - 14.05.2019.

Так, в період з 2017 по 2018 роки відповідачем поставлено позивачу сосновий пиловник за видатковими накладними: №5678 від 29.11.2017 на суму 38411,34 грн (а.с. 13 том 1), №5714 від 30.11.2017 на суму 36333,30 грн. (а.с. 14 том 1), №5772 від 05.12.2017 на суму 37849,68 грн (а.с. 15), №5791 від 06.12.2017 на суму 37570,38 грн (а.с. 16 том 1), №5819 від 07.12.2017 на суму 40800,30 грн (а.с. 17 том 1) , №5843 від 08.12.2017 на суму 38079 грн. (а.с. 18 том 1), №5845 від 08.12.2017 на суму 36120 грн (а.с. 19 том 1), № 5944 від 15.12.2017 на суму 37880,28 грн (а.с. 20 том 1), №5944 від 15.12.2017 на суму 37880,38 грн (а.с. 21 том 1), № 5955 від 15.12.2017 на суму 39603,78 грн (а.с. 22 том 1), №5965 від 18.12.2017 на суму 34038,72 грн (а.с. 23 том 1), №5964 від 18.12.2017 на суму 36515,64 грн (а.с. 24 том 1), №286 від 31.01.2018 на суму 47938,20 грн (а.с. 25 том 1), №259 від 30.01.2019 на суму 49790,04 грн. (а.с. 26 том 1)

За твердження позивача відповідач не в повному обсязі виконав зобов`язання щодо поставки товару, поставив товар на суму 548 359, 44 грн., у зв`язку з чим просить стягнути передплату в розмірі 104 233, 34 грн. за непоставлений в повному обсязі товар та на підставі вимог ст..625 ЦК України суму інфляційний втрат у розмірі 9 172,50 грн., 3 відсотки річних у розмірі 3 469,69 грн., а також відповідно до вимог статті 5 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» пеню в сумі 40 316, 75 грн. за період з 26.01.2018 року по 07.09.2018 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суду першої інстанції прийшов до висновку про те, що між сторонами не було узгоджено строків поставки відповідачем товару позивачу, оскільки договір в письмовій формі не укладався. При цьому зазначив, що вимога в порядку ч.2 ст.530 ЦК України щодо строків поставки товару позивачем не направлялась. За таких обставин ДП «Чернігівський військовий лісгосп» не було порушено зобов`язання щодо строків поставки товару, а у позивача не виникло право вимагати повернення попередньої оплати за товар на підставі ч.2 ст. 693 ЦК України, відповідно і відсутні підстави для стягнення суми попередньої оплати, відсотків річних та втрат від інфляції. Щодо позовних вимог про стягнення пені зазначив, що оскільки між сторонами не було укладено договору поставки у письмовій формі та не обумовлено підстав та розміру стягнення пені, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За статтею 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частинами 1 та 7 статті 179 Господарського кодексу України встановлено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 641 Цивільного кодексу України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно з частиною 1 статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Сторони є вільними в укладенні договору, а також у визначенні форми договору (усна чи письмова), що підтверджується статтею 218 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 181 Господарського кодексу України визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За вимогами частин 2, 3 статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частина 4 статті 180 Господарського кодексу України передбачає, що умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що поставка товарів за вищезазначеними видатковими накладними здійснювалась шляхом укладання між сторонами договору поставки у спрощений спосіб.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України, з урахуванням особливостей, передбачених вказаним Кодексом.

За правилами статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Правовідносини купівлі-продажу регулюються главою 54 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ст.663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Я вже зазначалося вище та правильно встановлено судом першої інстанції, строк виконання зобов`язання по поставці товару сторонами не узгоджено, оскільки договір поставки в письмовій формі не укладався.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось представниками сторін у судовому засідання, доказів про направлення відповідачу вимоги про поставку оплаченого товару у відповідності до положень ч.2 ст.530 ЦК України до звернення до суду з позовними вимогами позивачем направлено не було.

При цьому лише 31.05.2019, після порушення провадження у справі, позивачем направлено відповідачу лист-вимогу № 133 протягом семи днів з моменту її отримання повернути ТОВ "АБУ" суму попередньої оплати за товар у розмірі 104233,34 грн., яку отримано 04.06.2019 (а.с. 11-12 том 2).

Враховуючи зазначені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не порушено зобов`язання щодо строків поставки товару, оскільки строк виконання зобов`язання по поставці товару сторонами не узгоджено.

Таким чином у позивача не виникло право вимагати повернення попередньої оплати за недопоставлений товар в розмірі 104 233, 34 грн. на підставі ч.2 ст.693 ЦК України, оскільки на час подання позову його право порушеним не було. Окрім того, приймаючи рішення, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до змісту рахунку на оплату товару №34 від 25 січня 2018 року (а.с. 35 том 2) товар відпускався самовивозом, тобто уповноважена особа позивача повинна була забрати товар, в свою чергу позивач не надав доказів того, що він направляв транспортні засоби для здійснення відгрузки товару відповідачем на суму основного боргу.

Посилання апелянта на те, що сторони погодили строк поставки товару 30.01.2018, колегією суддів визнано безпідставними, оскільки вони не підтверджуються належними та допустими доказами в розумінні ст.ст. 76,77 ГПК України. В свою чергу часткова поставку товару позивачу 30.01.2018 не свідчить про те, що сторони погодили остаточну дату поставки, а у відповідача виник обов`язок поставити товар саме 30.01.2018.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані відповідачем накладні № 336 від 02.02.2018 року, № 1167 від 27.03.2018 року, № 6701 від 28.12.2018 року, товарно-транспортні накладні від 02.02.2018 року, 27.03.2018 року, 28.12.2018 року підписані неповноважною особою ОСОБА_2 , оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження повноважень зазначеної особи (письмово договору, довіреності) на одержання товару надано не було. Разом з тим наданий в якості доказу договір про індивідуальну матеріальну відповідальність від 04.02.2016 року, укладений з ОСОБА_2 , не може свідчити про те, що він уповноважений відпускати матеріальні цінності саме по правовідносинам, які виникли між сторонами у справі.

Отже, зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у позивача не виникло право вимагати повернення попередньої оплати за недопоставлений товар в розмірі 104 233, 34 грн. на підставі ч.2 ст.693 ЦК України, оскільки між сторонами укладено договір у спрощений спосіб та не було погоджено кінцевих строків поставки товару.

Щодо позовних вимог про стягнення на підставі вимог 625 ЦК України втрат від інфляцій в розмірі 9 172, 50 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 3 469,69 грн., то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення основного боргу та не встановлено обставин прострочення поставки товару відповідачем.

Також правомірним є висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 40 316, 75 грн., оскільки сторонами не було передбачено відповідальність у вигляді неустойки в разі порушення виконання зобов`язання щодо поставки товару.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірність стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог в цій частині, зважаючи на наступне.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Представником відповідача на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу суду надано:

-договір про надання правової допомоги від 14.05.2019, укладений Підприємством з адвокатом Помаз Анатолієм Павловичем, за яким останній зобов`язався надавати Замовнику (відповідачу) правову допомогу (далі-послуги) та представляти його інтереси в Господарському суді Чернігівської області по справі №927/275/19. Відповідно до п.4.1-4.2 вказаного договору вартість послуг обраховується на підставі акту здачі-приймання послуг, оплата буде здійснюватись згідно рекомендацій Ради адвокатів Чернігівської області, затверджених рішенням №57 від 16.02.2018, і складає 16000 грн;

- акт надання-прийому (здачі-прийняття) виконаних послуг №5 від 24.05.2019 по договору від 14.05.2019 на суму 16000 грн., у якому зазначено про надання послуг у повному обсязі і відсутність претензій з боку замовника;

-платіжне доручення №2912 від 27.05.2019 яким підтверджується перерахування відповідачем на рахунок ОСОБА_3 16000 грн. з призначенням платежу: договір від 14.05.2019 про правову допомогу;

-свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ЧН №000024 та ордер адвоката серії АА № 076578.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що відповідачем підтверджено правовий статус адвоката, наявність доказів фактичного перерахування йому коштів на підставі договору, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати відповідача на правову допомогу в сумі 16000,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Чернігівської області від 13.06.2019 у справі №927/275/19, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс будівельників України" на рішення господарського суду Чернігівської області від 13.06.2019 у справі №927/275/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Чернігівської області від 13.06.2019 у справі №927/275/19 залишити без змін.

Матеріали справи №927/275/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287,288 ГПК України

Повний текст постанови складено 16.10.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко