ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
15.10.2019 Справа № 908/2855/19
м. Запоріжжя Запорізької області
про скасування обтяження на нерухоме майно
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2019 справу № 908/2855/19 за вищевказаною позовною заявою розподілено судді Зінченко Н.Г.
Пунктом 1 частини 1 статті 175 ГПК України унормовано, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Розглянувши подану Токмацькою міською радою Запорізької області позовну заяву, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, у зв`язку з наступним.
Позивач звернувся до господарського суду Запорізької області з вимогою про скасування обтяження щодо заборони на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .
За приписами ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.
У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір господарським, слід виходити з визначень, наведених у частині 1 статті 3 ГК України, а саме: під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини.
Підвідомчість це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції.
Спори, що віднесені до підвідомчості господарських судів, кваліфікуються за сукупністю предметного та суб`єктного критеріїв. За предметним критерієм до компетенції господарських судів відносяться спори, що виникли при здійсненні господарської діяльності та інші передбачені статтею 20 ГПК України. За суб`єктним критерієм до компетенції господарських судів відносяться спори, що виникають між юридичними особами та фізичними особами-підприємцями, фізичними особами, які не є підприємцями, державними органами, органами місцевого самоврядування.
Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:
- участь у спорі суб`єкта господарювання;
- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;
- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;
- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Приписами статей 4, 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам ст. 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.
Суд належним чином визначає характер спору, суб`єктний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог та з огляду на викладене визначає до юрисдикції якого суду відноситься спір.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Параграфом 1 глави 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів.
Статтею 20 ГПК України визначено вичерпний перелік справ, що відносяться до юрисдикції господарських судів.
Проте подана позовна заява з викладеною у ній самостійною вимогою, до цього переліку не входить.
Як вбачається з позовної заяви, позов пред`явлено до Токмацької державної нотаріальної контори.
Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).
Нотаріус це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема засвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші юридичні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності (ст. 3 Закону України «Про нотаріат»).
Виходячи з приписів ч. 2 ст. 50 Закону України «Про нотаріат», право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересі якої стосуються такі дії чи акти.
Спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб`єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам Господарського процесуального кодексу України. При цьому за змістом положень ГПК України та статей 1, 3 Закону України "Про нотаріат", нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі.
При цьому, зазначення позивачем у якості відповідача Токмацьку державну нотаріальну контору, як юридичну особу, не змінює предметного складу позову.
Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
До господарського суду не можуть оскаржуватися дії нотаріуса, коли мова йде виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства.
Разом з тим, 25.04.2017 колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України розглядаючи справу № 21-3197а16 щодо оскарження дії державного реєстратора вказала наступне: «Якщо у справі спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії Держреєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень, то спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.».
Як вбачається з вищевикладеного, відносини у даній справі не є господарськими, тому суд приходить до того, що даний спір не підлягає вирішенню в господарському суді, оскільки між сторонами відсутні господарські правовідносини, а предметом спору являється перевірка законності дій нотаріуса-держреєстратора.
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що у даній справі дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії нотаріуса, який у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень, а тому спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Враховуючи положення діючих норм Господарського процесуального кодексу України дана справа не відносяться до юрисдикції господарських судів.
Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи (ч. 6 ст. 175 ГПК України).
На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне зазначити позивачу, що спір у даній справі підлягає вирішенню в адміністративному суді за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.
За таких обставин, позивачу підлягає поверненню з Державного бюджету сума судового збору, сплаченого при поданні позову, за наявності відповідного клопотання та за ухвалою суду.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 175, ст., ст. 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд
Відмовити Токмацькій міській раді Запорізької області, м. Токмак Запорізької області у відкритті провадження у справі за позовом до Токмацької державної нотаріальної контори, м. Токмак Запорізької області про скасування обтяження № 2077422 від 13.06.2005 щодо заборони на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею 15.10.2019.

Копію даної ухвали направити сторонам у справі.

Електронна адреса господарського суду Запорізької області: inbох@zp.arbitr.gov.ua, телефон контакт-центру 0-800-501-492.

Додаток на адресу позивача на 34-х аркушах, у тому числі: оригінал платіжного доручення № 410 від 19.09.2019 про сплату 1921,00 грн. судового збору; оригінал поштової накладної № 99 від 09.10.2019; оригінал опису вкладень до цінного листа від 09.10.2019.

Суддя Н.Г. Зінченко

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Запорізької області.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 261 цього Кодексу.