РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.09.2019Справа № 915/6/19
За позовом заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі

1)Державного концерну "Укроборонпром"

2)Державного підприємства "Миколаївський бронетанковий завод"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравто Конверсія"

про стягнення заборгованості у розмірі 4144864,78 грн

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Микитин О.В.

Представники сторін:

від прокуратури Касяненко Д.М.

від позивача 1 Шевченко Б.В., Федюшкіна Є.І.

від позивача 2 не прибули

від відповідача Фесенко І.В. , Кеба О .В .

В судовому засіданні 30.09.2019 на підставі ст. 240 ГПК України прийнято скорочене рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Миколаївської області звернувся з позовом заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі Державного концерну "Укроборонпром" та Державного підприємства "Миколаївський бронетанковий завод" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравто Конверсія" про стягнення заборгованості у розмірі 4144864,78 грн, яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки №119 від 07.03.2017, а саме у зв`язку з не поставкою товару, передбаченого специфікацією №6 спірного договору поставки.

Ухвалою суду від 21.01.2019 у даній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19.02.2019.

Ухвалою суду від 10.04.2019 матеріали справи №915/6/19 за позовом заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі Державного концерну "Укроборонпром" та Державного підприємства "Миколаївський бронетанковий завод" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравто Конверсія" про стягнення заборгованості у розмірі 4144864,78 грн передано за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду м. Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 915/6/19 розподілено до розгляду судді Усатенко І.В.

Ухвалою суду від 13.05.2019 прийнято справу № 915/6/29 до провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 06.06.2019.

04.06.2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вказує на відсутність у даних правовідносинах інтересів держави, які підлягають захисту, а тому звернення прокуратури з відповідним позовом є безпідставним.

06.06.2019 в підготовчому засіданні оголошено перерву на 04.07.2019.

13.06.2019 через канцелярію суду від позивача-1 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач-1 заперечує проти доводів відповідача про прострочення позивача-2, що послужило підставою для прострочення відповідача. Позивач-1 зазначає, що матеріалами справи підтверджено обставини внесення 80% попередньої оплати за товар, що мав бути поставлений за специфікацією № 6, і строк поставки товару залежить від дати внесення попередньої оплати, а тому відповідач безпідставно не виконує свої договірні зобов`язання, а тому позовні вимоги є обґрунтованими. Позивач-1 також обґрунтовує підстави звернення прокуратури з відповідним позовом.

04.07.2019 в підготовчому засіданні оголошено перерву на 22.07.2019.

05.07.2019 від позивача 2 надійшла відповідь на відзив з додатками.

08.07.2019 від прокуратури надійшла відповідь на відзив, в якій прокуратура обгрунтовує своє право на звернення з відповідним позовом та зазначає, що для виконання спірного договору з боку позивача-2 було використано бюджетні кошти.

18.07.2019 від відповідача надійшла відповідь на відповідь прокуратури, в якій вказано, що контрагент відповідача готовий відвантажити йому товар, а тому відповідач не в змозі повернути отримані від позивача-2 кошти.

Ухвалою суду від 22.07.2019 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті на 29.08.2019.

В судовому засіданні 29.08.2019 оголошено перерву до 30.09.2019.

30.09.2019 через канцелярію суду від позивача-1 надійшли пояснення щодо правомірності звернення прокуратури з відповідним позовом та вказано доводи про обґрунтованість позовних вимог.

30.09.2019 через канцелярію суду від відповідача-2 надійшли пояснення, в яких вказано, що в рамках судової справи №910/10939/18 було встановлено обставини щодо належного виконання позивачем-2 своїх грошових зобов`язань, а отже відповідач був зобов`язаний виконати зобов`язання з поставки товару, які були виконані за специфікацією № 5 з простроченням, а за специфікацією № 6 взагалі не виконані. Отже позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник позивача-2 в судове засідання 30.09.2019 не з`явився, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином.

Представники прокуратури та позивача-1 в судовому засіданні 30.09.2019 підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та інших заявах по суті спору.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав, викладених у заявах по суті спору.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представники прокуратури та позивача-1 підтримали позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач просив у позові відмовити.

Згідно ч. 7 ст. 233 ГПК України виправлення в рішеннях і ухвалах повинні бути застережені перед підписом судді.

При проголошені скороченого рішення судом помилково зазначено про стягнення судового збору з відповідача на користь позивача, замість присудження судового збору на користь прокуратури Південного регіону України, яка була платником судового у даній справі. А тому суд робить застереження про виправлення в цій частині в рішенні до підписання його суддею.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

07.03.2017 між Державним підприємством "Миколаївський бронетанковий завод" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укравто Конверсія" (постачальник) було укладено договір поставки № 119, відповідно до умов якого постачальник зобов`язався в порядку та на умовах, передбачених цим договором, поставити покупцю комплектуючі, запчастини, прилади (далі - товар), асортимент, комплектність, кількість та вартість якого зазначається в Специфікаціях, що є додатком до цього договору, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити поставлений товар в порядку та строки, передбачені даним договором.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що поставка товару здійснюється за цінами, які визначені у Специфікаціях і включають всі податки, збори й інші обов`язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування й інші видатки постачальника, пов`язані з поставкою товару.

Ціна договору становить сумарну вартість отриманого товару згідно специфікацій протягом періоду дії цього договору (п. 4.4 Договору).

Відповідно до п. 3.3 Договору товар поставляється в наступні строки: 10 календарних днів з моменту оплати покупцем вартості товару (в тому числі частково), якщо інший строк не визначений сторонами в Специфікації.

Додатковими угодами № 1 від 21.03.2017, № 2 від 27.12.2017 були внесені зміни до договору в частині вимог до якості товару та супровідних документів, а також встановлено, що договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2018; закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення зобов`язань (у тому числі гарантійних) за даним договором.

18.01.2018 сторони підписали Специфікацію № 6 до Договору, умовами якої узгодили поставку товару: двигун з коробкою передач LHD TYP 2855A.6 (без компресора кондиціонера) лівий - 3 шт., двигун з коробкою передач LHD TYP 2855A.6 (без компресора кондиціонера) правий - 3 шт., всього вартістю 5181080,94 грн.

У Специфікації №6 сторони погодили такий термін поставки: постачальник передає товар покупцеві протягом 14 днів після сплати 80% відсотків вартості цієї Специфікації.

У п. 5.1 Договору визначено, що оплата покупцем товару здійснюється за відповідним рахунком постачальника в національній валюті України шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у даному договорі (якщо постачальник не повідомить реквізитів іншого рахунка).

Згідно з п. 5.2 Договору оплата по даному договору здійснюється наступним чином: передоплата у розмірі 50% від суми специфікації здійснюється покупцем протягом 3-х банківських днів від дати отримання рахунку постачальника на оплату; остаточний розрахунок за поставлений товар здійснюється покупцем не пізніше 5-ти календарних днів від дати поставки товару. Порядок оплати може бути уточнений сторонами при підписанні специфікації на поставку наступної партії товару в частині визначення процентного співвідношення передоплати до розміру остаточного розрахунку.

У Специфікації №6 сторони погодили такі умови оплати: покупець сплачує передоплату в розмірі 80% вартості цієї Специфікації протягом 5 банківських днів на підставі рахунку фактури з моменту підписання Специфікації, решту 20% від суми даної Специфікації покупець сплачує протягом 5 банківських днів з моменту прийняття товару покупцем, та надання документів згідно п. 3.4 Договору, а також документів про проходження товару через кордон.

Як встановлено рішенням суду від 23.08.2019 у справі № 915/243/19 за позовом Державного підприємства "Миколаївський бронетанковий завод" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравто Конверсія" про стягнення неустойки у розмірі 659842,62 грн, яке набрало законної сили 19.09.2019, 01.02.2018 позивач на підставі виставленого відповідачем рахунку на оплату №4 від 18.01.2018 сплатив відповідачу передоплату у розмірі 80% вартості Специфікації №6 у загальній сумі 4144864,78 грн, що підтверджується наявною у справі копією платіжного доручення №573 від 01.02.2018 на суму 4144864,78 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставина що суми та строку внесення попередньої оплати у розмірі 80% від вартості товару, визначеного у специфікації № 6 не заперечується сторонами у справі та визнається ними у поданих до суду заявах по суті справи.

Згідно ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже обставини щодо внесення попередньої оплати не доводяться при розгляді даної справи.

За правовою природою укладений між сторонами Договір №119 від 07.03.2017 є договором поставки.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частина 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки передоплату в розмірі 80% вартості товару за Специфікацією №6 здійснено позивачем 01.02.2018, то з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, п. 3.3 Договору та визначених у Специфікаціях термінів поставки товару, відповідач зобов`язаний був здійснити поставку обумовленого Специфікацією №5 та №6 товару до 15.02.2018 включно.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що відповідач своїх зобов`язань щодо поставки товару, визначеного у Специфікації № 6 від 18.01.2018, належним чином не виконав та в обумовлений Договором строк відповідний товар не поставив.

Зобов`язань з поставки товару, визначеного у Специфікації №6 від 18.01.2018, відповідач не виконав взагалі. Доказів приймання-передачі товару постачальником покупцю, підписання видаткових накладних/актів приймання товару, надання оригіналів супровідних документів відповідно до умов розділу 3 Договору та Специфікації № 6 матеріали справи не містять.

Факт того, що товар за Специфікацією №6 від 18.01.2018 у встановлений Договором строк відповідачем не поставлено, встановлено також рішенням Господарського суду міста Києва від 10.01.2019 у справі №910/10939/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.08.2019 та рішенням Господарського суду міста Києва від 23.08.2019 у справі № 915/243/19, яке набрало законної сили 19.09.2019.

Заперечення відповідача про те, що частина товару, який мав бути поставлений за специфікацією № 6 був переданий позивачу-2 на зберігання належними та допустимими доказами не підтверджені (видаткові накладні з боку позивача-2 не підписані) крім того, з них не можливо дійти однозначного висновку про те, що обладнання є частиною того, що має бути поставлено саме за специфікацією № 6.

Листами № 530 від 19.02.2018 та № 787 від 21.03.2018 позивач-2 звертався до відповідача з вимогами про негайне виконання зобов`язань щодо поставки двигунів за специфікацією № 6 від 18.01.2018.

Також позивач-2 звернувся до відповідача з претензією № 1038 від 20.04.2018, в якій повідомляв про намір звернутись до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцій за порушення договірних зобов`язань та просив повернути суму попередньої оплати у триденний термін з дати отримання листа.

Листом № 2817 від 30.08.2018 позивач повідомив відповідача про те, що на підставі ч. 3 ст. 612, ч. 3 ст. 651, ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України Державне підприємство "Миколаївський бронетанковий завод" відмовляється від прийняття товару згідно Специфікації №6 від 18.01.2018 та вважає договір поставки №119 від 07.03.2017 розірваним.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов`язку з поставки товару належним чином не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до п. 10.7 договору покупець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку, письмово повідомивши про свій намір постачальника за 20 календарних днів до такого розірвання.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже позивач-2 скористався свої передбаченим законом та договором правом і розірвав договір № 119 від 07.03.2017 достроково, в зв`язку з тим, що у визначений договором строк відповідач не поставив товар, за який було внесено попередню оплату.

Отже договір № 119 від 07.03.2017 є розірваним з 26.09.2018, оскільки, відповідач не поставив товар. визначений специфікацією № 6 до договору № 119 від 07.03.2019.

З огляду на вищезазначене вимоги позивача про стягнення з відповідача суми сплаченої ним попередньої оплати за договором № 119 від 07.03.2017 по специфікації № 6 у сумі 4144864,78 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо заперечень відповідача з приводу відсутності порушення "державного інтересу" і безпідставності звернення прокуратури з відповідним позовом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Закон України "Про прокуратуру" визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Згідно з частинами 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора України або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Аналізуючи зазначені вище положення, слід дійти висновку, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Відтак, суд вважає, що "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Пред`явлення позову у цій справі прокурором в інтересах держави в особі Державного концерну "Укроборонпром" викликано саме захистом інтересів держави у суді, оскільки Державним концерном "Укроборонпром" як уповноваженим органом з управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі не вжито заходів щодо повернення попередньої оплати Державному підприємству "Миколаївський бронетанковий завод" за розірваним договором поставки № 119 від 07.03.2017. При тому, що кошти на внесення суми попередньої оплати у розмірі 4144864,78 грн Державним підприємством "Миколаївський бронетанковий завод" були ним отримані від Міністерства оборони України як розпорядником бюджетних коштів.

Інтереси Держави Україна полягають у розвитку оборонно-промислового комплексу України, одним із спеціальних суб`єктів якого є Державний концерн "Укроборонпром", до компетенції якого віднесені повноваження, визначені у Законі України "Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі".

З метою підвищення ефективності функціонування державних підприємств, які провадять господарську діяльність у сфері розроблення, виготовлення, реалізації, ремонту, модернізації та утилізації озброєння, військової і спеціальної техніки та боєприпасів і беруть участь у військово-технічному співробітництві з іноземними державами Кабінет Міністрів України постановою від 29 грудня 2010 р. за № 1221 утворив Державний концерн "Укроборонпром" з включенням до його складу державних підприємств згідно з додатком до цієї постанови.

Законом України "Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі", прийнятим 16.06.2011р. та який набрав чинності із дня опублікування - 09.07.2011р. (Голос України від 09.07.2011 N 123) визначено особливості та правові основи управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" до об`єктів управління державної власності в оборонно-промисловому комплексі належать: майно державних підприємств оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенних підприємств, які входять до складу Державного концерну "Укроборонпром".

Статтею 3 Закону України "Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" встановлено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі є: Кабінет Міністрів України та Державний концерн "Укроборонпром".

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" Державний концерн "Укроборонпром" є уповноваженим суб`єктом господарювання з управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. До складу Концерну входять державні підприємства оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенні підприємства (далі - учасники Концерну), на основі фінансової залежності від одного або групи учасників Концерну, який виконує функції із забезпечення науково-технічного і виробничого розвитку, а також провадить інвестиційну, фінансову, зовнішньоекономічну та інші види діяльності. Учасники Концерну не перебувають в управлінні органів виконавчої влади.

Концерн діє на підставі цього Закону та Статуту, який затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням Наглядової ради Концерну.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 за № 993 затверджено Статут Державного концерну "Укроборонпром". В додатку до статуту також затверджено Перелік державних підприємств - учасників Державного концерну "Укроборонпром".

Відповідно до пункту 1 Статуту Державного концерну "Укроборонпром", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 №993 та зареєстрованого Державним реєстратором 07.10.2011, номер запису 0040740, встановлено, що Державний концерн "Укроборонпром" є державним господарським об`єднанням, утвореним відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1221 "Про утворення Державного концерну "Укроборонпром".

Функції з управління Концерном та контроль за його діяльністю здійснює Кабінет Міністрів України.

Права та обов`язки Концерну в процесі управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, яке здійснює Концерн, передбачені статтею 7 Закону України "Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі".

Поряд із зазначеними повноваженнями, визначеними Законом України "Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі", Державний концерн "Укроборонпром" наділений статутними повноваженнями.

Пунктом 17 Статуту Концерну визначений перелік основних (однак не вичерпних) предметів діяльності Концерну відповідно до покладених на нього завдань. В силу зазначеного, Державний концерн "Укроборонпром" може як самостійно здійснювати господарську діяльність, так і залучати до статутної діяльності інших учасників Концерну для виготовлення продукції. Одночасно Державний концерн "Укроборонпром" може здійснювати управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. Саме ці повноваження є делегованими повноваженнями держави у сфері ефективного управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. Здійснюючи повноваження з управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, Державний концерн "Укроборонпром" є суб`єктом Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 20 травня 2016 року, введеного в дію Указом Президента України від 2 серпня 2016 року № 323/2016 "Про заходи з розвитку оборонно-промислового комплексу України". За цих обставин, враховуючи наявність делегованих державою повноважень у сфері управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, суд відзначає, що інтереси Держави Україна полягають у розвитку оборонно-промислового комплексу України, одним із спеціальних суб`єктів якого є Державний концерн "Укроборонпром", до компетенції якого віднесені повноваження, визначені у Законі України "Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі".

Пред`явлення зазначеного позову прокурором в інтересах держави в особі Державного концерну "Укроборонпром" та Державного підприємства "Миколаївський бронетанковий завод" викликано саме захистом інтересів держави у суді, оскільки Державним концерном "Укроборонпром" як уповноваженим органом з управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі заходів не вжито заходів щодо звернення до суду з позовом про повернення майна за розірваним договором у державну власність до часу звернення з даною заявою.

Таким чином, Державний концерн "Укроборонпром" є одним із спеціальних суб`єктів делегованих Законом України "Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" владних повноважень, надавши пріоритет статутним видам діяльності в господарській діяльності.

Вищезазначене спростовує доводи відповідача про безпідставність звернення прокурора з відповідним позовом.

Вказана правова позиція також висловлена у постановах Верховного Суду № 905/516/18 від 21.01.2019, № 918/376/17 від 08.05.2018.

Щодо посилання відповідача на ту обставину, що частина отриманих у якості попередньої оплати коштів була перерахована ним до державного бюджету як податок на додану вартість, а тому не може бути повернута позивачу-2. Суд наголошує, що виконання податкових зобов`язань відповідачем не спростовує права позивача-2 розірвати договір, в зв`язку з неналежним його виконанням з боку відповідача та не спростовує обов`язку відповідача повернути суму отриманої попередньої оплати, в зв`язку з невиконанням ним своїх договірних зобов`язань та розірванням відповідного договору на підставі якого попередня оплата була отримана. Крім того, відповідач не позбавлений права звернутись з заявою про повернення йому суми сплаченого ним податку за розірваним договором.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України. Згідно зі ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач в спростування, заявлених позивачем вимог не надав належних та допустимих доказів та не спростував свого обов`язку повернути суму попередньої оплати.

З вищезазначеного вбачається, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладаються на відповідача у повному обсязі та стягується на рахунок прокуратури, яка сплатила суму судового збору.

На підставі викладеного, ст.ст. 74, 76, 77, 123, 129, 237, 238, 239, 240, 241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравто Конверсія" (01042, м. Київ, вулиця Академіка Філатова, будинок 10-А, офіс 3/35, ідентифікаційний код 39835831) на користь Державного підприємства "Миколаївський бронетанковий завод" (54017, Миколаївська обл., місто Миколаїв, вулиця 1 Слобідська, будинок 120, ідентифікаційний код 07856371) суму попередньої оплати у розмірі 4144864 (чотири мільйони сто сорок чотири тисячі вісімсот шістдесят чотири) грн 78 коп.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравто Конверсія" (01042, м. Київ, вулиця Академіка Філатова, будинок 10-А, офіс 3/35, ідентифікаційний код 39835831) на користь прокуратури Південного регіону України (65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11, ідентифікаційний код 38296363) судовий збір у розмірі 62172 (шістдесят дві тисячі сто сімдесят дві) грн 97 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили, видати наказ.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 10.10.2019

Суддя І.В.Усатенко