ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2019 р. Справа№ 910/1982/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Цибульський Р.М.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 08.10.2019,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Буран-Актив»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2019 (повний текст складено 26.06.2019)

у справі №910/1982/19 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Буран Актив»

до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Буран Актив» (далі, позивач або ТОВ «Буран Актив») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі, відповідач або Банк) про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 01.07.2016 №4Б16030ЛИ.

Позовні вимоги (із урахуванням заяв про зміну (доповнення) підстав позову та уточнення позовних вимог від 18.03.2019 та 23.04.2019) обґрунтовані, зокрема, тим що в порушення норм статей 793, 794 Цивільного кодексу України договір фінансового лізингу №4Б16030ЛИ від 01.07.2016, зі строком дії більше трьох років, не був нотаріально посвідчений; цілісний майновий комплекс відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг» не може бути предметом лізингу.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.06.2019 у справі №910/1982/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог.

Суд дійшов висновку, що Договір фінансового лізингу №4Б16030ЛИ від 01.07.2016, укладений між позивачем та відповідачем, не суперечить чинному законодавству та був укладений відповідно до встановлених законодавством процедур та обмежень, передбачених статутом позивача та, відповідно, відсутні підстави для визнання його недійсним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, 12.08.2019 (про що свідчить відбиток поштового штемпелю на конверті), Товариство з обмеженою відповідальністю «Буран-Актив» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2019 у справі №910/1982/19 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Буран-Актив» до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання Договору фінансового лізингу 4Б16030ЛИ від 01.07.2016, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Буран-Актив» та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», недійсним з моменту його укладення та припинення зобов`язання між Товариством з обмеженою відповідальністю «Буран-Актив» та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», які виникли на підставі Договору фінансового лізингу №4Б16030ЛИ від 01.07.2016.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до наступного:

- суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотань позивача про призначення у справі судової експертизи та про витребування доказів, чим позбавив останнього надати суду докази в обґрунтування своїх позовних вимог;

- договір укладено із порушенням вимог статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки предметом договору є комплекс нафтобаз, які відповідно до чинного законодавства мають ознаки цілісного (єдиного) майнового комплексу в розумінні статті 191 Цивільного кодексу України та інших нормативно-правових актів;

- в порушення норм статей 793, 794 Цивільного кодексу України Договір фінансового лізингу №4Б16030ЛИ від 01.07.2016 зі строком дії більше трьох років не був нотаріально посвідчений.

Отже, як стверджує скаржник, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржене рішення, не дослідив підписаний сторонами Договір, неправильно визначився із характером спірних правовідносин, не застосував закон, який підлягає застосуванню, а саме статтю 638 Цивільного кодексу України та статтю 181 Господарського кодексу України, у зв`язку з чим прийняв помилкове рішення, яке підлягає скасуванню.

20.08.2019 (про що свідчить відбиток вхідного штемпеля Господарського суду міста Києва) від апелянта надійшло клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2019 у справі №910/1982/19.

Зазначене клопотання мотивоване тим, що повний текст оскаржуваного рішення було отримано апелянтом 23.07.2019 (про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення).

20.08.2019 (про що свідчить відбиток вхідного штемпеля Господарського суду міста Києва) від апелянта надійшло клопотання про проведення судової будівельно-технічної, земельно-технічної та економічної експертизи, на вирішення якої він просив поставити наступні питання:

1.Чи відповідають будівельно-технічні характеристики об`єктів нафтобаз, розташованих за адресою:

- Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Сучкова, буд.68;

- Дніпропетровська область, Міжівський р-н., с.м.т. Межова, вул. Центральна, буд.1;

- Дніпропетровська область, Широківський р-н., с. Карлівка, вул. Центральна, буд.181;

- Дніпропетровська область, Апостолівський р-н., м. Апостолове, вул. Індустріальна, буд.6;

- Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Коломійцевська, буд. 11;

- Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Довгалівська, буд.74,

які передані АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на умовах договору фінансового лізингу №4Б16030ЛИ від 01.07.2016 нормам чинного законодавства, відповідно до яких вказані об`єкти (кожен окремо) були цілісним (єдиним) майновим комплексом на момент укладання договору фінансового лізингу, тобто на 01.07.2016 року?

2. Чи відповідав фактичний порядок користування земельними ділянками перелічених вище нафтобаз, які були передані АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на умовах Договору фінансового лізингу №4Б16030ЛИ від 01.07.2019, нормам чинного законодавства, відповідно до яких вказані об`єкти є цілісним (єдиним) майновим комплексом?

3. Чи були перелічені вище нафтобази, що передані АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на умовах Договору фінансового лізингу №4Б16030ЛИ від 01.07.2016, господарським об`єктом з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) станом на 01.07.2016 року?

4. Чи були нафтобази, розташовані за адресою:

- Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Сучкова, буд.68;

- Дніпропетровська область, Міжівський р-н., с.м.т. Межова, вул. Центральна , буд.1;

- Дніпропетровська область, Широківський р-н., с. Карлівка, вул. Центральна , буд. 181;

- Дніпропетровська область, Апостолівський р-н., м. Апостолове, вул. Індустріальна, буд.6;

- Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг , вул. Коломійцевська, буд. 11;

- Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Довгалівська, буд.74,

які були передані АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на умовах Договору фінансового лізингу №4Б16030ЛИ від 01.07.2016 кожен окремо цілісним (єдиним) майновим комплексом підприємства станом на 01.07.2016 року?.

Клопотання обґрунтоване тим, що 21.05.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва позивачем було подане клопотання про проведення судової будівельно-технічної, земельно-технічної та економічної експертизи, однак, воно було відхилено місцевим господарським судом, у зв`язку з чим, як зазначає скаржник, справа розглянута без з`ясування всіх обставин, без належного дослідження поданих позивачем доказів, як підстави своїх вимог. Скаржник наголошує, що пред`являючи позов до Банку у даній справі, він посилався на те, що не можуть бути предметом лізингу єдині цілісні майнові комплекси та їх відокремлені підрозділи, а тому визначення будівельно-технічних, земельно-технічних та економічних характеристик переданого відповідачу за договором лізингу майна мають суттєве значення для вирішення господарської справи по суті, оскільки саме на підставі цього письмового доказу ТОВ «Буран Актив» обґрунтовує припинення правовідносин за спірним договором лізингу

Також, 20.08.2019 (про що свідчить відбиток вхідного штемпеля Господарського суду міста Києва) від скаржника надійшло клопотання про витребування від Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» належним чином завірених копій Договорів купівлі-продажу нафтобаз та належним чином завіреної копії документації, що підтверджує право володіння чи користування земельними ділянками, на яких розміщені нафтобази, що розташовані за адресами: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ , вул. Сучкова, буд . 68 ; Дніпропетровська область, Міжівський р- н, с.м.т. Межова, вул . Центральна, буд. 1; Дніпропетровська область , Широківський р-н, с. Карлівка, вул. Центральна, буд. 181; Дніпропетровська область, Апостолівський р-н, м. Апостолове, вул. Індустріальна, буд. 6; Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг , вул. Коломійцевська, буд. 11; Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Довгалівська, буд. 74.

В обґрунтування вказаного клопотання апелянт зазначив, що 23.04.2019 останній подав до Господарського суду міста Києва клопотання про витребування доказів від відповідача, однак вказане клопотання було відхилено судом, у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості надати суду докази на підтвердження своїх позовних вимог та надати зазначені докази для проведення судової будівельно-технічної експертизи.

28.08.2019 (про що свідчить відбиток поштового штемпеля на конверті) від апелянта надійшло клопотання про долучення доказів, відповідно до якого скаржник просить долучити до апеляційної скарги докази, що підтверджують дату отримання оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2019 у справі №910/1982/19 (лист Укрпошти від 22.08.2019 №39-В-02-243/1992).

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відповідач, заперечуючи проти позову, у поданому до суду 24.09.2019 відзиві на апеляційну скаргу просив суд залишити її без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін. Відповідач у відзиві наголосив на тому, що позивачем до суду першої інстанції не було надано жодного доказу в підтвердження його припущень про те, що предмет лізингу є цілісним майновим комплексом; ТОВ «Буран Актив» неодноразово схвалив правочин; положення статей 793, 794 Цивільного кодексу України, що відносяться до параграфу 4 глави 58 Цивільного кодексу України, та з яких виходить позивач, говорячи про обов`язковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, не можуть бути застосовані до правовідносин, що склались між сторонами, оскільки дія зазначених положень не поширюється на правовідносини, які виникають на підставі договору фінансового лізингу; клопотання позивача про призначення у справі судової експертизи та про витребування доказів були обґрунтовано відхилені судом першої інстанції.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.09.2019 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Буран-Актив» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2019 у справі №910/1982/19 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Скрипки І.М., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2019 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Буран-Актив» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2019 у справі № 910/1982/19; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Буран-Актив» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2019 у справі №910/1982/19; призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Буран-Актив» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2019 у справі №910/1982/19 на 24.09.2019.

У судове засідання 24.09.2019 з`явились представники сторін.

Представник позивача підтримав подане клопотання про проведення експертизи.

Представник відповідача у судовому засіданні наголосив на необхідності ознайомлення із відзивом на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 у справі було оголошено перерву до 08.10.2019.

Колегія суддів, розглянувши у судовому засіданні 08.10.2019 подані позивачем 20.08.2019 клопотання про призначення у справі судової експертизи та про витребування доказів, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, ухвалила відмовити у їх задоволенні з підстав, що будуть викладені у мотивувальній частині постанови.

У судовому засіданні 08.10.2019 судом було оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання 08.10.2019 з`явився представник відповідача.

Представник позивача у судове засідання 08.10.2019 не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у попередньому судовому засіданні під розписку.

08.10.2019 від позивача через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване тим, що станом на 07.10.2019 позивач не отримав відзиву відповідача на апеляційну скаргу, а тому не мав можливості ознайомитися із ним та надати свої письмові пояснення щодо заперечень, викладених відповідачем. У даному клопотанні позивач також зазначив, що підтримує заявлені ним клопотання про призначення у справі судової експертизи та про витребування доказів, які були заявлені разом із апеляційною скаргою.

Суд ухвалив відмовити у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку із наступним.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Згідно пункту 11 статті 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

За змістом частин 1, 4 статті 263 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, до якого додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Колегією суддів встановлено, що відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу, поданого до суду 24.09.2019, було додано завірену належним чином копію накладної МістЕкспрес №М від 23.09.2019, якою підтверджується факт відправлення відзиву на апеляційну скаргу у справі №910/1982/19 на адресу ТОВ «Буран Актив».

Отже, вимоги щодо направлення копії відзиву на адресу позивача відповідачем були виконані.

Колегією суддів у судовому засіданні 24.09.2019 за проханням позивача було оголошено перерву до 08.10.2019 для надання останньому можливості ознайомитися із відзивом відповідача на апеляційну скаргу.

За змістом частини 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень.

Однак позивач, на прохання якого судом було оголошено перерву у розгляді справи 24.09.2019, своїм правом на ознайомлення із поданим відзивом не скористався, у поданому до суду клопотанні про відкладення розгляду справи обставин, що перешкоджали йому в ознайомленні із відзивом, не навів.

При цьому, явка представника позивача у судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 08.10.2019, обов`язковою не визнавалась, а в ухвалі Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 судом було доведено до відома учасників судового процесу, що нез`явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів, враховуючи доказове наповнення матеріалів справи, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника позивача та відмовляє у задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Між ТОВ «Буран Актив» (лізингоодержувач) та ПАТ КБ «Приватбанк» (Банк), яке у подальшому змінило найменування на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», укладено Договір фінансового лізингу №4Б16030ЛИ від 01.07.2016 (далі - Договір), згідно умов якого Банк передає Лізингоодержувачу майно, а Лізингоодержувач приймає майно від Банка в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

Предметом договору є майно, власником якого є Банк, та яке зазначено у Додатку № 1 до Договору (пункт 1.1. Договору).

Додатком №1 до Договору визначений перелік нерухомого майна, що є предметом лізингу, а додатком №3 сторонами підтверджено прийом-передачу такого майна.

Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються Додатком №2 (пункт 2.1. Договору).

Згідно пункту 9.1. Договору строк дії цього договору з дати підписання цього договору по 25.06.2036. У частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінений у випадках дострокового виконання зобов`язань лізингоодержувача за Договором, у випадку розірвання договору.

У подальшому між сторонами були укладені додаткові угоди до Договору фінансового лізингу від 05.08.2016, від 22.08.2016, від 25.08.2016, від 04.11.2016, від 29.03.2018.

Звертаючись до суду із позовом у даній справі, позивач, зокрема, зазначив, що укладений із відповідачем Договір фінансового лізингу №4Б16030ЛИ від 01.07.2016 є недійсним, оскільки в порушення норм статей 793, 794 Цивільного кодексу України не був нотаріально посвідчений. Крім того, цілісний майновий комплекс відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг» не може бути предметом лізингу.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини 2 статті 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно вимог статті 794 Цивільного кодексу України право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно - правовими актами щодо окремих видів договорів (частина 7 статті 179 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно із статтею 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (частина 1 статті 209 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Засади правового регулювання лізингу у сфері господарювання визначені у статті 292 Господарського кодексу України, яка передбачає, що лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо. Об`єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

При цьому детальне правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Вимоги до форми та змісту договору фінансового лізингу закріплені у статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», яка передбачає, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, положення статей 793, 794 Цивільного кодексу України, що відносяться до параграфу 4 глави 58 Цивільного кодексу України, та з яких виходить позивач, посилаючись на обов`язковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, не можуть бути застосовані до правовідносин, що склались між сторонами, оскільки дія зазначених положень матеріального права не поширюється на правовідносини, які виникають на підставі договору фінансового лізингу.

Водночас, як вірно зазначив суд першої інстанції, Закон України «Про фінансовий лізинг», який регулює спірні правовідносини, не містить вимоги щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Жодних домовленостей між сторонами про нотаріальне посвідчення або державну реєстрацію цього договору не існувало, законодавством для сторін спірного договору такі дії не визнано обов`язковими.

Судом встановлено, що Договір фінансового лізингу №4Б16030ЛИ від 01.07.2016 є господарським договором, який укладено у письмовій формі, підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками юридичних осіб.

Оспорюваний договір фінансового лізингу містить всі істотні умови, необхідні для даного виду договорів, зокрема, щодо предмету лізингу - нерухомого майна, строку лізингу, розмір лізингових платежів.

З огляду на вищенаведені правові норми, посилання скаржника на необхідність нотаріального посвідчення оспорюваного договору як на підставу для визнання його недійсним є необґрунтованими.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №915/865/17.

Також в обґрунтування своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивач посилався на цілісність майнового комплексу, який, на думку позивач, не може бути предметом лізингу.

Із цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статті 191 Цивільного кодексу України підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об`єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Підприємство або його частина можуть бути об`єктом купівлі-продажу, застави, оренди та інших правочинів.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» не можуть бути предметом лізингу земельні ділянки та інші природні об`єкти, єдині майнові комплекси підприємств та їх відокремлені структурні підрозділи (філії, цехи, дільниці).

Додатком №1 до Договору визначений перелік нерухомого майна, що є предметом лізингу, а Додатком №3 сторонами підтверджено прийом-передачу такого майна.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з частиною 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що ні зі змісту Додатку №1 до Договору, ні Додатку №3 та інших додаткових угод не вбачається, що майно - предмет лізингу було на момент передачі його в лізинг цілісним майновим комплексом підприємства та що цей комплекс взагалі функціонував як такий до його передачі позивачу.

Додаток №1 до Договору свідчить про те, що предметом лізингу є окреме майно, а не нафтобази, як зазначає скаржник.

Отже, позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження його припущень про те, що предмет лізингу передавався в лізинг як цілісний майновий комплекс підприємства.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивач під час дії оспорюваного Договору звертався до Банку з метою отримання документів чи відомостей стосовно майна або ж з метою припинення правовідносин за договором.

Колегією суддів встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач як на підставу для визнання недійсним договору фінансового лізингу посилався також на відсутність згоди загальних зборів учасників ТОВ «Буран Актив» на укладення додаткової угоди від 05.08.2016 до договору фінансового лізингу, якою було викладено новий графік лізингових платежів. Позивач, при цьому, посилався на положення Статуту ТОВ «Буран Актив».

Вказані доводи були обґрунтовано відхилені судом першої інстанції із посиланням на норми статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Так, відповідно до частини 1 статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (частина 2 статті 241 Цивільного кодексу України).

Колегією суддів встановлено, що у матеріалах справи містяться докази, якими підтверджується обставина щодо схвалення позивачем оспорюваного правочину (оплата відсоткової винагороди за користування майном за договором фінансового лізингу №4Б16030ЛИ від 01.07.2016 згідно платіжного доручення №95 від 23.08.2016, оплата лізингового платежу за серпень 2016 року згідно договору фінансового лізингу №4Б16030ЛИ від 01.07.2016 згідно платіжного доручення №96 від 23.08.2016; укладення додаткових угод до договору; лист позивача вих.№08.Л/17 від 04.12.2017 за підписом його директора, направлений на адресу відповідача, згідно якого ТОВ «Буран Актив» повідомляє, що зацікавлене в повному виконанні умов Договору фінансового лізингу).

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що Договір фінансового лізингу №4Б16030ЛИ від 01.07.2016, укладений між позивачем та відповідачем, не суперечить чинному законодавству та, відповідно, відсутні підстави для визнання його недійсним і припинення правовідносин за ним. Суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог у даній справі.

Стосовно доводів апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотань позивача про призначення у справі судової експертизи та про витребування доказів, чим позбавив останнього надати суду докази в обґрунтування своїх позовних вимог, та аналогічних клопотань позивача, поданих до суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73 ГПК України). Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 73 Господарського процесуального кодексу України ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів.

Враховуючи положення статей 73 та 99 Господарського процесуального кодексу України експертний висновок є одним з доказів, які мають подаватися до суду учасниками судового процесу.

З урахуванням положень частини 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України, заявляючи клопотання про призначення судової експертизи, позивач мав обґрунтувати неможливість надання ним самостійно експертного висновку у строки, встановлені для подання доказів, те, що, для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, та неможливість вирішення спору без призначення судової експертизи.

Вказаних обставин позивачем суду доведено не було ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні у клопотанні про призначення судової будівельно-технічної, земельно-технічної та економічної експертизи, поданому 20.08.2019 до суду апеляційної інстанції.

При цьому, як вже встановлено судом вище, жоден із доказів, що наявні в матеріалах справи, не свідчать про те, що предмет лізингу є цілісним майновим комплексом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоцільність та відсутність підстав для призначення у даній справі судової експертизи. З огляду на наведене, відсутні такі підстави і для призначення відповідної судової експертизи на стадії апеляційного провадження.

Щодо заявленого позивачем клопотання про витребування доказів колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 7 частини 2 статті 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд, зокрема, вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання.

Відповідно до статті 194 Господарського процесуального кодексу України завданнями розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

За змістом статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 2 статті 207 Господарського процесуального кодексу України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Водночас, згідно статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до частини 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно частини 1 статті 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2019 призначено підготовче засідання у справі на 19.03.2019, повідомлено сторін, зокрема, що подання ними додаткових письмових доказів, висновків експертів, клопотань, заяв, пояснень має бути здійснено у строк до 14.03.2019.

У свою чергу, як підтверджується матеріалами справи, відповідне клопотання про витребування доказів було заявлене подане позивачем через відділ діловодства Господарського суду міста Києва лише 23.04.2019, тобто із пропуском встановлено законом та судом строку.

Водночас позивач, заявляючи клопотання про витребування доказів, не навів обставин на підтвердження поважності причин його неподання до суду першої інстанції у встановлений законом та судом строк.

Враховуючи зазначене, оскільки клопотання про витребування доказів було заявлено позивачем з пропуском встановленого частиною 1 статті 81 Господарського процесуального кодексу України строку, без обґрунтування неможливості його подання у встановлений строк, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в його задоволенні.

За таких обставин відсутні підстави для витребування відповідних доказів на стадії апеляційного провадження, клопотання про витребування яких було заявлено позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції із пропуском строку на його подання та за недоведеності поважності причин його неподання до суду першої інстанції у встановлений законом строк.

У свою чергу, колегія суддів зазначає, що задоволення клопотання про витребування доказів на стадії апеляційного провадження за вищевстановлених обставин справи фактично буде порушувати принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, оскільки відповідно до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Поруч із цим, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України), у даному випадку, несвоєчасного (у встановлені Господарським процесуальним кодексом України строки) заявлення відповідного клопотання.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

За таких обставин решту аргументів скаржника, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доводи апеляційної скарги позивача не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Буран-Актив» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Буран-Актив» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2019 у справі №910/1982/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2019 у справі №910/1982/19 залишити без змін.

Матеріали справи №910/1982/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 15.10.2019.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді І.М. Скрипка

А.І. Тищенко