ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року

м. Київ

Справа № 922/89/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. - головуючого, Багай Н. О., Дроботової Т. Б.,

секретар судового засідання - Савінкова Ю. Б.,

за участю представників:

позивача - Чорний В. І.,

відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Данно Вікторії Валентинівни

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.07.2019 (судді Шутенко І. А., Геза Т. Д., Плахов О. В.)

та рішення Господарського суду Харківської області від 15.04.2019 (суддя Новікова Н. О.) у справі

за позовом Фізичної особи - підприємця Данно Вікторії Валентинівни

до Приватного акціонерного товариства "Харківський тракторний завод"

про визнання недійним договору оренди нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. У січні 2019 року фізична особа - підприємець (далі - ФОП) Данно В. В. звернулась до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просила визнати договір оренди нерухомого майна від 27.02.2013 № 35100/13/0002, укладений між нею та Приватним акціонерним товариством "Харківський тракторний завод" (далі - ПАТ "Харківський тракторний завод"), недійсним.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ПАТ "Харківський тракторний завод" у порушення умов договору не забезпечив доступ ФОП Данно В. В. до об`єкта оренди, обмежував доступ позивача до об`єкту оренди, у зв`язку із чим позивач фактично не користувався водолікарнею та не отримав послуг згідно з договором оренди, а тому вважає цей договір недійсним та просить застосувати правові наслідки недійсності правочину відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України.

2. Короткий зміст судових рішень у справі

2.1. Рішенням Господарського суду Харківської області від 15.04.2019, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 24.07.2019, у задоволенні позову відмовлено.

2.2. Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано тим, що підстави позову зводяться до неналежного виконання та порушення відповідачем умов договору оренди, що є підставою для розірвання договору оренди в силу положень закону та умов договору, й не можуть слугувати підставами для визнання недійсним договору оренди згідно статей 203, 215 Цивільного кодексу України. Також суд зазначив, що доводи позивача про те, що договір з боку відповідача не направлений на настання реальних правових наслідків спростовуються матеріалами справи.

3. Короткий зміст вимог, викладених у касаційній скарзі

3.1. Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій ФОП Данно В. В. у касаційній скарзі просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

3.2. Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясували обставини, що мають значення для справи та не застосували до спірних правовідносин норми спеціального законодавства.

3.3. Крім того, скаржник наголошує, що ним обрано правильний спосіб захисту - визнання недійним договору оренди нерухомого майна.

3.4. На думку ФОП Данно В. В . настання реальних наслідків, які були передбачені договором не відбулись через відповідача. ПАТ "Харківський тракторний завод" не видало перепусток, чим фактично позбавило можливості користування приміщенням.

3.5. Також, скаржник зазначає, щодо неможливості використання приміщення у зв`язку з підвищеним іонізуючим випромінюванням.

3.6. На думку ФОП Данно В. В. суди попередніх інстанцій не дослідили та не застосували норми спеціального законодавства, а саме: Вимоги умов та безпеки (ліцензійні умови) провадження діяльності з використання джерел іонізуючого випромінювання, затверджені Наказом Державного комітету ядерного регулювання України від 02.12.2002 № 125.

3.7. ФОП Данно В. В. вказує, що зі сторони відповідача договір оренди водолікарні є фіктивним правочином, оскільки відповідач мав іншу ціль, ніж та, яка була передбачена у договорі.

3.8. У відзиві на касаційну скаргу ПАТ "Харківський тракторний завод" просить залишити її без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін, наголошуючи на правомірності висновків господарських судів і безпідставності доводів, викладених у касаційній скарзі.

4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

4.2. Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що 27.02.2013 між ПАТ "Харківський тракторний завод ім. Орджонікідзе" та ФОП Данно В. В. укладено договір оренди № 35100/13/0002, відповідно до умов якого ПАТ "Харківський тракторний завод ім. Орджонікідзе" передало в оренду позивачу нежитлове приміщення, яке розташоване у водолікувальниці ПАТ "Харківський тракторний завод ім. Орджонікідзе" за адресою: м. Харків, пр. Московський, 275, загальна площа об`єкта оренди складає 200 кв м.

4.3. Відповідно до пункту 4.1 договору строк оренди складає 35 місяців та 29 днів з моменту отримання орендодавцем об`єкта оренди.

4.4. Сторони погодили, що орендар має право відмовитися від договору, попередивши про це орендодавця за три місяці, при цьому сплачена авансом орендна плата орендарю не повертається (пункт 4.2 договору).

4.5. Крім того, сторонами узгоджено, що орендодавець погоджується з тим, що з метою приведення приміщення до стану, який відповідає потребам орендаря, орендар за свій рахунок має право провести ремонтні роботи в орендованому приміщенні.

4.6. У зв`язку з неналежним виконанням орендарем взятих на себе обов`язків щодо своєчасної сплати орендної плати за об`єкт оренди орендодавець звернувся до суду з позовом у справі № 922/6676/15, у якому просив стягнути з ФОП Данно В.В. заборгованість з орендної плати з 01.07.2013 по 10.08.2015, інфляційних витрат, 3% річних та пені. Рішенням Господарського суду Харківської області від 11.02.2016, яке набрало законної сили, зазначений позов задоволено та стягнуто з ФОП Данно В. В. на користь ПАТ "Харківський тракторний завод ім. Орджонікідзе" заборгованість за договором оренди за період з 01.07.2013 по 10.08.2015 в розмірі 79658,76 грн; пеню - 4065,24 грн; три проценти річних - 3335,19 грн; інфляційні втрати - 40713,29 грн та судові витрати.

4.9. Під час розгляду справи № 922/6676/15 суди установили, що ФОП Данно В. В. за актом приймання-передачі орендованого майна від 17.05.2013 прийняла об`єкт оренди за спірним договором оренди, акт підписаний ФОП Данно В. В. та ПАТ "Харківський тракторний завод ім. С. Орджонікідзе", а також скріплений печатками сторін. Крім того, у рішенні зазначено про те, що в матеріалах справи № 922/6676/15 містяться акти приймання-здачі послуг, які під час розгляду справи досліджені судом. Після закінчення строку дії договору на підставі акта прийому-передачі від 10.08.2015 об`єкт оренди нежитлового приміщення, яке розташоване у водолікувальниці ПАТ "Харківський тракторний завод ім. Орджонікідзе" за адресою: м. Харків, пр. Московський, 275 загальною площею 200 кв. м, ФОП Данно В.В. повернула орендодавцю.

4.10. Предметом спору у цій справі є визнання недійсним договору оренди.

4.11. За змістом статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України.

4.12. Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

4.13. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

4.14. За змістом частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

4.15. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

4.16. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й встановлено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

4.17. Відповідно до частин першої та третьої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

4.18. У частині першій статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

4.19. За змістом частини другої статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

4.20. Зміна умов договору (чи його розірвання) в судовому порядку з причин істотного порушення договору є правовим наслідком порушення зобов`язання іншою стороною договору у відповідності до пункту 2 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України, тобто, способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося.

4.21. Господарські суди, урахувавши наведені положення законодавства, дослідивши обставини та зібрані у справі докази, дійшли законного та обґрунтованого висновку про те, що обставини, на які посилається позивач в якості обґрунтування позовних вимог є підставами для притягнення до відповідальності відповідно до умов договору та чинного законодавства України, або підставами для розірвання договору в порядку, визначеному пунктом 9.6 договору, та не можуть слугувати підставами для визнання такого договору оренди недійсним в розумінні статей 203, 215 Цивільного кодексу України, а тому правильно вважали, що заявлений позов не підлягає задоволенню.

4.22. Посилання скаржника на припис Державної інспекції з ядерної та радіаційної безпеки Державної інспекції ядерного регулювання України від 19.06.2013 № 1-16/106, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки зазначений припис стосується джерел іонізуючого випромінювання, а саме: комплексів рентгенівських, флюорографу. Однак, відповідно до спірного договору ФОП Данно В. В. приймала в оренду нежитлові приміщення, а не обладнання. Вказаний припис стосується виключно ПАТ "Харківський тракторний завод ім. Орджонікідзе" щодо приведення у відповідність умов зберігання та стану обладнання. Крім того, апеляційний суд, дійшов до правильного висновку, що ФОП Данно В. В . не доведено, яким чином стан обладнання, вказаний у приписі, впливає на договір оренди приміщення.

4.23. Колегія суддів вважає, що доводи ФОП Данно В. В. про відмову ПАТ "Харківський тракторний завод" в оформленні орендарю спеціальних пропусків, як на підставу визнання недійсним оспорюваного договору, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

4.24. При цьому колегія суддів зазначає, що інші наведені у касаційній скарзі доводи, є також необґрунтованими, оскільки аналогічні доводам та підставам, викладеним у позовній заяві та в апеляційній скарзі, отже вже були предметом дослідження та оцінки судами попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовими рішеннями.

4.25. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що судові рішення у справі прийнято із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для їх скасування не вбачається.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

5.2. Частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

5.3. Згідно зі статтею 300 цього Кодексу, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.4. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

5.5. Відповідно до частини першої статті 309 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

5.7. Доводи, викладені у касаційній скарзі, про порушення і неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень не отримали підтвердження, не спростовують обставин, на які послалися суди як на підставу для відмови у позові, ґрунтуються на переоцінці доказів, зібраних у справі, що за змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України не належить до повноважень суду касаційної інстанції, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржених у справі постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції не вбачається.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина чотирнадцята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Данно Вікторії Валентинівни залишити без задоволення.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.07.2019 та рішення Господарського суду Харківської області від 15.04.2019 у справі №922/89/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Зуєв

Судді Н. О. Багай

Т. Б. Дроботова