ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2019 р.м. ХарківСправа № 905/299/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Державний заклад Донецький національний медичний університет ім. М. Горького, м. Лиман
до ТОВ "Українські освітні послуги", м. Харків
про стягнення 2 936 725,10 грн.
за участю представників:

позивача - Себісверідзе І.К. (довіреність від 29.01.2019)

відповідача - Коротенко О.І. (довіреність від 25.04.2019)

ВСТАНОВИВ:

Донецький національний медичний університет звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю Українські освітні послуги про стягнення 21 324 726,85 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №15 від 06.06.2017 в частині оплати вартості навчання студентів, які зараховані на навчання, внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 08.05.2019 було передано справу №905/299/19 за позовом Донецького національного медичного університету до Товариства з обмеженою відповідальністю Українські освітні послуги про стягнення 21 324 726,85 грн. за територіальною підсудністю на розгляд до господарського суду Харківської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2018 для розгляду справи було визначено суддю Прохорова С.А.

Враховуючи викладене, ухвалою суду від 03.06.2019 справу № 905/299/19 прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження.

Підготовче засідання по справі було призначено на 01.07.2019.

26.06.2019 до господарського суду Харківської області надійшла заява позивача (вх. № 15556) про уточнення позовних вимог. Відповідно до цієї заяви позивач відмовився від частини позовних вимог в розмірі 18 388 001,75 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.07.2019 було прийнято відмову Донецького національного медичного університету від позовних вимог в частині стягнення 18 388 001,75 грн. та закрито провадження у справі №905/299/19 за позовом Донецького національного медичного університету до товариства з обмеженою відповідальністю Українські освітні послуги в частині стягнення 18388001,75 грн.

Таким чином господарським судом Харківської області в межах справи №905/299/19 розглядаються вимоги Донецького національного медичного університету про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю Українські освітні послуги 2 936 725,10 грн. заборгованості за договором № 15 від 06.06.2017 за навчання 132 студентів другого курсу.

01.07.2019 відповідач звернувся до суду з клопотанням (вх. № 15731), в якому просить суд залучити до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору 162 студенти, яким надаються освітні послуги.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.07.2019 було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про залучення третіх осіб.

12.07.2019 відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач повністю заперечує проти позовних вимог, вказує на відсутність з боку відповідача порушення умов договору № 15 від 06.06.2017, який є підставою заявлених позивачем вимог.

Протокольною ухвалою від 15.07.2019 було відкладено підготовче засідання по справі на 31.07.2019 для виклику представника позивача.

23.07.2019 на адресу господарського суду Харківської області надійшло клопотання позивача вх. № 17855 про відкладення розгляду справи

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16.07.2019 було продовжено строки підготовчого провадження у справі №905/299/19 до 31.08.2019.

30.07.2019 відповідачем подані до суду клопотання:

- вх. № 18334 в якому просить суд залучити до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору 274 студенти, яким надаються освітні послуги,

- вх. № 18335 в якому просить суд залишити позов без розгляду.

Ухвалою суду від 31.07.2019 відмовлено в задоволенні клопотань відповідача вх. №18335 від 30.07.2019 про залишення позовної заяви без розгляду та вх. № 18334 від 30.07.2019 про залучення до участі у справі третіх осіб, задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи вх. № 17855 від 23.07.2019.

Підготовче засідання по розгляду справи було відкладено на 14 серпня 2019 р.

Протокольною ухвалою від 14.08.2019, в порядку задоволення клопотання відповідача, підготовче засідання по розгляду справи було відкладено на 28 серпня 2019 р.

23.08.2019 відповідач звернувся до суду з клопотанням, вх. № 20325 про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю явки його представника в судове засідання.

Ухвалою суду від 28.08.2019 було відмовлено у відкладенні підготовчого засідання по справі, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 09.09.2019, яке в подальшому було відкладено на 25.09.2019, у зв`язку з неявкою в судове засідання представників сторін.

Позивачем надано відповідь на відзив на позовну заяву (вх. № 19544 від 14.08.2019) в якій позивач заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві.

Відповідачем надані заперечення на відповідь позивача на відзив на позовну заяву (вх. № 22959 від 25.09.2019) згідно яких вважає необґрунтованими твердження позивача про те, що відповідачем здійснювалась оплата саме по договору №15 від 06.06.2017, а не №1 від 01.09.2016.

В судовому засіданні по розгляду справи по суті, яке розпочалося 25.09.2019 було оголошено перерву до 02.10.2019.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував.

В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутні в судовому засіданні представники сторін погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 02.10.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, частина 1 та пункт 2 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлюють, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з статтею 174 Господарського кодексу України (надалі ГК України), господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до частини 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Як на підставу вимог про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю Українські освітні послуги 2 936 725,10 грн., Донецький національний медичний університет зазначає невиконання відповідачем зобов`язань по оплаті за навчання 132 іноземних студентів другого курсу, зарахованих за договором № 15 від 06.06.2017.

Згідно до п. 1.1. договору №15, на який вказує позивач, «Виконавець» (відповідач) бере на себе зобов`язання організувати набір на навчання іноземних громадян (Кандидатів), відповідно до умов Договору.

Відповідно до п. 1.5. Договору №15, Договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 31.08.2018 року.

Згідно п. 2.1.5. Договору №15 Виконавець зобов`язаний забезпечити прибуття Кандидата до місця навчання на 1 курс- з 01 вересня 201 7р. до 01 березня 2018р.

Відповідно до п. 2.2.3. Договору №15 встановлено, що Замовник зобов`язаний укласти з кожним прибулим за даним Договором «кандидатом» і Виконавцем договір на навчання "кандидата" на умовах обумовлених в даному Договорі.

Відповідно до п. 3.1 Договору вартість навчання кандидатів встановлюється щорічно відповідними наказами. Порядок розрахунків за Договором визначається та регулюється Додатковими угодами.

Згідно п. 2 Додаткової угоди № 1 від 06.06.2017р. до договору №15 - оплата за навчання кожного «Кандидата» на першому курсі провадиться за весь рік навчання виключно «Виконавцем» в національній валюті України за курсом НБУ на день внесення плати на розрахунковий рахунок «Замовника» протягом п`яти робочих днів з дати надання відбірковою комісією протокольних рекомендацій до зарахування «Кандидата».

Таким чином, судом встановлено, що відповідно до умов Додаткової угоди № 1 до Договору №15 від 06.06.2017р. на набір іноземних громадян для навчання в Донецькому національному медичному університеті та строку дії договору до 31.08.2018р. у ТОВ «Українські освітні послуги» - відсутній обов`язок по сплаті позивачу Медичному національному медичному університету - грошових коштів за навчання іноземних студентів за другий, третій, четвертий та п`ятий курси.

Позивачем до матеріалів справи не надано доказів укладення ним договорів з "кандидатом" та виконавцем (відповідачем) договору на навчання, як то передбачено п. 2.2.3 Договору № 15.

Трьохсторонні договори, на які посилається позивач, не містять відомостей про те, що їх укладено саме на виконання договору №15 від 06.06.2017. Крім того, з позовом про стягнення коштів з відповідача позивач звернувся саме на підставі договору №15, а не цих трьохсторонніх договорів.

Також, в якості доказів навчання 132 іноземних студентів другого курсу, зарахованих за договором № 15 від 06.06.2017 позивач вказує на те, що наказами ректора, студенти були зараховані на навчання, отже позивач в повній мірі виконав свої зобов`язання по виконанню умов договору.

Дослідивши зазначені накази ректора, суд встановив, що частина з них видано не на зарахування студентів, а саме на їх поновлення на навчання на другому курсі (а.с. 27-55 т. 1), а тому не можуть бути прийняті судом як доказ зарахування студентів на підставі саме договору №15.

Решта наказів (а.с. 56-95 т. 1) про зарахування студентів першого курсу, виданих у січні-лютому 2018 року, також не можуть бути прийняті судом в якості належного та допустимого доказу, оскільки, не містять жодного посилання на підставу для зарахування договір № 15.

Додатково суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Як зазначає сам позивач в своїй позовній заяві (а.с. 4 т. 1) - "не дивлячись на п.1.5 Договору, де встановлено строк дії до 31.08.2018 рік, однак фактично припинив дію 01.12.2017 узв`язку з укладенням Договору № 5, щодо цих самих відносин.

Таким чином, якщо брати до уваги обставини фактичного припинення договору №15, на які вказує сам позивач, суд допускає, що накази (а.с. 56-95 т. 1) про зарахування студентів першого курсу стосуються інших договірних відносин, що мали (або мають) місце між сторонами, а не спірного договору.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт зарахування студентів на навчання саме на виконання умов договору №15, позивачем до суду надано не було.

Також, суд вважає необгрунтованим та таким, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами твердження позивача про те, що наявність заборгованості за договором № 15, крім іншого, підтверджується частковою оплатою відповідачем вартості навчання саме за цим договором.

Так, позивач вказує, що у виписках по банківському рахунку оплата відповідачем здійснювалася саме по Договору № 15 на набір іноземних громадян для навчання в Донецькому національному медичному університеті від 06.06.2017 р., а не по Договору № 1 на набір іноземних громадян для навчання в Донецькому національному медичному університеті від 01.09.2016р. та зазначає у своїй відповіді на відзив, що студентів зарахованих за іншими договорами з аналогічними номерами в університеті не навчаються, при цьому, надаючи до суду копію Договору № 1 від 01.09.2016 (а.с. 12 т. 8), копію Договору № 5 від 01.12.2017 (а.с. 22 т. 1).

Також, позивач у своїй відповіді на відзив стверджує, що посилання відповідачем при призначенні платежу по Договору № 1 від 01.09.2016р. є ні що інакше, як помілка або не коректна робота бухгалтерської служби відповідача.

Суд вважає, що таке твердження позивача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки згідно даних виписок по банківському рахунку вбачається, що оплата проводилася відповідачем не по Договору № 15, позивачем не надано доказів направлення на адресу відповідача заяв щодо помилковості заповнення та сплати платежів, ним були прийняті ці кошти.

Крім того, відповідачем у своїх поясненнях зазначено про відсутність помилок у перерахуванні коштів, та відповідач наполягає, що ці кошти були сплачені саме за договором №1 від 01.09.2016.

Також, суд зазначає про необґрунтованість твердження позивача про те, що більш детально порядок та вартість навчання кожного іноземного студента зазначені в трьохсторонніх договорах, що були укладені між студентом, позивачем та відповідачем, оскільки, позовні вимоги заявлені саме про стягнення заборгованості по Договору №15 на набір іноземних громадян для навчання в Донецькому національному медичному університеті від 06.06.2017р., а не за трьохсторонніми договорами. Умови Договору № 15 від 06.06.2017р., а саме, Розділ 3 «Порядок розрахунків» - не містить посилання, що розмір вартості та порядок оплати визначається трьохсторонніми договорами. Згідно до п. 3.1. Договору № 15 від 06.06.2017р. - вартість навчання «Кандидата» встановлюється відповідними наказами, а Порядок розрахунку за цим Договором визначається і регулюється Додатковими угодами.

Згідно п. 2 Додаткової згоди № 1 від 06.06.2017р. - підставою для внесення плати Відповідачем на рахунок Позивача, за перший рік навчання, є надання Позивачем та отримання Відповідачем протокольних рекомендацій до зарахування «Кандидата», а не наказів на зарахування Кандидатів на навчання та рахунків-фактур, на які вказує позивач та доказів направлення (вручення) яких відповідачу не надано позивачем.

Рахунки-фактури, надані до суду, згідно умов Додаткової угоди № 1 - не є документом, на підставі якого сторони домовилися здійснювати оплату при їх наданні іншій стороні.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка набула чинності 15.12.2017р.) встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції. Викладене вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що позивач, не довів належними та допустимими доказами наявності у відповідача заборгованості за договором №15 від 06.06.2017, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Також суд має вирішити питання розподілу та стягнення судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи те, що позивач відмовився від позову в частині стягнення 18 388 001,75 грн., таку відмову було прийнято судом, суд, ухвалою від 02.10.2019, повернув позивачу з Державного бюджету України 50 % судового збору від суми судового збору, яка підлягала сплаті за розгляд цих позовних вимог в розмірі 137 910,01 грн. на підставі ч. 3 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір". Решта 50% судового збору, сплаченого за цими вимогами, підлягають віднесенню на позивача, оскільки, з заяви про уточнення позовних вимог, та в подальшому при розгляді справи не встановлено, що позивач не підтримував цих вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову.

Крім того, суд звертає увагу, що при поданні позову, позивачем було зайво сплачено суму судового збору у розмірі 6 133,77 грн., які підлягають поверненню у разі звернення позивача до суду з відповідною заявою (клопотанням).

Враховуючи відсутність у даній справі підстав для задоволення позову решта судового збору, згідно з нормою п. 2 ч. 4 ст.129 ГПК України, покладаються на позивача.

Інших судових витрат учасниками справи заявлено не було.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 5, 20, 73, 74, 76-79, 86, 126, 129, 130, 185, ст. ст. 236-239, Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові Донецького національного медичного університету до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські освітні послуги" відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача - Донецький національний медичний університет.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Позивач - Донецький національний медичний університет (84404, Донецька область, м. Лиман, вул. Привокзальна, 27, код 02010698).

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Українські освітні послуги" (61019, м. Харків, вул. Катаєва, 13, кв. 9, код 37458011).

Повне рішення складено "07" жовтня 2019 р.

Суддя С.А. Прохоров