ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2019 Справа № 914/1347/19

Господарський суд Львівської області у складі судді Чорній Л.З., при секретарі Х. Гусак, розглянувши матеріали

позовної заяви: Приватного акціонерного товариства Львівобленерго, м.Львів,

до відповідача: Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності Укрінтеренерго, м.Київ

про стягнення 2 063 359,83 грн. заборгованості

Представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

Судом роз`яснено зміст ст.ст.35,46 ГПК України, а саме, процесуальні права та обов`язки, зокрема, право заявляти відводи. Відводу не заявлено.

Позов заявлено Приватним акціонерним товариством Львівобленерго відповідача Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності Укрінтеренерго про стягнення 2 063 359,83 грн. заборгованості.

Ухвалою суду від 15.07.2019р. відкрито провадження у справі №914/1347/19 за правилами загального позовного провадження, розгляд справи призначено на 07.08.2019 р.

Ухвалою суду від 07.08.2019 р. розгляд справи відкладено на 11.09.2019 р.

Ухвалою суду 11.07.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.10.2019 р.

Позиції сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами існують договірні відносини на підставі договорупро надання послуг з розподілу електричної енергії № 034, відповідно до умов якого,позивач оператор системи надає послуги з розподілу електричної енергії споживачам відповідача постачальника електричної енергії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що він виконав в повному обсязі свої зобов`язання за укладеним договором, а відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасної оплати послуги з розподілу електричної енергії у квітні 2019 р., в результаті чого в відповідача виникла заборгованість перед позивачем за березень у розмірі 1 749 066,83 грн.

У судове засідання 02.10.2019 р. позивач не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи.

У судове засідання 02.10.2019 р. відповідач не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи, відзиву на позов не подав до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Заяви і клопотання сторін.

05.08.2019 р. відповідач подавна адресу суду заяву за вх. № 2130/19 про закриття провадження в справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 1 749 066,83 грн.

09.08.2019 р. позивач подав на адресу суду клопотання за вх. № 32966/19 про збільшення судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

11.09.2019 р. позивач подав на адресу суду заяву за вх. № 37490/19 про долучення до матеріалів справи доказів.

02.10.2019 р. позивач подав на адресу суду клопотання за вх. № 40616/19 про долучення до матеріалів справи доказів.

Інших заяв, клопотань та заперечень сторони не подавали.

Обставини справи.

26.12.2018 р. між Приватним акціонерним товариством «Львівобленерго» (позивачем) та Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (відповідачем) укладено договір про надання послуг з розподілу електричної енергії № 034 шляхом підписання останнім заяви-приєднання до публічного договору електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії, розміщеного на веб-сайті Оператора системи.

Відповідно до п. 1.1 цей договір електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови розподілу електричної енергії споживачам постачальника як послуги оператора системи. Укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України шляхом приєднання постачальника до умов цього договору згідно з заявою- приєднання, що є додатком 2 до цього договору.

Згідно з положеннями Закону України «Про ринок електричної енергії» позивач є оператором системи розподілу, тобто юридичною особою, що відповідальна за безпечну, надійну та ефективну експлуатацію, технічне обслуговування та розвиток системи розподілу. Постановою НКРЕКП №1479 від 23.11.2018 р. ПрАТ «Львівобленерго» надано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії.

Відповідач є постачальником електричної енергії, тобто, суб`єктом господарювання, який здійснює продаж електричної енергії за договором постачання електричної енергії споживачу.Постановою НКРЕКП №1344 від 06.11.2018р. ДПЗД «Укрінтеренерго» надано ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії.

За умовами договору електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії оператор системи надає послуги з розподілу електричної енергії споживачам постачальника, які входять в балансуючу групу постачальника згідно з реєстром за ЕІС кодами споживачів та їх точок вимірювання, а постачальник здійснює оплату послуг з розподілу згідно з умовами глави 3 цього договору та інші послуги оператора системи згідно з порядком розрахунків, який є додатком 1 до цього договору.

Відповідно до п. 3.2 договору постачальником здійснюється оплата послуг з розподілу за сукупністю споживачів, яким згідно з договорами про постачання електричної енергії, розподіл забезпечує постачальник.

Пунктом 5 додатку № 1 «Порядок розрахунків» до договору передбачено, що обсяг наданої послуги з розподілу електричної енергії визначається за сумарним фактичним обсягом спожитої електричної енергії в розрахунковому періоді споживачами постачальника, які входять в балансуючу групу постачальника і по яких за виборомспоживачів згідно з договорами про постачання електричної енергії, укладеними між цими споживачами та постачальником, оплату послуг з розподілу електричної енергії забезпечує постачальник.

На підтвердження виконання умов договору позивачем надано акт приймання-передачі до договору електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії № 034 від 26.12.2018 р. за березень 2019 р., який підписаний сторонами та скріплений печатками юридичних осіб 31.03.2019 р. Відповідно вказаного акту приймання-передачі оператом системи надані, а постачальником одержані роботи (послуги) з розподілу електричної енергії по першому класу напруги в обсязі 7 139 938 кВт. год. на суму 882 853,33 грн., послуги з розподілу електричної енергії по другому класу напруги в обсязі 906 442 кВт. год на суму 574 702,36 грн.

Відповідно до п. 5 додатку № 3 «Порядок інформаційного обміну» до договору по закінчення розрахункового місяця до 10-го числа місяця, наступного за розрахунковим оператор системи надає постачальнику дані про фактичний обсяг розподіленої електричної енергії; покази, за якими визначено фактичний обсяг розподіленої електричної енергії в розрізі особових рахунків та ЕІС кодів точок обліку споживачів в електронному вигляді, у файлі формату XML відповідно до форми № 3 до цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, листом № 145-1745 від 04.04.2019 р. позивач надіслав відповідачу звіт щодо фактичного відпуску електричної енергії за точками комерційного обліку та рахунок № 315503/107144-1 за надані у березні 2019 року послуги з розподілу електричної енергії на загальну суму 1 749 066,83 грн. У листі зазначено, що направлений рахунок необхідно оплатити в термін протягом п`яти операційних днів з дати його отримання. Згідно з п. 5 Додатку № 1 до договору оплата усіх інших рахунків, виставлених оператором системи за цим договором, здійснюється постачальником впродовж 5 операційних днів з моменту отримання такого рахунка. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач повинен оплатити рахунок до 15.04.2019 р.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо оплати за договором за послуги з розподілу електричної енергії у квітні 2019 р., позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 1 749 066,83 грн. боргу. Також, позивач просить стягнути з відповідача 251 992,15 грн. пені, 21 518,43 грн. 3% річних та 40 782,42 грн. втрат від інфляції.

05.08.2019 р. позивач подав заяву, в якій просить закрити провадження в частині стягнення 1 749 066,83 грн. за послугу з розподілу електричної енергії у зв`язку із повною добровільною оплатою; стягнути з відповідача на користь позивача 251 992,15 грн. пені, 21 518,43 грн. 3% річних та 40 782,42 грн. втрат від інфляції, а також судові витрати покласти на відповідача. До вказаної заяви долучено платіжне доручення № 142114612 від 30.07.2019 р. на суму 1 749 066,83 грн.

Відповідач оплатив заборгованість за договором за послугу з розподілу електричної енергії на суму 1 749 066,83 грн.після подання позову до суду.

Оцінка суду.

Згідно з ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах.

Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються, зокрема, договори про надання послуг з розподілу.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору електропостачальника про надання послуг з розподілу електричної енергії.

Матеріалами справи, а саме,актом приймання-передачі за березень 2019 р., підтверджується факт надання позивачем послуг з розподілу електричної енергії відповідачу на загальну суму 1 749 066,83 грн.

У заяві від 05.08.2019 р. позивач просить закрити провадження в частині стягнення 1 749 066,83 грн. за послугу з розподілу електричної енергії у зв`язку із повною добровільною оплатою вказаної суми відповідачем, що підтверджується платіжним дорученням № 142114612 від 30.07.2019 р.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору відбувається, зокрема, у випадку сплати суми боргу боржником.

Враховуючи наведене, оскільки відповідачем сплачено позивачеві суму заборгованості у розмірі 1 749 066, 83 грн., провадження у справі в частині стягнення 1 749 066, 83грн. заборгованості підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.610 ЦКУкраїни порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки, матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов`язання щодо своєчасного внесення плати за надані послуги у повному обсязі, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Пунктом 1 ст. 216 ГК України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно зі ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 6.6 договору за внесення платежів, передбачених цим договором, з порушенням термінів оплати, визначених порядком розрахунків, постачальник сплачує оператору системи розподілу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУза кожен день прострочення оплати, враховуючи день фактичної оплати, та за весь період прострочення.

Позивач просить стягнути з відповідача пеню за договором за період з 16.04.2019 р. до 30.06.2019 р. на суму 251 992,15 грн.

Позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який відповідає умовам договору та вимогам закону.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З урахуванням зазначеного, у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати послуг з розподілу електричної енергії, позивачем нараховано відповідачеві 40 782,42 грн. втрат від інфляції та 21 518,43 грн. 3% річних.

Щодо втрат від інфляції на загальну суму 40 782,42 грн., з яких,за період з 16.04.2019 р. до 30.04.2019 р. на суму 16 668,56 грн. та з 01.05.2019 р. до 31.05.2019 р. на суму 24 113,86 грн., суд зазначає наступне.

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення становить місяць.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальність передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Наведені висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Разом з цим, як вбачається з здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат, такі нарахування здійснюються позивачем з квітня місяця, в якому мав бути здійснений платіж, в той час як нарахування інфляційних втрат повинно здійснюватись з наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, тобто з травня 2019 року.

Судом здійснено перерахунок розміру інфляційних втрат та встановлено, що розмір інфляційних втрат становить 24 113,86 грн. Розрахунок індексу інфляції здійснено судом за період прострочення вказаний позивачем. Отже, інфляційні втрати становлять 24 113,86 грн., є обґрунтованими, підставними та підлягають задоволенню. В решті інфляційних втрат в сумі 16 668,56 грн. слід відмовити. Вимога позивача про стягнення з відповідача 21 518,43 грн. 3% річних підлягає задоволенню, за розрахунком позивача, який здійснено відповідно до вимог законодавства.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 86 ГПК України).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами, а загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 251 992,15 грн. пені, 24 113,86 грн. втрат від інфляції та 21 518,43 грн. 3% річних.Провадження у справі в частині стягнення з відповідача 1 749 066,83 грн. основного боргу необхідно закрити. В решті задоволення вимог відмовити.

Судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем за подання даного позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 30 950,40 грн, згідно з платіжним дорученням від 01.07.2019 р. за № 15264.

Відповідно до приписів п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 3 ст. 130 ГПК України встановлено, що якщо позивач не підтримує своїх вимог у наслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. У заяві від 05.08.2019 р. позивач просить судові витрати покласти на відповідача.

Судовий збір, сплачений позивачем за подання позовної заяви, підлягає до стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог в розмірі 30 640,90 грн.

Відповідно до ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд зазначає, що відшкодування судових витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.126 ГПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У позовній заяві позивачем зазначено попередній розрахунок судових витрат на суму 30 950,40 грн., що включає лише суму судового збору.

09.08.2019 р. адвокат позивача подав клопотання про збільшення судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в якому просить стягнути з відповідача 52 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Позивачем на підтвердження його витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 52 000,00 грн. надано копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 58, виданого 29.09.2016 р., договору про надання правничої допомоги № 19/5-6 від 17.05.2019 р., ордеру серії ЛВ № 131832 про надання правової допомоги від 25.07.2019 р., рахунка № 19/035 від 01.07.2019 р., платіжне доручення № 17192 від 26.07.2019 р. на суму 52 000,00 грн. про оплату рахунка №19/035 згідно з п. 4.1 договору, копії акту здачі-приймання умов договору № 19/5-6 від 17.05.2019 р. від 02.10.2019 р., звіту до договору про надання правничої допомоги.

З врахуванням зазначеного та зважаючи на положення ч. 4 ст. 126 ГПК України щодо врахування співмірності витрат на оплату послуг адвоката із ціною позову, складністю справи та наданих послуг, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг (консультація, підготовка та подання до суду позовної заяви, клопотань), відсутність клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на задоволення позовних вимог, суд вважає підставними до відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката в розмірі суми 52 000,00 грн.

Інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи сторонами понесено не було.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведене, оскільки позивач та відповідач в судове засідання 02.10.2019 р. не з`явилися, рішення складено та підписано 10.10.2019 р.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 130, 231, 236-241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Провадження у справі в частині стягнення з відповідача 1 749 066,83 грн. основного боргу закрити.

3. Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності Укрінтеренерго (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 85; ) на користь Приватного акціонерного товариства Львівобленерго (79026, м. Львів, вул. Козельницька, 3; ) 251 992,15 грн. пені, 21 518,43 грн. 3% річних, 24 113,86 грн. втрат від інфляції, 30 640,90 грн. судового збору, 52 000,00 грн. витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката.

Наказ видати згідно ст. 327 ГПК України після набрання судовим рішенням законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Суддя Чорній Л.З.