ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

09.10.2019 р. Справа № 914/2052/19

місто Львів

Суддя Господарського суду Львівської області Рим Т.Я., розглянувши матеріали справи

за позовом: Франківської районної адміністрації Львівської міської ради,
до відповідача:фізичної особи - підприємця Гунц Лесі Ярославівни,
про: демонтаж тимчасової споруди,
ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Франківської районної адміністрації Львівської міської ради до фізичної особи - підприємця Гунц Лесі Ярославівни про демонтаж тимчасової споруди.

Підставою позову є невиконання відповідачем розпорядження позивача про здійснення добровільного демонтажу оспорюваної тимчасової споруди. Зокрема, позивач посилається на пункт 7.8 Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 № 4526, згідно з яким, у разі невиконання власником тимчасової споруди вимог розпорядження районної адміністрації про добровільний демонтаж, районна адміністрація звертається до суду з позовом про примусовий демонтаж тимчасової споруди.

При постановленні ухвали, суд керувався таким.

Згідно із пунктами 6 та 15 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю)...; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Відповідно до пункту "б" статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Згідно зі статтею 16 Закону України "Про місцеве самоврядування" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Водночас, правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів визначає Закон України "Про благоустрій населених пунктів". Згідно з положеннями статті 10 вказаного Закону до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів … тощо.

У силу статті 12 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

Відповідно до статті 34 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" правила благоустрою території населеного пункту - це нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту. Правила включають, зокрема, порядок здійснення благоустрою та утримання територій об`єктів благоустрою; порядок розміщення малих архітектурних форм; порядок здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою населених пунктів. Частиною 1 статті 40 вказаного Закону визначено, що самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами.

Верховний Суд у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 914/1092/18 (пункти 28-34) дійшов висновку, що у розумінні Закону України "Про благоустрій населених пунктів" дії з демонтажу елементів благоустрою є заходами з відновлення благоустрою населеного пункту (демонтаж - це роботи щодо відновлення об`єкту благоустрою території).

Щодо поданого позову, то суд звертає увагу, що такий подано не Львівською міською радою як суб`єктом права власності на земельну ділянку, на якій розміщено оспорювану тимчасову споруду. Позивачем у цій справі є Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, яка хоч і входить до структури виконавчих органів Львівської міської ради, все ж є окремою юридичною особою. Зокрема, позивач звернувся до суду як суб`єкт владних повноважень на виконання управлінських функцій з контролю у сфері благоустрою міста, оскільки відповідач не демонтував спірну тимчасову споруду в добровільному порядку.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначає суб`єкта владних повноважень як орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства...

Визначальним критерієм належності справи до адміністративної юрисдикції є наявність суб`єкта владних повноважень як сторони у спірних правовідносинах та виконання ним у цих правовідносинах управлінських функцій.

Згідно з пунктом 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 914/1092/18 рішення суб`єкта владних повноважень щодо демонтажу самочинно встановлених тимчасових споруд у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога щодо демонтажу самочинно встановлених тимчасових споруд - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами вчинення відповідних дій у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимогу про здійснення демонтажу самочинно встановлених тимчасових споруд можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про здійснення демонтажу тимчасових споруд є оспорювання цивільного права особи (зокрема, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень щодо такого демонтажу.

Позовна вимога про демонтаж тимчасової споруди у справі № 914/2052/19 стосується здійснення контролю за станом благоустрою території міста Львова, усунення порушень, допущених, за твердженням позивача, відповідачем. Земельна ділянка при цьому не є предметом спору у справі; вимога про захист права власності на землю позивачем не заявлялась. Зазначений спір не є спором про право власності відповідача на тимчасову споруду, оскільки не позбавляє його права володіння, користування та розпорядження останньою, і позивачем не заявлено вимог про захист права власності способами, встановленими для захисту права власності.

З наведеного вбачається, що вирішення спору стосовно демонтажу оспорюваної тимчасової споруди, розташованої на земельній ділянці Львівської міської ради, не впливає на обсяг прав і обов`язків ні позивача, ні відповідача щодо відповідної земельної ділянки.

Таким чином, Франківська районна адміністрація звернулася до суду як суб`єкт владних повноважень на виконання управлінських функцій з контролю у сфері благоустрою міста, оскільки відповідач не демонтував спірні тимчасові споруди в добровільному порядку. Отже, цей спір не належить до юрисдикції господарського суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 914/1092/18, на цьому акцентує увагу і Західний апеляційний господарський суд у постанові № 914/2323/18 від 13.08.2019.

Відповідно до пункту 1 частини 1 та частини 6 статті 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи

Зважаючи на зазначене, у відкритті провадженні у справі слід відмовити, оскільки позов не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Розгляд справи підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства Львівським окружним адміністративним судом.

Керуючись статтями 4, 20, 175, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі № 914/2052/19 за позовом Франківської районної адміністрації Львівської міської ради до фізичної особи - підприємця Гунц Лес Ярославівни про демонтаж тимчасової споруди.

2. Позовні матеріали повернути позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Рим Т.Я.