ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
УХВАЛА

15 жовтня 2019 року Справа № 915/2123/19

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О., розглянувши матеріали заяви позивача про забезпечення

позовної заяви Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, пр. Перемоги, 14) в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) (54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (54002, м. Миколаїв, вул. Громадянський узвіз, буд. 1/1)

про: стягнення заборгованості у сумі 433672,30 грн.

в с т а н о в и в:

11.10.2019 Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» про стягнення 365163,75 грн основного боргу за договором №129-р про надання послуг щодо опалення орендованого приміщення, підігріву гарячої води, користування водою і каналізацією, пені у сумі 51316,83 грн, 5113,34 грн інфляційних витрат, 3% річних у сумі 5667,43 грн та судового збору у розмірі 6408,95 грн.

Разом із позовною заявою позивачем подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову, якою позивач просить накласти арешт на грошові кошти відповідача в межах суми 433672,30 грн., які містяться на розрахункових рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» зокрема, але не виключно (, №99 в АТ «ОЩАДБАНК» м. Київ, МФО 300465; № в ПАТ «ПУМБ» м. Одеса, МФО 334851; №UA0442791 в АТ «ПУМБ»; №9595 в АТ «Укрексімбанк» МФО 322313, №0576 Сбербанк Росії, МФО 320627, №2), в тому числі і ті, що стануть відомі та будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

Заяву обґрунтовано посиланням на те, що відповідачем не виконується зобов'язання за договором, не оплачуються рахунки за надані послуги, претензії про погашення заборгованості залишено без відповідей, заборгованість не погашена, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2019, справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/2123/19 та визначено головуючим у справі суддю Ржепецького В.О.

Дослідивши заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про її задоволення з наступних підстав.

Згідно п.п.1, 2 ч.1 ст.137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною відповідачу вчиняти певні дії.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову (ч.3 ст.137 ГПК України).

Забезпечення позову є однією з найважливіших гарантій захисту прав, свобод та інтересів юридичних осіб, певним заходом для створення можливості реального виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог; прийняття передбачених законом заходів щодо забезпечення позову є правом суду, який розглядає спір. Заходи про забезпечення позову застосовується судом, виходячи з обставин справи, змісту заявлених позовних вимог.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо).

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

При цьому обов'язок доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При цьому, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини вказав на те, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в права.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до п.4 Постанови Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" від 22.12.2006р. №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно ст.140 ГПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В силу приписів ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Предметом позову у справі №915/2123/19 є стягнення заборгованості за договором.

З матеріалів позовної заяви та заяви про забезпечення позову вбачається, що позивач просить стягнути з Відповідача заборгованість за Договором № 129-Р про надання послуг щодо опалення орендованого приміщення, підігріву гарячої води, користування водою і каналізацією від 26.09.2007 у розмірі 427263,35 грн, з яких 365165,75 грн - основний борг, 5667,43 грн - 3% річних, 51316,83 грн- пеня, 5113,34 грн-штраф.

Претензії позивача №2297/18-05-02/вих/18 від 05.07.2019 та №2414/18-05-02/вих/18 від 16.07.2019 за Договором № 129-Р від 26.09.2007 щодо заборгованості отримані представником відповідача 15.07.2019 та 22.07.2019 відповідно, заборгованість не погашено.

Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» є відповідачем у декількох справах, зокрема №915/1314/19, №915/1624/19, №915/1827/19, №915/2012/19, які перебувають у провадженні господарського суду Миколаївської області, про стягнення боргів.

Отже, на думку позивача, існує очевидна небезпека щодо реального та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача.

На підставі зазначених вище норм права та враховуючи обставини щодо невиконання відповідачем умов договору та погашення заборгованості, суд приходить до висновку, що заява про вжиття заходів забезпечення позову підлягає задоволенню.

Таким чином, суд вважає доцільним вжити заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти, які належать товариству з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» в межах суми позову 433672,30 грн., які знаходяться на рахунках: №99 в АТ «ОЩАДБАНК» м. Київ, МФО 300465; № в ПАТ «ПУМБ» м. Одеса, МФО 334851; №UA0442791 в АТ «ПУМБ»; №9595 в АТ «Укрексімбанк» МФО 322313, №0576 Сбербанк Росії, МФО 320627, №2), в тому числі і ті, що стануть відомі та будуть відкриті після винесення ухвали суду про накладення арешту.

Суд зазначає, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд бере до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому суд зазначає, що вжиття заходів забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівності сторін, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу.

Відповідно до ст. 141 ГПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів в розмірі, визначеному судом. Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв'язку із забезпеченням позову. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. В ухвалі про забезпечення позову або про зустрічне забезпечення зазначаються розмір зустрічного забезпечення або інші дії, що повинен вчинити заявник в порядку зустрічного забезпечення.

Враховуючи відсутність в розпорядженні суду належних доказів можливості завдання застосованими заходами забезпечення позову збитків відповідачеві, суд не вирішує питання зустрічного забезпечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 145 ГПК України, клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п'яти днів з дня надходження його до суду.

Керуючись ст. ст. 136, 137, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Заяву представника позивача від 11.10.2019 про забезпечення позову у справі - задовольнити.

2. Накласти арешт на грошові кошти, які належать товариству з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» () в межах суми позову 433672,30 грн., які знаходяться на рахунках:

- №99 в АТ «ОЩАДБАНК» м. Київ, МФО 300465;

-№ в ПАТ «ПУМБ» м. Одеса, МФО 334851;

- №UA0442791 в АТ «ПУМБ»;

- №9595 в АТ «Укрексімбанк» МФО 322313,

- №0576 Сбербанк Росії, МФО 320627, №2, в тому числі і ті, що стануть відомі та будуть відкриті після винесення ухвали суду про накладення арешту.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання - 15.10.2019.

5. Ухвала є виконавчим документом та підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

6.Ухвала може бути оскаржена у порядку, визначеному статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

За змістом ч. 8 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

7. За даною ухвалою:

стягувач: Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, пр. Перемоги, 14) в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) (54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23)

боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (54002, м. Миколаїв, вул. Громадянський узвіз, буд. 1/1).

8.Ухвалу негайно надіслати сторонам.

9. Ухвала може бути пред'явлена до виконання відповідно до положень статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" протягом трьох років.

Суддя В.О.Ржепецький