ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2019 р. Справа№ 910/13831/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Смірнової Л.Г.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Орловський С.О. - керівник;

від відповідача: Дмитрієв С.О.,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Прецедент"

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 року (дата складення повного тексту 28.01.2019 року)

у справі № 910/13831/18 (суддя: Смирнова Ю.М.)

за позовом Приватного підприємства "Прецедент"

до Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд"

про визнати недійсним рішення правління

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Прецедент" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд" (далі - відповідач) про визнання недійсним рішення правління Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд", оформлене протоколом засідання правління №17 від 23.04.2018 року про дострокове розірвання договору про надання правової допомоги №22/07/17 від 22.07.2017 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що кількість осіб, які приймали оскаржуване рішення, як члени правління кооперативу, не відповідає кількісному складу правління, передбаченому статутом, рішення прийнято з порушенням ч.1 ст.92 Цивільного кодексу України. Крім того позивач стверджує, що засідання правління було скликано за вимогою особи, яка не є членом спостережної ради, а делегування повноважень члена спостережної ради є незаконним. Також, на думку позивача, оскаржуване рішення є недійсним ще й з підстав порушення порядку скликання засідання правління, на якому воно було прийняте.

Господарський суд міста Києва відмовив у задоволенні позову Приватного підприємства "Прецедент" своїм рішенням від 16.01.2019 року (повний текст рішення складено - 28.01.2019 року).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне підприємство "Прецедент" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Крім того, скаржник просив витребувати додаткові документи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про витребування доказів.

Також, скаржник зазначив, що часткове виконання договору відповідачем не позбавляє останнього права в подальшому ініціювати розірвання договору відповідно до оскаржуваного протоколу і вимагати повернення сплаченого згідно ст.ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Крім того, скаржник зазначив, що він не визнав обставин щодо оплати за надані послуги, а належних доказів виконання відповідач не надав.

При цьому, скаржник вказав, що закінчення строку дії договору не спростовує доводів позивача про порушення його прав та охоронюваного інтересу.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2019 року справу № 910/13831/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Руденко М.А.

Північний апеляційний господарський залишив без руху апеляційну скаргу Приватного підприємства "Прецедент" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 року у справі № 910/13831/18, у зв`язку з порушенням вимог, встановлених ч. 2, 3 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України своєю ухвалою від 01.04.2019 року.

18.04.2019 року апелянтом подано заяву про усунення недоліків в апеляційній скарзі, а саме: надано квитанцію № 0.0..1 від 18.04.2019 року про сплату судового збору на суму 2 643.00 грн, та заяву про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Відтак, скаржником було усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Північний апеляційний господарський суд відкрив провадження у справі №910/13831/18 та призначив розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства "Прецедент" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 року на 10.06.2019 року своєю ухвалою від 23.04.2019 року.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2019 року, у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М., у відпустці, було сформовано для розгляду апеляційних скарг у справі № 910/13831/18 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Смірнова Л.Г., Руденко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2019 року прийнято апеляційну скаргу Приватного підприємства "Прецедент" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 року у справі № 910/13831/18 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Смірнова Л.Г., Руденко М.А.

В судове засідання 10.06.2019 року представники сторін не прибули.

Північний апеляційний господарський суд оголосив перерву у розгляді апеляційної скарги Приватного підприємства "Прецедент" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 року до 25.07.2019 року своєю ухвалою від 10.06.2019 року.

25.07.2019 року в судовому засіданні позивач просив задовольнити клопотання про витребування доказів.

Суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів.

Північний апеляційний господарський суд відклав розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства "Прецедент" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 року на 30.07.2019 року своєю ухвалою від 25.07.2019 року та зобов`язав відповідача надати суду: протокол загальних зборів ОК «ЖБК «Екобуд» від 08.04.2017, яким до складу Правління було обрано 5 осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; протокол загальних зборів ОК «ЖБК «Екобуд» від 05.08.2017 року, яким до складу Правління дообрані ще дві особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7

30.07.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшли документи на виконання вимог ухвали ПАГС від 25.07.2019 року.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2019 року, у зв`язку з перебуванням судді Руденко М.А., у відпустці, було сформовано для розгляду апеляційних скарг у справі № 910/13831/18 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Смірнова Л.Г., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2019 року прийнято апеляційну скаргу Приватного підприємства "Прецедент" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 року у справі № 910/13831/18 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Смірнова Л.Г., Майданевич А.Г.

У судовому засіданні 26.09.2019 року скаржник підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення місцевого господарського суду скасувати.

26.09.2019 року в судовому засіданні представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу Приватного підприємства "Прецедент" залишити без задоволення, рішення господарського суду без змін.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного підприємства "Прецедент" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 22.07.2017 року між Приватним підприємством "Прецедент" (виконавець) та Обслуговуючим кооперативом "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд" (замовник) було укладено договір про надання правової допомоги №22/07/17 (далі - договір) предметом якого є надання правової допомоги в процесі отримання та виконання замовником функцій замовника по завершенню будівництва житлового комплексу із підземним паркінгом та об`єктами соціально-побутового і офісного призначення за адресою: вул. Олевська, 13/50 в кварталі вул. Бахмацької, Олевської, Корсунської і Клавдієвської в Святошинському районі м. Києва на земельній ділянці з кадастровим №:75:051:015.

Згідно п.3.1 договору вартість послуг складає суму в гривні, еквівалентну 10000,00 доларам США згідно офіційного курсу, встановленого НБУ на дату розрахунку.

Відповідно до п. п.4.3 договір укладається на період до укладення між замовником та виконавцем згідно рішення загальних зборів членів Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд" нового договору з тим же предметом договору, що і цей. У випадку, якщо до настання строку здійснення останнього платежу згідно п.3.1.3 не буде прийнято рішення загальних зборів членів Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд", то цей договір припиняє свою дію в останній день місяця, в якому повинен бути здійснений такий платіж.

Договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє до моменту, який настане раніше згідно п.4.3 договору (п.6.2 договору).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Так, за своїм змістом та правовою природою укладений між сторонам правочин є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм ст.ст.901-907 Цивільного кодексу України.

Відповідно до протоколу засідання правління Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд" №17 від 23.04.2018 року, яке скликане на вимогу члена спостережної ради кооперативу Книжник Т.О. в особі представника за довіреністю - Слабінського А.О., присутні (склад правління): ОСОБА_1. - голова правління, ОСОБА_2 - заступник голови правління, ОСОБА_6 . - член правління, ОСОБА_3. - член правління, ОСОБА_4 - член правління, ОСОБА_5. - член правління, ОСОБА_7. - член правління, були прийняті наступні рішення:

- про ініціювання дострокового припинення договору між кооперативом та Приватним підприємством "Прецедент" шляхом укладення додаткової угоди до договору про дострокове розірвання договору за домовленістю сторін з 28.02.2018 року;

- запропонувати виконавцю за договором розумну оплату за частково надані послуги в розмірі визначеної договором вартості послуг, а саме 131879,25 грн;

- у випадку відсутності згоди Приватного підприємства "Прецедент" щодо дострокового розірвання договору за домовленістю сторін, ініціювати дострокове розірвання договору в судовому порядку та здійснити дії, спрямовані на повернення здійснених кооперативом платежів на користь виконавця за договором в повному обсязі.

Вказаний протокол підписаний головою правління, секретарем засідання правління (заступником голови правління) та переліченими членами правління.

Листом за вих.№02/082018-01 від 02.08.2018 року відповідач звернувся до позивача з пропозицією про дострокове припинення укладеного між сторонами договору, запропонував виконавцю за договором розумну оплату за частково надані послуги в розмірі визначеної договором вартості послуг, а саме 131879,25 грн та повідомив про неприйнятність умов припинення договору, запропонованих позивачем листом від 14.06.2018 року.

При цьому, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що він не визнав обставин щодо оплати за надані послуги, а відповідач належних доказів виконання не надав, як безпідставне та таке, що спростовується висновками суду першої інстанції.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, остання, відповідно до ст.9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до ч.1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

За змістом частин 1 - 3 ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

Згідно зі ст. 2 Господарського кодексу України учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є зокрема господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Згідно зі ст. 80 та ч.1 ст. 83 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах - встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем у справі є Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд", створений в організаційно-правовій формі кооперативу.

Правовий статус кооперативів визначений Законом України "Про кооперацію".

Так, відповідно до ст.2 Закону України "Про кооперацію" кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України "Про кооперацію" визначено, що відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про кооперацію", обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу.

Частиною 5 ст. 23 Закону України "Про кооперацію" встановлено, що виробничі кооперативи провадять господарську діяльність з метою одержання прибутку. Інші кооперативи надають послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку.

Отже, обслуговуючий кооператив не є прибутковою організацією і не має на меті одержання прибутку від здійснення власної господарської діяльності, тобто відповідач є суб`єктом некомерційної господарської діяльності.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не є господарським товариством в розумінні норм чинного законодавства України, однак, як юридична особа, є суб`єктом господарювання.

При цьому, колегія суддів відзначає, що спори про визнання недійсними рішень органів управління юридичної особи за позовом особи, яка не є учасником (акціонером, членом, засновником), у тому числі таким, що вибув, у разі оспорювання рішень органів управління юридичної особи, прийнятих після його вибуття не належать до корпоративних спорів, а отже вирішуються господарським судом з урахуванням суб`єктного складу сторін на підставі п. 10 ч.1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого до юрисдикції господарських судів відносяться в тому числі справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Тобто, інші особи, ніж члени кооперативу, права та законні інтереси яких порушено рішенням виконавчого органу кооперативу, вправі оскаржити до суду відповідні рішення як акти, оскільки виконавчий орган кооперативу є органом управління, що приймає обов`язкові для виконання рішення. Це відповідає також нормі ст. 55 Конституції України.

Рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення ст.ст. 203 та 215 Цивільного кодексу України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за ст.216 Цивільного кодексу України.

Рішення органів управління кооперативу є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. При цьому, закон виходить з презумпції легітимності рішень органів управління юридичної особи, тобто зазначені рішення вважаються такими, що відповідають закону, якщо судом не буде встановлено інше.

У зв`язку з цим підставами для визнання недійсними рішень органів управління юридичної особи можуть бути: невідповідність рішень нормам законодавства; порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення зборів (засідань).

Під час розгляду відповідних справ суд має враховувати, що не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення засідань органів управління юридичної особи, є підставами для визнання недійсними прийнятих ними рішень.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Виходячи із змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 року Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Тобто, для визнання недійсним рішення виконавчого органу кооперативу необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факт порушення рішенням прав та законних інтересів позивача не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову.

Згідно ч. 3 ст.162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ч.ч. 1-3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з розглядуваним позовом, позивачем повинно бути доведено належними та допустимими доказами порушення вимог закону або установчих документів кооперативу під час скликання та проведення засідання виконавчого органу кооперативу, а також факт порушення його прав та законних інтересів з боку відповідача.

За змістом ст.92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно ст.16 Закону України "Про кооперацію", виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу. Виконавчий орган підзвітний вищому органу управління кооперативу і несе перед ним відповідальність за ефективність роботи

кооперативу. У кооперативі, до складу якого входить менше ніж 10 членів, обирається лише голова кооперативу. Виконавчий орган кооперативу: здійснює управління кооперативом у період між загальними зборами членів кооперативу, забезпечує виконання їх рішень; представляє кооператив у відносинах з органами державної влади та органами місцевого самоврядування, міжнародними організаціями, юридичними та фізичними особами; укладає угоди між кооперативом та іншими особами; діє від імені кооперативу в межах, передбачених статутом кооперативу. Виконавчий орган може бути наділений іншими повноваженнями, визначеними вищим органом управління кооперативу або статутом кооперативу. Члени правління та голова кооперативу обираються загальними зборами членів кооперативу на строк, визначений статутом, але не більше ніж на п`ять років. Порядок обрання або відкликання членів правління та голови кооперативу, а також порядок проведення засідань правління кооперативу та прийняття ним рішень визначаються статутом кооперативу.

Відповідно до розділу 10 статуту Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд", затвердженого загальними зборами членів кооперативу згідно протоколу №2 від 07.02.2017 року, правління (або голова кооперативу) здійснює керівництво поточною діяльністю обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу відповідно до статуту і положення, що затверджується загальними зборами. Правління (або голова кооперативу) вирішує всі питання оперативної господарської діяльності обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу, крім тих, які відносяться до виняткової компетенції загальних зборів. Правління у складі голови правління, його заступника та двох членів (або голова кооперативу) обирається загальними зборами з числа членів обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу строком на 2 роки, правління (або голова кооперативу) обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу, зокрема, представляє обслуговуючий кооператив житлово-будівельний кооператив у відносинах з українськими й іноземними громадянами, підприємствами, установами й організаціями, державними і судовими органами і будь-якими іншими суб`єктами; укладає договори (угоди) по предмету господарської діяльності кооперативу за винятком тих правочинів, прийняття рішення щодо яких віднесене до компетенції загальних зборів, обмеження правління щодо прийняття рішень про укладення будь-яких правочинів (договорів), інших юридичних актів, розрахунково - банківських, фінансових та інших документів кооперативу, чи здійснення платежів в будь-яких формах складає загальну суму до 1000000,00 грн в т.ч. ПДВ, голова правління (або голова кооперативу) має право без довіреності виконувати дії від імені обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу, у тому числі відкривати і закривати рахунки в банківських установах, здійснювати операції, виступати від імені обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу у взаємовідносинах з будь-якими третіми особами, укладати будь-які договори й угоди, давати вказівки, обов`язкові для виконання всіма членами обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу, здійснювати інші дії від імені обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу, обмеження голови правління здійснювати операції, самостійно, без рішення правління підписувати фінансові документи, договори від імені кооперативу складає загальну суму не більше 50000,00 грн в т.ч. ПДВ, правління кооперативу вирішує питання, що відносяться до його компетенції, на своїх засіданнях, засідання правління кооперативу скликаються головою правління за необхідності вирішення питань, віднесених до компетенції правління, засідання правління можуть скликатися також на вимогу будь-якого члена правління, ревізійної комісії, спостережної ради, а також групи членів кооперативу чисельністю не менше 20 відсотків від загального числа членів кооперативу, засідання правління проводиться по мірі необхідності, але не рідше одного разу в три місяці, скликається головою і вважається правомочним, якщо в ньому приймає участь не менше 2/3 його членів, рішення правління обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу приймається 2/3 голосів від загальної чисельності членів правління, рішення, прийняті правлінням, оформляються у вигляді протоколів засідань правління кооперативу, протоколи засідань правління кооперативу підписуються головою правління кооперативу і секретарем засідання правління кооперативу (п.п.10.1, 10.2, 10.4.1, 10.4.2, 10.7, 10.9, 10.10, 10.11).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на вищевказаному засіданні правління Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд" за яким було складено протокол №17 від 23.04.2018 року, були прийняті рішення з питань, які входять до компетенції правління відповідача та породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин, тобто в даному випадку для самого відповідача у справі.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як наладжене твердження позивача про порушення його права та охоронюваного інтересу прийнятими рішеннями засідання правління Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Екобуд" за яким було складено протокол №17 від 23.04.2018 року.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що укладений між сторонами договір про надання правової допомоги №22/07/17 від 22.07.2017 року не було розірвано у судовому порядку, вказаний правочин припинив свою дію 31.10.2018 року, тобто до прийняття оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що часткове виконання договору відповідачем не позбавляє останнього права в подальшому ініціювати розірвання договору відповідно до оскаржуваного протоколу і вимагати повернення сплаченого згідно ст. ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Крім того, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про витребування додаткових доказів, з огляду на наступне.

У клопотанні про витребування доказів позивач просив витребувати у відповідача протокол загальних зборів Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Екобуд» від 08.04.2017 року, яким до складу правління було обрано 5 осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , та протокол загальних зборів Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Екобуд» від 05.08.2017 року, яким до складу правління були дообрані ще дві особи: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Відповідно до ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Так, суд першої інстанції правомірно відмовив у його задоволенні, оскільки позивачем на час подання даного клопотання не було надано суду першої інстанції належних доказів вжиття заходів для самостійного отримання зазначених в клопотанні доказів та не було доведено неможливості самостійно отримати зазначені в клопотанні докази.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що матеріали справи містили достатньо доказів для прийняття правомірного рішення, зокрема, обставини які може підтвердити/спростувати відповідний доказ (за твердженням позивача) не вплинули б на висновки першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що відповідач на виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 25.07.2019 року надав суду належним чином звірені копії протоколу загальних зборів ОК «ЖБК «Екобуд» від 08.04.2017 року та протокол загальних зборів ОК «ЖБК «Екобуд» від 05.08.2017 року, які в свою чергу не спростовують висновків суду першої інстанції викладені у оскаржуваному рішенні.

З огляду на викладене та враховуючи, що скаржником не доведено належними та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказами факту порушення його прав та законних інтересів з боку відповідача внаслідок прийняття останнім оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Прецедент" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2019 року у справі №910/13831/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/13831/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Л.Г. Смірнова

А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексту 15.10.2019 року.