ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2019 р. Справа№ 910/4485/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Бовсуновська Ю.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Олександрівни

на рішення Господарського суду міста Києва

від 15.07.2019

у справі № 910/4485/19 (суддя Ковтун С. А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РІВЕРСАЙД ГРУП»

до Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Олександрівни

про стягнення 19 554,00 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РІВЕРСАЙД ГРУП» (далі - ТОВ «РІВЕРСАЙД ГРУП», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Олександрівни (далі - ФОП Фещенко Н.О., відповідач ) про стягнення 19 554, 00 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що в якості підтвердження наміру укласти договір про ремонт колісного транспортного засобу позивачем перераховано відповідачу 39 554, 00 грн. передоплати, однак в подальшому сторони не змогли домовитись щодо строку виконання робіт, відтак позивач вважав, що відповідач безпідставно утримує згадані кошти та просив стягнути не повернуту їх частину в розмірі 19 554, 00 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2019 у справі № 910/4485/19 повністю задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «РІВЕРСАЙД ГРУП» до Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Олександрівни. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Олександрівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РІВЕРСАЙД ГРУП» 19 554,00 грн. боргу, 1 921,00 грн. судового збору, 2 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із згаданим рішення, ФОП Фещенко Наталія Олександрівна оскаржила його в апеляційному порядку та просила його скасувати. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта зводяться до того, що між сторонами укладено усуну угоду про надання послуг по виконанню робіт, зокрема, ремонту автомобіля, який з 19.07.2018 по 23.01.2019, тобто 189 днів, фактично перебував на станції технічного обслуговування відповідача, за що відповідачем нараховано позивачу 7 938, 00 грн. Крім цього, апелянтом виконано роботи зі зняття та розбори двигуна, часткового ремонту блоку циліндра, вартість яких з урахуванням стоянки за 189 днів склала 15 738, 00 грн. За твердженнями апелянта, 23.01.2019 на електронну адресу позивача було направлено відповідний акт виконаних робіт на суму 15 738, 00 грн., без жодних вмотивованих претензій позивача щодо якості та/або кількості виконаних робіт апелянт вважав, що його заборгованість перед позивачем становить лише 3 816, 00 грн., а не 19 554, 00 грн., як зазначено в оскаржуваному рішенні суду.

Враховуючи ціну позову у даній справі (19 554, 00 грн.), яка становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та відсутність клопотань учасників справи про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з їх повідомленням (викликом), апеляційний суд дійшов висновку, що дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 07.12.2018 ФОП Наталією Олександрівною виставлено ТОВ «РІВЕРСАЙД ГРУП» рахунок-фактури № 049 на оплату вартості робіт щодо діагностики та ремонту мотора на загальну суму 13 400, 00 грн. та вартості запчастин (матеріалів) на загальну суму 26 154, 00 грн., всього на 39 554, 00 грн.

14.12.2018 на підставі згаданого рахунку позивач на підтвердження наміру укласти договір про ремонт колісного транспортного засобу сплатив відповідачу 39 554, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3203 від 14.12.2018 з призначенням платежу «Сплата за діагностику та ремонт зг. рахунок-фактура № 049 від 07.12.2018 без ПДВ».

Проте, за твердженнями позивача, в подальшому сторони не змогли домовитись щодо строку виконання робіт, адже представник відповідача неодноразово пропонував перенести дату початку виконання робіт, в результаті чого не зміг забезпечити участь спеціаліста, який би в розумний строк приступив до проведення ремонту. Договір між сторонами так і не було укладено.

В зв`язку з цим, 28.12.2018 позивач на електронну адресу відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_2 надіслав лист з проханням повернути кошти в розмірі 39 554,00 грн.

25.01.2019 відповідач платіжним дорученням № 9 від 25.01.2019 з призначенням платежу «Повернення помилково сплачених коштів згідно листа № 63 від 28.12.2018 без ПДВ» частково повернув кошти в розмірі 10 000, 00 грн.

29.01.2019 позивач направив відповідачу листа з вимогою повернути всю суму сплаченого позивачем авансу в строк до 04.02.2019, який отримано відповідач 13.02.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

15.02.2019 відповідач частково повернув кошти в розмірі 10 000, 00 грн. на підставі платіжного доручення № 11 від 15.02.2019 з призначенням платежу «Повернення помилково сплачених коштів згідно листа № 63 від 28.12.2018 без ПДВ».

Спір між сторонами у даній справі виник, на думку позивача, в зв`язку з невиконанням відповідачем свого зобов`язання щодо повернення частини перерахованих ним коштів в розмірі 19 554, 00 грн.

Разом з цим, відповідач (апелянт) заперечуючи проти позову, стверджував, що між сторонами було укладено усуну угоду про надання послуг по виконанню робіт, зокрема, ремонту автомобіля, на виконання якої відповідач виконав роботи зі зняття та розбори двигуна, часткового ремонту блоку циліндра, вартість яких з урахуванням стоянки за 189 днів склала 15 738, 00 грн.

Зобов`язанням згідно ст. 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов`язки (ч. 1, 2 ст. 11 ЦК) виникають із дій осіб, які передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Правочин згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин (ч.ч. 1, 2 ст. 205 названого Кодексу) може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов`язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін (ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України).

За приписами п. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Договір на підставі ст. 638 ЦК України є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції, пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору (ч. 1 ст. 641 згаданого Кодексу).

Положеннями ч.1 ст. 642 ЦК України встановлено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказано строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом встановленого актом цивільного законодавства строку, а якщо цей строк не встановлено - протягом нормально необхідного для цього часу (ч. 2 ст. 644 ЦК України).

Зміст господарського договору на підставі ст.180 ГК України становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджених сторонами, так і тими, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов`язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Господарський договір (ст.181 ГК України) за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

У відповідності до ч.3 згаданої статті ГК України сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Проте матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів укладення сторонами господарського договору у спрощений спосіб, зокрема, доказів обміну сторонами листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами з відомостями про узгодження ними усіх істотних умов щодо предмету договору (його найменування, виду, кількості, якості тощо), переліку робіт, ціни договору в розмірі 39 554, 00 грн. та строку його дії.

Крім цього, для з`ясування факту вчинення договору та його змісту необхідно також виходити з приписів ч. 2 ст. 205 ЦК України, відповідно до яких він може вважатися здійсненим за умови вчинення сторонами таких дій, що засвідчують їхню волю до настання бажаного правового результату.

Разом з цим, надана відповідачем суду апеляційної інстанції роздруківка акту виконаних робіт № 2 від 23.01.2019 на суму 15 738, 00 грн., який включає вартість стоянки в розмірі 7 938, 00 грн., вартість зняття та розбори двигуна в розмірі 6 000, 00 грн. та частковий ремонт блоку циліндра в розмірі 1 800, 00 грн., не приймається судом апеляційної інстанції в якості належного та допустимого доказу виконання відповідачем цих робіт на згадану суму та їх прийняття позивачем, адже являється лише заповненим формуляром, який не підписано навіть виконавцем робіт (відповідачем).

При цьому, згідно наданої відповідачем роздруківка з його електронної пошти файл «Акт № 2 Ріверсай…» було направлено на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_3, в той час як позивач зазначав, що його електронною адресою є: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4, з якої відповідачу й надсилався лист про повернення коштів.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_3 належить позивачу і ним було отримано вищезгаданий акт виконаних робіт, як й того, що відповідач направляв його на поштову адресу позивача відповідачем не надано та матеріали справи не містять.

Твердження відповідача (апелянта) щодо фактичного перебування автомобіля позивача на його станції технічного обслуговування з 19.07.2018 по 23.01.2019, тобто протягом 189 днів, не заслуговують на увагу, адже в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження прийняття та повернення автомобіля, а виставлений відповідачем рахунок-фактури на оплату всіх робіт та матеріалів на суму 39 554, 00 грн. датовано 07.12.2018, тобто майже через 5 місяців після дати, з якої, на думку апелянта, автомобіль позивача знаходився у нього.

З огляду на наведене, посилання скаржника на укладення сторонами усної угоди про надання послуг по виконанню робіт, зокрема, ремонту автомобіля, тобто укладення договору у спрощений спосіб, а також виконання відповідачем робот зі зняття та розбору двигуна, часткового ремонту блоку циліндра, вартість яких з урахуванням стоянки за 189 днів склала 15 738, 00 грн., відхиляються судом апеляційної інстанції як безпідставні та необґрунтовані.

За приписами ч. ч. 1-2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають в зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають:

1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;

4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Таким чином, за відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів укладення сторонами господарського договору у спрощений спосіб, досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов договору, а також доказів виконання відповідачем робіт зі зняття та розбору двигуна, часткового ремонту блоку циліндра, вартістю з урахуванням стоянки за 189 днів 15 738, 00 грн. та їх прийняття позивачем, неповернуту частину сплачених позивачем коштів в розмірі 19 554, 00 грн. відповідач на даний час утримує безпідставно. Доказів повернення відповідачем одержаної суми матеріали справи також не містять.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України 19 554, 00 грн. безпідставно збережених коштів, які позивачем доведено належними та допустимими доказами, відповідачем жодним чином не спростовано, відтак такі підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи відповідача (апелянта) з приводу неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Фещенко Наталії Олександрівни залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2019 у справі № 910/4485/19 - без змін.

Матеріали справи № 910/4485/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 10.10.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук