СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2019 р. Справа № 922/3637/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Білоусова Я.О., суддя Шутенко І.А.

за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮБК Плюс" (вх. № 1695 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 18.04.2019 у справі №922/3637/18, ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Присяжнюком О.О., дата складання повного тексту рішення 19.04.2019,

за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк", м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮБК Плюс", м. Харків,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк", звернувся до Господарського суду Харківської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮБК ПЛЮС" про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу №4Ю16082ЛИ від 16.09.2016 в розмірі 26410391,91грн (12637354,45грн - прострочена заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна; 9768955,31грн - прострочена заборгованість з винагороди за користування майном; 4004082,15 грн. - пеня за порушення грошового зобов`язання), а також позивач просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 18.04.2019 у справі №922/3637/18 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮБК Плюс" на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" заборгованість за договором фінансового лізингу №4Ю16082ЛИ від 16.09.2016 в розмірі 26410391,91грн (12637354,45грн - прострочена заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна; 9768955,31грн - прострочена заборгованість з винагороди за користування майном; 4004082,15грн - пеня за порушення грошового зобов`язання), витрати по сплаті судового збору в сумі 396155,88грн.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 18.04.2019 у справі №922/3637/18 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову АТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "ЮБК Плюс" повністю.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.06.2019 (колегією суддів у складі: головуючий суддя - доповідач Фоміна В.О., суддя Шевель О.В., суддя Шутенко І.А.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "ЮБК Плюс" на рішення Господарського суду Харківської області від 18.04.2019 у справі №922/3637/18; повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 08.08.2019.

26.07.2019 до Східного апеляційного господарського суду від ТОВ "ЮБК Плюс" надійшло клопотання про призначення експертизи (вх. № 7005), в якому відповідач з посиланням на приписи статті 99 ГПК України просить суд призначити судову економічну експертизу у справі № 922/3637/18 та на вирішення судового експерта поставити такі питання:

- чи відповідає наявний у матеріалах справи № 922/3637/18 розрахунок заборгованості ТОВ "ЮБК ПЛЮС" (в тому числі, але не виключно по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна, суми винагороди за користування майном, пені) перед АТ КБ "ПРИВАТБАНК" умовам укладеного між вказаними сторонами договору фінансового лізингу від 16.09.2016 №4Ю16082ЛИ та додаткових угод до нього;

- чи підтверджується розмір заборгованості ТОВ "ЮБК ПЛЮС" перед АТ КБ "ПРИВАТБАНК" за договором фінансового лізингу від 16.09.2016 №4Ю16082ЛИ та додаткових угод до нього, первинними бухгалтерськими документами;

- яка сума заборгованості по лізинговим платежам існує у ТОВ "ЮБК ПЛЮС" перед АТ КБ "ПРИВАТБАНК" за договором фінансового лізингу від 16.09.2016 №4Ю16082ЛИ та додаткових угод до нього;

- яка сума заборгованості по відсоткам з винагороди за користування майном існує у ТОВ "ЮБК ПЛЮС" перед АТ КБ "ПРИВАТБАНК" за договором фінансового лізингу від 16.09.2016 №4Ю16082ЛИ та додаткових угод до нього;

- яка сума пені має бути нарахована за порушення грошового зобов`язання ТОВ "ЮБК ПЛЮС" перед АТ КБ "ПРИВАТБАНК" за договором фінансового лізингу від 16.09.2016 №4Ю16082ЛИ та додаткових угод до нього.

Також, заявник просить проведення судової економічної експертизи у справі №922/3637/18 доручити експертам Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса (61177, м. Харків, вул. Золочівська, 8а); витрати на проведення експертизи покласти на відповідача; провадження у справі №922/3637/18 зупинити до вирішення експертом поставлених перед ним питань та надходження до суду висновку експерта.

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що відповідач не погоджується з розміром боргу з винагороди за користування майном, оскільки бухгалтерські документи позивача не містять детального розрахунку яка відсоткова ставка застосовувалася та на які суми, а тому, на його думку, з наданих позивачем розрахунків неможливо встановити дійсний розмір боргу.

Заявник вважає, що позивач повинен був на суму несплаченої вартості майна нарахувати відповідні відсотки згідно з умовами пункту 2.3.2 договору, а не відносити несплачений залишок вартості майна у прострочку та нараховувати на цей залишок пеню.

Також, за твердженням відповідача , позивач на власний розсуд визначив призначення лізингових платежів та зарахував їх таким чином, щоб у відповідача збільшувалася заборгованість зі сплати вартості майна, на яку потім нараховувалися підвищені відсотки і пеня.

З урахуванням цих обставин, відповідач зазначає про необхідність проведення судової експертизи в даному випадку з таких підстав:

- матеріали справи містять досить об`ємний та складний з економічної, арифметичної та фінансової точки зору розрахунок і контррозрахунок та без застосування спеціальних знань, навичок та вмінь у сфері фінансів і бухгалтерського обліку неможливо належним чином розрахувати дійсний розмір боргу;

- зміст та розмір розрахунку, який наданий відповідачем, значно відрізняється від змісту розрахунку, наданого позивачем. Усунення розбіжностей між позиціями сторін та визначення дійсного розміру заборгованості відповідача потребує застосування спеціальних знань, що зумовлює необхідність призначення відповідної судової експертизи;

- відсутні будь-які акти звірки взаєморозрахунків між сторонами, що ускладнює можливість проведення об`єктивного та повного розрахунку, а також прийняття законного й обґрунтованого рішення у справі.

На думку заявника, для усунення розбіжностей у визначенні розміру заборгованості необхідні спеціальні знання економічного та бухгалтерського характеру, оскільки необхідно визначити чи відповідає поданий позивачем розрахунок заборгованості відповідним розрахунковим документам та обставинам справи.

26.07.2019 до Східного апеляційного господарського суду від АТ КБ "ПриватБанк" надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№7022), в якому позивач просить апеляційну скаргу ТОВ "ЮБК Плюс" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 18.04.2019 у справі №922/3637/18 без змін.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2019 у зв`язку з відпусткою судді Шевель О.В. здійснено повторний розподіл судової справи № 922/3637/18 та визначено наступний склад колегії суддів для її розгляду: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Білоусова Я.О., суддя Шутенко І.А.

В судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 08.08.2019 представник апелянта підтримав заявлене клопотання про призначення судової економічної експертизи в повному обсязі, зазначивши про необхідність спеціальних знань для з`ясування розміру заборгованості за договором фінансового лізингу від 16.09.2016 №4Ю16082ЛИ. Також, надав пояснення щодо обставин справи з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги.

Присутній в судовому засіданні представник позивача заперечував проти заявленого клопотання з огляду на те, що матеріали справи не містять розбіжностей щодо суми заборгованості за спірним договором, у тому числі в розрахунках; зазначив про законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду та заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

Судова колегія дійшла висновку про неможливість вирішення заявленого клопотання про призначення експертизи в даному судовому засіданні та закінчення розгляду справи, а тому в судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 08.08.2019 відповідно до вимог частини 2 статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву у розгляді справи до 10.09.2019.

В судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 10.09.2019 представник апелянта просив розглянути клопотання про призначення експертизи; зазначив про відсутність будь-яких актів звірки взаєморозрахунків між сторонами за договором фінансового лізингу, а також наголошував про складність здійснення розрахунків за договором фінансового лізингу, що є предметом розгляду в даній справі, з урахуванням наявності між сторонами укладеного іншого договору фінансового лізингу та неясністю порядку зарахування позивачем лізингових платежів.

Представник позивача наголошував на тому, що банком здійснювались заходи щодо проведення між сторонами звірки взаєморозрахунків за договорами фінансового лізингу, про що листом було повідомлено відповідача, проте даний лист залишено без відповіді. Вказує на відсутність суперечностей щодо зарахування лізингових платежів за іншим договором фінансового лізингу з огляду на наявність в призначенні платежу посилання на відповідний договір, що вбачається, зокрема, з банківських виписок.

З метою забезпечення всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх матеріалів справи та доказів на їх підтвердження, зокрема, щодо необхідності з`ясування питань, які обговорювались у судовому засіданні 10.09.2019, в судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 10.09.2019 відповідно до вимог частини 2 статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву у розгляді справи до 03.10.2019.

Розглянувши в судовому засіданні апеляційного господарського суду 03.10.2019 клопотання відповідача про призначення судової експертизи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на таке.

Як визначено у статті 1 Закону України "Про судову експертизу", судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.

Необхідність судової експертизи в господарському судочинстві зумовлена тим, що в процесі здійснення правосуддя суд стикається з необхідністю встановлення таких фактів (обставин), дані про які потребують спеціальних досліджень.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Згідно з частиною 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Згідно з пунктом 1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5) одним з основних видів (підвидів) експертиз є економічна експертиза, яка включає дослідження документів бухгалтерського, податкового обліку і звітності; дослідження документів про економічну діяльність підприємств і організацій, дослідження документів фінансово-кредитних операцій.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що судова експертиза призначається лише в разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Питання про призначення судової економічної експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Як вже було зазначено вище, відповідач в обґрунтування клопотання про призначення експертизи зазначив про складність і помилковість розрахунків позивача, про відсутність усіх необхідних даних для перевірки правильності розрахунків при нарахуванні відсоткової винагороди та про невідповідність розрахунку пені умовам договору.

Одночасно колегія суддів звертає увагу, що відповідач на підтвердження заперечень не надає зустрічного розрахунку як по простроченій винагороді за користування майном так і пені, тоді як вихідні дані, а саме - погоджені умови договору та фактично виконувані ним платежі йому очевидно відомі.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що визначення розміру заборгованості у даній справі, що виникла на підставі договору фінансового лізингу, не потребує спеціальних знань та здійснюється безпосередньо судом шляхом дослідження доказів, поданих сторонами як то (умов укладеного кредитного договору , виписки по рахункам, платіжних доручень).

Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що матеріали справи не містять взаємно суперечливих доказів, наявність яких є основною підставою для призначення експертизи. Зокрема, відповідач не звірив розрахунки з позивачем та не надав до матеріалів справи свого контррозрахунку, а також доказів, які б свідчили про наявність певних розбіжностей з розрахунком позивача (в тому числі розрахунку спеціалістів щодо наявності розбіжностей з розрахунком позовних вимог).

Крім того, відповідачем не надано доказів того, що укладаючи договір, на підставі якого заявлено позов у даній справі, він не був обізнаний з умовами п. 2.3.2 договору, а також не обґрунтовано документально неможливості або неправильного застосування наведеної в цьому пункті формули.

В матеріалах справи містяться картки рахунку 61.1 та рахунку 68.4 за 01.01.16-31.12.18 ТОВ ЮБК Плюс, додані до відзиву на позовну заяву, які за своєю природою є внутрішніми бухгалтерськими/фінансовими документами підприємства відповідача, тому не можуть бути розцінені господарським судом як первинні документи в розумінні вимог ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, або як відповідний контррозрахунок позовних вимог.

Окрім цього, не може бути підставою для призначення експертизи лише факт наявності складнощів у відповідача з розрахунком заборгованості, при цьому, власний розрахунок відповідач в ході розгляду справи ні в місцевому господарському суді, ні в апеляційному господарському суді не надав.

Враховуючи відсутність взаємно суперечливих доказів у справі (зокрема, розрахунків обох сторін у справі), що обумовлює відсутність необхідності у спеціальних знаннях, клопотання відповідача про призначення судової економічної експертизи у справі судовою колегією відхилено за недоведеністю та безпідставністю.

До того ж, судова колегія звертає увагу, що поставлені на вирішення судового експерта питання не вимагають спеціальних досліджень, а їх вирішення віднесено до компетенції суду.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення, проте відповідач не скористався наданим процесуальним законом правом з метою захисту своїх прав та не надав будь-якого експертного висновку на поставлені запитання.

В судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 08.08.2019 представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, зазначив про необґрунтованість розрахунку заборгованості за спірним договором, у зв`язку з чим просив скасувати рішення суду першої інстанції. Представник позивача, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, а тому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про такі обставини.

З матеріалів справи вбачається, що 16.09.2016 між ПАТ КБ Приватбанк (правонаступником якого є АТ КБ Приватбанк) (банк, позивач) та ТОВ "ЮБК Плюс", (лізингоодержувач, відповідач) укладено договір фінансового лізингу №4Ю16082ЛИ(далі договір), відповідно до пункту 1.1 якого банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне володіння та користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу (ділі лізинг).

Пунктом 1.2 договору передбачено, що на дату укладення цього договору вартість майна становить 88454625,00 гривень.

Відповідно до пункту 1.4 договору для здійснення лізингоодержувачем платежів за цим договором банк відкриває рахунки:

- рахунок для сплати вартості предмета лізингу № 0585;

- рахунок для сплати винагород за лізингом № 2049.

Розділом 2 договору визначено розмір лізингових платежів, порядок їх розрахунку та сплати.

Згідно з пунктом 2.1 договору розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються додатком № 2.

Лізингові платежі сплачуються на рахунок, зазначений у пункті 1.4. цього договору (п. 2.2. договору).

Відповідно до пункту 2.3 договору лізингоодержувач сплачує банку винагороди на рахунок, зазначений у пункті 1.4 цього договору:

- винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)" у розмірі 500,00 грн. у день укладення цього договору (п.2.3.1);

- відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений в додатку 2 (п. 2.3.2).

Додатковою угодою від 04.11.2016 змінено процентну ставку відсоткової винагороди за користування майном з 12 % на 10,5 % річних;

- у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених цим договором відсоткова винагорода за користування майном складає 24% (згідно з додатковою угодою від 04.11.2016 21 %) річних від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно додатку №2 (п.2.3.3).

Додатковою угодою від 04.11.2016 змінено процентну ставку відсоткової винагороди за користування майном з 24 % на 21 % річних.

Умови передачі майна зазначено у розділі 3 договору (п.1.5 договору).

Відповідно до пункту 3.1 договору передача банком і прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно з актом прийому-передачі майна зазначеним у додатку №3, що є невід`ємною частиною цього договору (далі додаток № 3). З моменту підписання додатку № 3 лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує в повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну в результаті експлуатації майна. Ризик невідповідності майна цілям використання цього майна несе лізингоодержувач.

Акт прийому-передачі майна сторони укладають та підписують в дату укладення цього договору. З дати підписання сторонами акту прийому-передачі майна лізингоодержувач приймає його від банку в платне володіння та користування (п. 3.3 договору).

Згідно з пунктом 4.1 договору протягом усього терміну дії цього договору майно є власністю банка. Умови переходу право власності на майно: майно переходить у власність лізингоодержувача за умови сплати банку всієї суми лізингових платежів, а також всіх інших платежів за цим договором (п. 4.3 договору).

Розділами 5-6 договору визначено права та обов`язки сторін.

Так, виходячи з положень пункту 6.2.8 договору, лізингоодержувач зобов`язується не зменшувати суму лізингових платежів, а також не затримувати виплату чергового лізингового платежу, якщо дані зміни не погоджені сторонами та не передбачені договорами про внесення змін до цього договору.

Згідно з пунктом 6.2.11 договору лізингоодержувач зобов`язується сплачувати банку:

- винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)";

- лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна);

- відсоткову винагороду за користування майном;

- інші витрати банка, безпосередньо пов`язані з цим договором.

Пунктом 7.1 договору встановлено, що у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, по сплаті винагород, сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Сплата пені здійснюється у гривні.

Відповідно до пункту 7.9 договору строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, винагород, неустойки пені, штрафів, інших платежів/витрат за цим договором встановлюються сторонами тривалістю 15 років.

Згідно з пунктом 10.3 договору додаток 1 (предмет фінансового лізингу нерухоме майно), додаток 2 (графік лізингових платежів), додаток 3 (акт прийому-передачі майна) є невід`ємними частинами цього договору.

Строк дії цього договору з дати підписання цього договору по 25.08.2024. В частині невиконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінений у випадку дострокового виконання зобов`язань лізингоодержувача за договором, у випадку розірвання договору (п. 9.1 договору).

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Строк дії цього договору обумовлений строком лізингу. Цей договір втрачає свою силу після виконання сторонами усіх зобов`язань (п. 9.2 договору)

Відповідно до пункту 10.4 договору договір та додатки укладено/підписано в необхідній кількості примірників з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" у порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 19.02.2016, укладеного сторонами.

Додатком №2 до договору фінансового лізингу № 4Ю16082ЛИ "Графік лізингових платежів (графік відшкодування вартості майна)" сторони визначили порядок сплати лізингових платежів, дату сплати та розмір (а.с. 21-22).

Згідно з додатком № 3 до договору фінансового лізингу № 4Ю16082ЛИ банк на праві власності передав, а лізингоодержувач прийняв у платне володіння та користування за актом № 1 прийому-передачі майна від 16.09.2016 без зауважень наступне нерухоме майно загальною вартістю 88454625,00 грн:

- за адресою: Харківська область, Валківський район, с. Корсунівка, вул, Нагірна, буд. 17 (сімнадцять): нежитлова будівля, загальна площа 70 кв.м. Опис об`єкту: А-1 - нежитлова будівля (АЗС з магазином), загальною площею 70,0 кв.м, 1 - огорожа; 2 - зливна яма; 3 - зливна яма;

- за адресою: Харківська обл., Валківський р., с. Гонтів Яр, вул. Весняна (колишня вулиця Кірова), буд. 61 (шістдесят один): нежитлова будівля, загальною площею 69,1 кв.м, що складається з: літ. А-1 нежитлова будівля (АЗС з магазином), загальною площею 69Д кв.м, огорожа, 1, зливна яма, 2, зливна яма, 3;

- за адресою: Харківська область, АДРЕСА_1 район, с. Мусійки, вулиця Харківська, будинок 209 (двісті дев`ять): комплекс, автозаправна станція, яка складається з: операторна, цегла літ. А1, загальною площею 70,6 кв. м, навіс літ. а; Бензинові колонки №1, пожежний резервуар №2; паливні резервуари №3; вигрібна яма №4; паркан №5; замощення №1.

Договір та акт прийому-передачі майна підписаний повноважними представниками сторін шляхом накладення електронних цифрових підписів, про що сторони домовилися в угоді про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 19.02.2016. Сторони не мають заперечень/застережень, щодо передачі та отримання майна.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з наявністю простроченої заборгованості за договором фінансового лізингу позивач листом від 06.07.2018 №Э.Upr 1/3-318028 звернувся до ТОВ "ЮБК Плюс" з вимогою терміново сплатити суму простроченої заборгованості за договором та надати фінансову інформацію відповідно до п.п. 6.2.12 п. 6.2 договору.Зазначений лист надіслано на адресу відповідача, яка зареєстрована у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проте повернуто засобами поштового зв`язку за зворотною адресою.

Позовна заява обґрунтована тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором фінансового лізингу від 16.09.2016 № 4Ю16082ЛИ неналежним чином виконує зобов`язання за договором в частині сплати лізингових платежів, оскільки з графіку лізингових платежів вбачається, що після сплати лізингового платежу 25.09.2018 у розмірі 1040642,65 грн залишок заборгованості по лізинговим платежам в рахунок вартості майна повинен складати 73885627,90 грн. Проте, виписка по рахунку 2071 свідчить, що станом на 28.09.2018 року залишок заборгованості за лізинговими платежами в рахунок вартості майна складає 86522982,35 грн.

Таким чином, банк вважає, що у лізингоодержувача наявна прострочена заборгованість за лізинговими платежами в рахунок вартості майна в розмірі 12637354,45 грн. (86522982,35 73885627,90).

Крім того, за доводами позивача, станом на 31.08.2018 несплачена заборгованість лізингоодержувача по відсотковій винагороді за користування майном становить 9768955,31 грн, на підтвердження чого позивачем до матеріалів справи надано виписку по рахунку 2078.

Окрім цього, у зв`язку з порушенням лізингоодержувачем термінів сплати лізингових платежів та відсоткової винагороди за користування майном, позивачем на підставі пункту 7.1 договору нараховано пеню у розмірі 4004082,15 грн.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача з позовом до господарського суду про стягнення з відповідача простроченої заборгованості за договором фінансового лізингу від 16.09.2016 № 4Ю16082ЛИ по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна в сумі 12637354,45 грн, простроченої заборгованості з винагороди за користування майном в сумі 9768955,31 грн, пені за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 4004082,15 грн.

18.04.2019 місцевим господарським судом ухвалено оскаржуване рішення про задоволення позову (а.с. 174-181).

Вказане рішення суду першої інстанції з посиланням на приписи статей 11, 509, 526, 530, 549, 611, 627, 806 Цивільного кодексу України, статей 173, 174, 216, 230, 231 Господарського кодексу України, статей 1, 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", мотивоване тим, що матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором фінансового лізингу від 16.09.2016 № 4Ю16082ЛИ в частині повної та своєчасної сплати лізингових платежів, у зв`язку з чим місцевий господарський суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за вказаним договором по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна в сумі 12637354,45 грн, простроченої заборгованості з винагороди за користування майном в сумі 9768955,31 грн, а також зазначив на правомірності позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 4004082,15 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, в апеляційній скарзі відповідач не погоджується з розміром боргу з винагороди за користування майном, оскільки бухгалтерські документи позивача не містять детального розрахунку того яка відсоткова ставка застосовувалася і на які суми.

Скаржник стверджує, що банк не може вимагати стягнення заборгованості за лізинговими платежами в рахунок вартості майна тому, що майно належить банку на праві власності, а відповідачу на праві користування з подальшою можливістю його викупу (у разі внесення платежів в рахунок вартості майна), відтак, на його думку, відсутні підстави для нарахування пені на цю заборгованість.

Вважає, що висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача такої складової частини лізингового платежу як відшкодування вартості майна, що залишається власністю позивача, є безпідставними.

За доводами апеляційної скарги, висновки суду першої інстанції щодо необов`язкового нотаріального посвідчення договору не відповідають вимогам цивільного законодавства.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.

Предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу 16.09.2016 № 4Ю16082ЛИ по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна, заборгованості з винагороди за користування майном, а також пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань зі сплати лізингових платежів.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами статей 526 Цивільного кодексу України та 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору фінансового лізингу 16.09.2016 № 4Ю16082ЛИ, який у розумінні ст. ст. 173, 174 Господарського кодексу України та ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються, насамперед, нормами Закону України "Про фінансовий лізинг", а також Господарським та Цивільним кодексами України.

За приписами частини першої статті 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно зі статтею 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв`язку з договором лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

Пунктом 1 частини 2 статті 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що лізингодавець зобов`язаний у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору.

Статтею 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

При цьому, стаття 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" не містить приписів щодо вичерпного переліку зазначених у ній платежів та дозволяє сторонам вільно визначатися з іншими витратами лізингодавця, які, на їх розсуд, мають бути включені до складу лізингових платежів, оскільки безпосередньо пов`язані з виконанням певного договору.

Зазначені положення статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" стосовно визначення порядку сплати лізингових платежів договором та щодо права сторін визначати склад лізингових платежів узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вже було зазначено вище, згідно з пунктом 6.2.11 договору лізингоодержувач зобов`язується сплачувати банку: винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)"; лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; інші витрати банка, безпосередньо пов`язані з цим договором.

Лізингові платежі сплачуються на рахунок, зазначений у пункті 1.4. цього договору (п. 2.2. договору).

Лізингоодержувач сплачує банку винагороди на рахунок, зазначений у пункті 1.4 цього договору:

- винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)" у розмірі 500,00 грн у день укладення цього договору (п.2.3.1);

- відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений в додатку 2 (п. 2.3.2). Додатковою угодою від 04.11.2016 змінено процентну ставку відсоткової винагороди за користування майном з 12 % на 10,5 % річних;

- у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених цим договором відсоткова винагорода за користування майном складає 24% (згідно з додатковою угодою від 04.11.2016 21 %) річних від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно додатку №2 (п.2.3.3). Додатковою угодою від 04.11.2016 змінено процентну ставку відсоткової винагороди за користування майном з 24 % на 21 % річних.

За умовами пункту 3.3 договору з дати підписання сторонами акту прийому-передачі майна, лізингоодержувач приймає його від банку в платне володіння та користування, а тому починаючи саме з дати прийому-передачі майна у лізинг повинен здійснювати обумовлені договором розрахунки з лізингодавцем (зокрема, сплату винагороди, обумовленої п. 2.3.2 договору).

Позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк", належним чином виконав прийняті на себе зобов`язання, визначені договором фінансового лізингу №4Ю16082ЛИ від 16.09.2016, та передав у платне володіння та користування ТОВ "ЮБК Плюс" предмет лізингу, що підтверджується актом № 1 прийому-передачі майна від 16.09.2016 (додаток №3 до договору).

Графіком лізингових платежів (додаток №2 до Договору) передбачена сплата лізингоодержувачем лізингових платежів 25.10.2016, 25.09.2017, а починаючи з 25.10.2017 щомісяця до 25.08.2024 року.

З графіку лізингових платежів вбачається, що після сплати лізингового платежу 25.09.2018 у розмірі 1040642,65 грн залишок заборгованості по лізинговим платежам в рахунок вартості майна повинен складати 73885627,90 грн.

Водночас, з виписки по рахунку 2071 вбачається, що залишок заборгованості по лізинговим платежам в рахунок вартості майна складає 86522982,35 грн. Таким чином, у лізингоодержувача наявна прострочена заборгованість по лізинговим платежам в рахунок вартості майна в розмірі: 86 522 982,35 73885627,90 = 12 637 354,45 грн.

Окрім цього, як стверджує позивач та підтверджується матеріалами справи, згідно графіку лізингових платежів та виписки по рахунку НОМЕР_1 станом на 25.09.2018 відповідач мав здійснити лізинговий платіж в сумі 1040642,65 грн, проте не здійснив погашення. До того ж, станом на 25.09.2018 у відповідача вже існувала прострочена заборгованість по лізингових платежах у сумі 11646711,80 грн, а отже сума заборгованості по сплаті лізингових платежів складала 12687354,45 грн (1040642,65 грн +11646711,80 грн). Враховуючи часткове погашення відповідачем заборгованості 28.09.2018 у розмірі 50000,00 грн, прострочена заборгованість по лізингових платежах станом на 28.09.2018 складає 12637354,45 грн (12687354,45 грн - 50000,00 грн).

Зважаючи на пункт 2.3.2 договору фінансового лізингу, в якому сторонами узгоджено розмір та порядок сплати відсоткової винагороди за користування майном (з урахуванням додаткової угоди від 03.11.2016), розрахунок винагороди за користування предметом лізингу у період з 16.09.2016 по 07.11.2016 здійснювався за ставкою 12% річних та з 07.11.2016 за ставкою 10,5 % річних.

Відповідно до виписки по рахунку 2078, станом на 31.08.2018 несплачена заборгованість лізингоодержувача по відсотковій винагороді за користування майном склала 9768955,31 грн.

Колегією суддів апеляційного господарського суду перевірено розрахунок заборгованості зі сплати лізингових платежів в рахунок вартості майна та відсоткової винагороди за користування майном та встановлено, що вони є арифметично вірними, відповідають умовам договору, обставинам справи та здійснені у відповідності до приписів чинного законодавства.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, у розумінні статей 76, 77 ГПК України, щодо сплати зазначеної заборгованості відповідачем, а отже місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 12 637 354,45 грн простроченої заборгованості за лізинговими платежами в рахунок вартості майна та 9768955,31 грн простроченої заборгованості по відсотковій винагороді за користування майном.

При цьому, дослідивши додані відповідачем до матеріалів справи документи (а саме: картка рахунку 68.4 за 01.01.2016-31.12.2018; картка рахунку 61.1 за 01.01.2016-31.12.2018; аналітичний журнал-ордер по рахунку 68.4 (розрахунки по процентам) Контрагенти за 01.01.2016-31.12.2018; аналітичний журнал-ордер по рахунку 61.1 (розрахунки по процентам) Контрагенти за 01.01.2016-31.12.2018), судова колегія зазначає, що вказані документи є внутрішньою бухгалтерською документацією підприємства відповідача без вказівки на номери рахунків, які згідно з пунктом 1.4 договору банк мав відкрити для здійснення лізингоодержувачем платежів за цим договором, що унеможливлює дослідження оплат відповідача на виконання умов спірного договору фінансового лізнигу.

Водночас, позивачем на підтвердження позовних вимог додані такі документи: виписка з 01.01.2000 по 30.10.2018 по рахунку № НОМЕР_1 ЮБК ПЛЮС ТОВ; виписка з 01.01.2000 по 30.10.2018 по рахунку № НОМЕР_2 ЮБК ПЛЮС ТОВ; виписка з 01.01.2000 по 31.08.2018 по рахунку № НОМЕР_3 ЮБК ПЛЮС ТОВ; виписка з 01.01.2000 по 02.10.2018 по рахунку № 47018 пеня по кредиту ЮБК ПЛЮС ТОВ. Вказані документи в повній мірі відображають рух коштів по рахунках відповідача, відкритих у банківській установі на виконання умов договору фінансового лізнигу, а тому непогодження відповідача з даними цих документів жодним чином не підтверджено документально.

Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими посилання апелянта, що бухгалтерські документи позивача не містять детального розрахунку того, яка відсоткова ставка застосовувалася та на які суми, у зв`язку з чим відповідач вважає розрахунок заборгованості з винагороди за користування майном невірним, оскільки у відповіді на відзив позивачем надано пояснення щодо застосування процентних ставок та періодів нарахування, з посиланням на відповідні умови договору.

Матеріали справи не містять доказів оспорення та визнання недійсним у судовому порядку договору, на підставі якого заявлено позов у даній справі (або його окремих пунктів), а тому, зважаючи на презумцію правомірності правочину як одну з засад цивільного законодавства, укладаючи та підписуючи цей договір відповідач погодився із порядком здійснення розрахунку виплат за ним, зокрема, із застосуванням процентних ставок та певних математичних формул. За таких обставин, посилання відповідача на незрозумілість розрахунків позивача є необґрунтованими та безпідставними.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем сплати лізингових платежів, позивачем на підставі пункту 7.1 договору нарахована відповідачу пеня у розмірі 4004082,15 грн за період з 27.09.2017 по 02.10.2018.

Згідно зі статтями 230, 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, пунктом 7.1 договору встановлено, що у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, по сплаті винагород, сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Сплата пені здійснюється у гривні.

Відповідно до пункту 7.9 договору, строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, винагород, неустойки-пені, штрафів, інших платежів/витрат за цим договором встановлюється сторонами тривалістю 15 (п`ятнадцять) років.

З огляду на доведення позивачем та матеріалами справи факту прострочення відповідачем сплати лізингових платежів та відсоткової винагороди за користування майном у спірний період, вимоги про стягнення пені в сумі 4004082,15 грн за період з 27.09.2017 по 02.10.2018 також є доведеними та обґрунтованими, тому суд першої інстанції правомірно задовольнив позов в цій частині.

Щодо доводів апелянта про відсутність підстав для стягнення заборгованості за лізинговими платежами в рахунок вартості майна, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Отже, договір лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договору оренди та купівлі-продажу.

З огляду на те, що договір фінансового лізингу поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, то лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченні дії договору.

Відтак, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 Цивільного кодексу України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Виходячи з наведених положень, обов`язок сплатити за товар певну грошову суму виникає у покупця у разі переходу до нього права власності на товар (у тому числі у майбутньому).

За твердженням відповідача, банк не може вимагати стягнення заборгованості за лізинговими платежами в рахунок вартості майна з огляду на те, що предмет лізингу належить банку на праві власності, а відповідачу - на праві користування з подальшою можливістю його викупу. На підтвердження зазначених обставин, відповідач посилається на судову практику Верховного Суду та Вищого господарського суду України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що такі висновки скаржника ґрунтуються на довільному та вибірковому тлумаченні практики як Вищого господарського суду України, так і Верховного Суду України, оскільки такий правовий висновок здійснений зазначеними судами в контексті позовних вимог про розірвання договору фінансового лізингу та приписів статті 653 ЦК України.

Так, частиною 2 статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 4 статті 653 ЦК України).

Розірвання договору лізингу призводить до припинення відносин сторін договору фінансового лізингу, передбачає повернення об`єкта лізингу від лізингоодержувача до лізингодавця і, як наслідок, втрату лізингоодержувачем права викупу об`єкта лізингу в майбутньому .

Отже, наслідком розірвання договору фінансового лізингу є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувачу і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

При цьому, у постанові Вищого господарського суду України від 22.02.2017 у справі № 904/6624/15, на яку посилається відповідач на підтвердження своєї правової позиції, також викладено такі висновки.

Судова колегія звертає увагу скаржника, що у даній справі договір фінансового лізингу є чинним, матеріали справи не містять доказів його розірвання (у тому числі шляхом односторонньої відмови) або припинення договірних зобов`язань за вказаним договором. Натомість, відповідач прострочив виконання зобов`язань щодо сплату певної частини лізингових платежів згідно з графіком, який є узгодженим сторонами та є невід`ємною частиною цього договору, що, в розумінні загальних засад цивільного законодавства є прострочкою боржника.

Таким чином, правовідносини у справі № 922/3537/18 та у справі № 904/6624/15 не є подібними.

Щодо доводів апеляційної скарги про обов`язковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу слід зазначити, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частина 7 статті 179 ГК України).

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (частина 2 статті 180 ГК України).

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (частина 1 статті 181 ГК України).

Позивач та відповідач дійшли згоди про те, що договір набуває чинності з дати його підписання та скріплення печатками сторін (пункт 9.2 договору).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений (стаття 209 ЦК України).

Системне тлумачення частини 2 статті 806 ЦК України та параграфу 1 Глави 58 ЦК України свідчить, що у частині 2 статті 806 ЦК України закріплена бланкетна норма, яка відсилає до загальних положень про договір найму (параграф 1 Глави 58 ЦК України).

Судовою колегією враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12.06.2018 у справі № 915/865/17, згідно з якою до договору лізингу можуть субсидіарно застосовуватися тільки норми параграфу 1 Глави 58 ЦК України, а не інші параграфи цієї глави. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

До спірного договору не застосовуються будь-які встановлені ЦК України або іншим законом особливості щодо форми його укладання.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою:

1. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом.

2. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

3. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

4. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Жодних домовленостей між сторонами про нотаріальне посвідчення або державну реєстрацію цього договору не існувало, законодавством для сторін спірного договору такі дії не визнано обов`язковими.

Враховуючи наведене, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що договір, укладений між позивачем і відповідачем, не потребує нотаріального посвідчення, тому доводи апеляційної скарги про необхідність нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу відхиляються судом апеляційної інстанції.

Таким чином, дослідивши всі обставини, що мають значення для справи, надавши їм відповідну правову оцінку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи, та підлягають задоволенню.

Доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮБК Плюс" без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 18.04.2019 у справі №922/3637/18 - без змін.

Оскільки апеляційна скарга відповідача залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ч.1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮБК Плюс" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 18.04.2019 у справі №922/3637/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 08.10.2019

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя І.А. Шутенко