ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2019 р. Справа№ 911/867/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Бовсуновська Ю.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду Київської області

від 12.07.2019 (повний текст складено 18.07.2019)

у справі № 911/867/19 (суддя Ейвазова А.Р.)

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія

«Нафтогаз України»

до Комунального підприємства «Києво-Святошинська

тепломережа» Київської обласної ради

про стягнення 4 618 149,04грн

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - НАК «Нафтогаз України», позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради (далі - КП «Києво-Святошинська тепломережа» КОР, відповідач) про стягнення 6 393 159, 63грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором №2129/1718-БО-17 від 18.09.2017 щодо повного та своєчасного здійснення розрахунків за природний газ, переданий у жовтні-грудні 2017 та січні-лютому 2018, відтак просило стягнути з відповідача 5 975 099,27 грн. основного боргу, 243 333,82 грн. пені, яка нарахована за період з 28.11.2017 по 23.05.2018, 47 585,88 грн. 3 % річних за період з 28.11.2017 по 23.05.2018 та 127 140,66 грн. втрат від інфляції за період з 26.12.2017 по 30.04.2018.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову та зменшити розмір пені на 90 % стверджуючи, що позивачем не враховано здійснену ним 23.10.2018 оплату в розмірі 2 507 578,34 грн.

Крім цього, заявляючи клопотання про зменшення пені, відповідач просив врахувати, що: він є збитковим підприємством, здійснює діяльність з теплопостачання і від вчасного виконання споживачами послуг теплопостачання зобов`язань з оплати залежить виконання зобов`язань за укладеним з позивачем договором; дебіторська заборгованість споживачів перед підприємством складає 8394,1тис.грн.; встановлені тарифи на послуги теплопостачання не покривають фактичних витрат, а різниця в тарифах своєчасно не відшкодовується; оплата частини боргу стала можливим лише завдяки виділенню коштів з обласного бюджету Київською обласною радою в рамках програми підтримки підприємств спільної власності територіальних громад області і запобігання їх банкрутству.

У наданій суду першої інстанції відповіді на відзив, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вказуючи, що відповідач своєчасно не виконував зобов`язань щодо розрахунку за отриманий природний газ. Крім цього, просив суд відмовити у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені, зазначаючи, що відповідачем не надано доказів поважності причин порушення договору щодо здійснення розрахунків за отриманий природний газ, а значна частина основного боргу не сплачується з 2018.

12.07.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач фактично зменшив позовні вимоги в частині стягнення основного боргу до 3 467 520,93 грн. та збільшив вимоги в частині стягнення пені до 464 647,24 грн. за період з 28.11.2017 по 26.09.2019, 3% річних до 196 334,15 грн. за період з 28.11.2017 по 09.07.2019 та втрат від інфляції до 489 646,72грн. за період з 26.12.2017 по 31.05.2019. Ця заява прийнята судом до розгляду, адже ії подано позивачем до закінчення підготовчого засідання.

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.07.2019 у справі №911/867/19 позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства «Києво-Святошинська тепломережа» Київської обласної ради на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 3 467 520,93 грн. основного боргу, 489 646,72 грн. втрат від інфляції, 196 334,15 грн. 3% річних, 100 000, 00 грн. пені, а також 69 272,24 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором. В частині стягнення 364 647,24 грн. пені у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішення, НАК «Нафтогаз України» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 364 647,24 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення пені в розмірі 364 647,24 грн. задовольнити. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування істотних обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права, зокрема, ст. ст. 549-552, 599, 625 ЦК України, а також процесуального права, а саме, ст. ст. 236, 238 ГПК України. Доводи апелянта зводяться до того, що судом першої інстанції неправомірно перераховано та зменшено пеню, адже підписавши договір постачання природного газу, відповідач взяв на себе зобов`язання у разі несвоєчасної оплати сплатити позивачеві погоджений сторонами розмір пені. Вирішуючи питання про зменшення пені, суд першої інстанції повинен був об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, а не лише відповідача, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення та врахувати при цьому інтереси позивача. Апелянт (позивач) наголошував, що даний випадок не є винятковим, адже в провадженні Господарського суду Київської області перебуває понад 20 справ із цим відповідачем, яким не подавались належні та допустимі докази поважності порушення умов Договору тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 15.10.2019 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився не зважаючи на належне повідомлення про час і місце розгляду справи шляхом направлення на його адресу відповідної ухвали про призначення розгляду справи, яка згідно повідомлення про вручення поштового відправлення отримана уповноваженою особою останнього 24.09.2019, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав, відтак апеляційний суд вважав за доцільне справу розглядати за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 364 647,24 грн. скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення пені в розмірі 364 647,24 грн. задовольнити.

Заслухавши пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглянувши наявні матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 18.09.2017 між НАК «Нафтогаз України» (позивач, постачальник за договором) та КП «Києво-Святошинська тепломережа» КОР (відповідач, споживач за договором) укладено Договір №2129/1718-БО-17 постачання природного газу (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач - оплатити його на умовах Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору природний газ, який постачається за Договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, що споживається бюджетними установами/організаціями.

Постачальник в силу п. 2.1 Договору передає споживачу з 01.10.2017 по 31.03.2018 природний газ орієнтованим обсягом 1005,448 тис.куб.м.

Ціна за 1000 куб.м за Договором на дату його укладення становить 9488, 64 грн. з ПДВ (п. 5.2 Договору).

Загальна сума вартості природного газу за Договором згідно п. 5.4 складається із сум вартості місячних поставок природного газу.

Положеннями п. 6.1 Договору сторони погодили, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір згідно п. 12.1 набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 по 31.03.2018 (включно), а в частині розрахунків - до їх повного здійснення (розділ 12 договору).

Додатковою угодою №1 від 11.01.2018 сторонами змінено п. 8.2 Договору в частині встановлення розміру пені за прострочення платежу.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За договором поставки в силу приписів ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 655 ЦК України) одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання п. 2.1 Договору позивач у жовтні 2017 року - лютому 2018 року поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 7 160 099,27грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких долучено до матеріалів справи. Факт належного виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором також підтверджується відсутністю зауважень та/або заперечень відповідача щодо строків та якості тощо, відтак у відповідача виник обов`язок з оплати вартості прийнятого природного газу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вище згадувалось, п. 6.1 Договору сторони погодили, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Звертаючись з даним позовом до суду (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду), позивач зазначив, що відповідач своїх зобов`язань щодо здійснення розрахунку належним чином не виконав, сплатив лише 3 692 578,34грн, що підтверджується зібраними у справі доказами й відповідний факт визнано у відзиві відповідачем. При цьому, позивач стверджував, що на момент розгляду справи борг за поставлений природний газ становив 3 467 520,93 грн., який не оплачено відповідачем.

З огляду на наведене, апеляційний суд визнав правомірними висновки місцевого суду про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 3 467 520,93 грн., які доведено позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовано, відтак підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім цього, в зв`язку із простроченням сплати заборгованості за поставлений за Договором природний газ, позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача 489 646,72 грн. втрат від інфляції за загальний період з 26.12.2017 по 31.05.2019 та 196 334,15 грн. 3% річних за загальний період з 28.11.2017 по 09.07.2019 (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду).

Порушенням зобов`язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний суд встановив, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 196 334,15 грн. 3% річних та 489 646,72 грн. втрат від інфляції (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду) є обґрунтованими (арифметично вірними), відтак такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 464 647,24 грн. пені за загальний період з 28.11.2017 по 26.09.2018 (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду).

В силу положень ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (п. 1 ст. 218 ГК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.1-2 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

Положеннями п. 8.2 Договору сторони погодили, що у разі невиконання покупцем п.6.1 Договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розрахована від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п.8.2 договору).

Додатковою угодою №1 від 11.01.2018 сторонами змінено розмір пені з 16.4% на 15,3% річних та вказано, що такі зміни набувають чинності з дати підписання Додаткової угоди і діють до 01.01.2018 (п.п. 1,3 Додаткової угоди).

При цьому, слід зазначити, що встановлений п. 8.2 Договору розмір пені не перевищує максимального розміру, визначеного ст.4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» у період, за який нарахована пеня; пеня позивачем нарахована у межах строку, встановленого ч. 6 ст.232 ГК України.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду), апеляційний суд дійшов висновку, що такі нарахування позивачем виконано арифметично правильно й відповідно до чинного законодавства, проте вони не підлягають стягненню, адже суд вважає за можливе частково задовольнити заявлене відповідачем клопотання про зменшення пені.

За приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків й за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення цієї норми свідчить, що нею не передбачено вимог щодо одночасної обов`язкової наявності двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути лише однієї з них.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розміру, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність в кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

У разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій (ч. 2 згаданої статті).

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази та те, що позивачем не надано суду доказів понесених ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором або погіршення матеріального стану підприємства саме в зв`язку з порушенням відповідачем умов Договору, а також з огляду на те, що відповідач за Договором купував природний газ виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями, у яких існує дебіторська заборгованість перед відповідачем в значному розмірі - 3 862,2тис грн., а зобов`язання з оплати поставленого природного газу відповідачем виконано більш ніж на половину, апеляційний суд дійшов висновку про можливість зменшити розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача до 100 000,00 грн. Таке зменшення, з урахуванням всіх обставин справи, відповідає вимогам співрозмірності, відповідно твердження апелянта (позивача) в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Враховуючи зменшення розміру штрафних санкцій, у задоволенні вимог про стягнення 364 647,24грн. пені слід відмовити.

Доводи апелянта (позивача) з приводу неповного з`ясування істотних обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема, ст. ст. 549-552, 599, 625 ЦК України, процесуального права, а саме, ст. ст. 236, 238 ГПК України, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 12.07.2019 у справі № 911/867/19 - без змін.

Матеріали справи № 911/867/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 17.10.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко