РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м.Харків Справа № 913/344/19

Провадження №14/913/344/19

Господарський суд Луганської області у складі судді Лісовицького Є.А.,

за участі секретаря судового засідання Бережної Л.В.,

за позовом Фермерського господарства Васильок 2018, м. Сватове Луганської області

до відповідача Селянського фермерського господарства Агродар, с. Новоселівське Сватівського району Луганської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1 , с. Новомикільське Кремінського району Луганської області

про визнання недійсним договору

У засіданні брали участь:

від позивача: адвокат Зеленський В.В., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 21/1338 від 31.01.2018, ордер серії ЗР № 51159 від 14.08.2019;

від відповідача: представник не прибув;

від третьої особи: представник не прибув.

в с т а н о в и в:

Фермерське господарство Васильок 2018 (далі позивач) звернулось до Господарського суду Луганської області з позовною заявою, в якій просить суд визнати недійсним Договір інвестування від 26.12.2017, укладений між Фермерським господарством Васильок-2018 та Селянським фермерським господарством Агродар (далі відповідач), предметом якого є земельна ділянка загальною площею 6,8394 га із кадастровим номером :26:005:0120, що знаходиться на території Куземівської сільської ради.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача суму понесених витрат, пов`язаних із розглядом справи, а саме 20000 грн. 00 коп. за надання правничої допомоги та 1921 грн. 00 коп. судового збору.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 01.07.2019 відкрито провадження у справі №913/344/19. Суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання суд призначив на 29.07.2019 о 10 год. 00 хв. Цією ж ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 29.07.2019 у справі №913/344/19 відкладено підготовче засідання на 14.08.2019 о 10 год. 00 хв.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 14.08.2019 у справі №913/344/19 відкладено підготовче засідання на 28.08.2019 о 10 год. 30 хв.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 28.08.2019 закрито підготовче провадження у справі №913/344/19 та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.09.2019 об 11 годині 25 хвилин.

У судовому засіданні 02.09.2019 було оголошено перерву до 30.09.2019 о 10 год. 15 хв.

У судовому засіданні 30.09.2019 було оголошено перерву до 02.10.2019 о 10 год. 30 хв.

02.10.2019 від Селянського фермерського товариства "Агродар" надійшла заява б/н від 02.10.2019, в якій останній заявляє відвід судді Господарського суду Луганської області Лісовицькому Є.А. у межах справи №913/344/19.

Ухвалою суду від 02.10.2019 зупинено провадження у справі №913/344/19 до розгляду питання про відвід судді Лісовицького Є.А.

Ухвалою суду від 04.10.2019 у задоволені заяви Селянського фермерського господарства "Агродар" б/н від 02.10.2019 про відвід судді Лісовицького Є.А. відмовлено.

Ухвалою суду від 07.10.2019 поновлено провадження у справі № 913/344/19, судове засідання призначено на 10.10.2019 о 14 годині 15 хвилин.

10.10.2019 у судове засідання прибув повноважний представник позивача, який підтримав позовні вимоги.

Відповідач та третя особа правом на участь в судовому засіданні 10.10.2019 свого повноважного представника не скористалися хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, будь яких заяв чи клопотань від сторін до суду не надійшло.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд дійшов до наступного.

15.03.2014 між ОСОБА_2 (третя особа) та Селянським фермерським господарством Васильок, яке перейменоване у Фермерське господарство Васильок-2018 (позивач), було укладено договір оренди землі №16, зареєстрований у Держреєстрі речових прав на нерухоме майно 09.04.2014 за №5288617, що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексний номер витягу №20252898 від 09.04.2014.

Відповідно до п.1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Куземівської сільської ради.

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 6,8394 га, яка має кадастровий номер :26:005:0120 (п.2.1. договору).

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 134711,38 грн., нормативна грошова оцінка земельної ділянки вказана з урахуванням коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки ріллі згідно постанови КМУ від 31.10.2011 №1185. (п.2.4. договору).

Відповідно до п.4.1, 4.3. договору за користування земельною ділянкою орендар сплачує орендодавцю щороку орендну плату у грошовій або натуральній формі та розмірі 3% від нормативної грошової оцінки 4041 грн. 34 коп. на рік. Орендар сплачую орендну плату протягом терміну дії договору не пізніше як у терміни від 01 листопада до 30 грудня кожного року.

Пунктом 3.1. встановлено, що договір складено сторонами терміном на десять років та набирає чинності з дня його підписання та державної реєстрації (п.3.4. договору).

Договір зареєстровано реєстраційною службою Сватівського районного управління юстиції, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис від 09.04.2014 №5288617.

Акт прийому-передачі об`єкта оренди до цього договору складений та підписаний сторонами.

Як стверджує позивач, про існування договору інвестування, який оспорюється, він дізнався у березні 2019 року під час виконання СФГ Агродар сільськогосподарських робіт на вказаній земельній ділянці, а власник земельної ділянки ОСОБА_2 не надавала згоди на передачу землі в суборенду.

Так, 26.12.2017 між Селянським фермерським господарством Васильок (учасник) та Селянським фермерським господарством Агродар (інвестор) був укладений договір інвестування, предметом якого визначено здійснення інвестором інвестиційної діяльності у відповідності до цільового використання земель сільськогосподарського призначення шляхом вкладення інвестицій: власних, позичкових та залучених матеріальних та нематеріальних активів в землі сільськогосподарського призначення, що належать учаснику на праві власності /оренди. З дати початку строку дії інвестиційної програми інвестор отримує право користування вказаною земельною ділянкою в повному обсязі, в т.ч. з метою сільськогосподарського товарного виробництва.

Згідно п. 2.2 цього договору об`єкт інвестування - земельна ділянка площею 6,8394 га, на території Куземівської сільської ради Сватівського району Луганської області, кадастровий номер :26:005:0120.

Строк дії інвестиційної програми з 26.12.2017 до 09.04.2024 (п. 2.3 договору)

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що державна реєстрація речового права за договором інвестування від 26.12.2017, який оспорюється, була проведена державним реєстратором Сватівської районної державної адміністрації Луганської області Дудник Л.Б. лише 29.03.2019, тобто майже через півтора роки після його укладення та після початку сільськогосподарських робіт.

04.03.2019 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав ФГ Васильок-2018, який посвідчений приватним нотаріусом СРНО Луганської області Харченко О.Ю.

Згідно умов цього договору до покупця ( ОСОБА_4 ) перейшли у власність майнові права ФГ Васильок-2018. Таким чином, договір інвестування укладався у час, коли власником був ОСОБА_3 .

Як нормативну підставу позову позивач визначив ст. 235 ЦК України, яка регулює правові наслідки удаваного правочину.

Позивач вважає, що умови договору інвестування суперечать Закону України Про інвестиційну діяльність та Закону України Про оренду землі.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти позову заперечує з посиланням на те, що договір інвестування від 26.12.2017 відповідає чинному законодавству, у т.ч. ст. 4 Закону України Про інвестиційну діяльність. Як зазначає відповідач, він повністю виконує умови договору інвестування.

Згідно з правовою позицією відповідача, Фермерське господарство Васильок-2018 є неналежним позивачем, оскільки не надані докази правонаступництва щодо прав та обов`язків СФГ Васильок, докази зміни власника та договір купівлі-продажу СФГ Васильок, як цілісного майнового комплексу відповідно до ч. 4 ст. 191 ЦК України та ч. 2 ст. 22 Закону України Про фермерське господарство.

У відповіді на відзив позивач доводи відповідача відхиляє та наполягає на фактах захоплення земельних ділянок відповідачем.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи сторін у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у позові, виходячи з наступного.

Так, правове регулювання загальних вимог до правочинів здійснюється Цивільним кодексом України, зокрема, згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких в тому числі відноситься і визнання правочину недійсним.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним /оспорюваний правочин/.

За приписами ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 1 Закону України Про інвестиційну діяльність від 18.09.1991 № 1560-ХІІ інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект. Такими цінностями можуть бути, кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери (крім векселів); рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності); майнові права інтелектуальної власності; сукупність технічних, технологічних, комерційних та інших знань, оформлених у вигляді технічної документації, навиків та виробничого досвіду, необхідних для організації того чи іншого виду виробництва, але не запатентованих ("ноу-хау"); права користування землею, водою, ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права; інші цінності. Інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій (ст. 2 цього Закону).

Згідно зі ст. 5 Закону України Про інвестиційну діяльність інвестори - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності.

Учасниками інвестиційної діяльності можуть бути громадяни та юридичні особи України, інших держав, які забезпечують реалізацію інвестицій як виконавці замовлень або на підставі доручення інвестора.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач дав критичну оцінку укладеному 26.12.2017 договору інвестування, з огляду на спотворення його сторонами визначення інвестиційної діяльності як такої, а також фактичне встановлення інших правовідносин, ніж ті, які передбачені оспорюваним правочином, з чим саме може погодитись суд з огляду на наступне.

Відтак, пунктом 2.2 договору інвестування встановлено, що об`єкт інвестування земельні ділянки загальною площею 6,8394 га ріллі, які розташовані на території Куземівської сільської ради Сватівського району Луганської області (кадастровий номер :26:005:0120).

Однак, абзацом другим вказаного пункту зазначається, що ці землі знаходяться у учасника (Фермерського господарства Васильок) в оренді на підставі договору №16 від 15.03.2014 та інвестор (Селянське фермерське господарство Агродар) має отримати право користування вказаними земельними ділянками.

Виходячи з вказаних вище положень Закону України Про інвестиційну діяльність, право користування землею, яке є інвестицією (цінністю), може передаватись інвестором для здійснення інвестиційної діяльності, але за договором від 26.12.2017 інвестор (відповідач), навпаки, отримує таке право користування.

Акт приймання-передачі земельної ділянки загальною площею 6,8394 га ріллі (кадастровий номер :26:005:0120) до договору від 26.12.2017 підписаний сторонами також 26.12.2017.

Згідно п. 2.1 договору інвестор здійснює інвестиційну діяльність у відповідності до цільового використання земель сільськогосподарського призначення шляхом вкладення інвестицій: власних, позичкових та/або залучених матеріальних та нематеріальних активів в землі сільськогосподарського призначення, що належать учаснику на праві власності/ оренди.

Відповідно до ст. 326 ГК України інвестиціями у сфері господарювання визнаються довгострокові вкладення різних видів майна, інтелектуальних цінностей та майнових прав в об`єкти господарської діяльності з метою одержання доходу (прибутку) або досягнення іншого соціального ефекту.

Відтак, передача права користування, передбачена п.2.1. договору є ознакою орендних правовідносин та не відповідає визначенню інвестиційною діяльності, для якої притаманне забезпечення учасником реалізації інвестицій, а не усунення його від цієї діяльності.

Зміст розділу 4 договору інвестування свідчить про наділення ФГ Васильок, як учасника, обов`язком надати доступ до земельних ділянок, не укладати угоди з іншими щодо користування останніми, сплачувати орендну плату власнику землі та підписувати акти щодо інвестиційних виплат.

Враховуючи викладене, вказані обставини свідчать про ознаки правовідносин оренди (суборенди), зокрема, таке регулювання обов`язків орендодавця землі.

Також, пункти 3.1, 3.4 договору інвестування передбачають обов`язки інвестора виконувати інвестиційну діяльність, залучаючи вкладення в самостійно визначеному обсязі, шляхом здійснення товарного сільськогосподарського виробництва на землях, які є об`єктом інвестиційної програми; використовувати землю для вирощування сільськогосподарських культур; здійснювати інвестиційні виплати.

Відповідно до п.5.1. договору, сільськогосподарська продукція та доходи, одержані в результаті інвестиційної діяльності, що є предметом договору, належать в повному обсязі інвестору, як господарюючому суб`єкту, що здійснює вирощування сільгоспкультур на землях, що є об`єктом інвестиційної програми.

Таким чином, ФГ Васильок фактично передало СФГ Агродар 6,8394 га землі, яку орендувало у ОСОБА_2 , та самостійно не здійснювало сільськогосподарського товарного виробництва за рахунок залучених відповідачем інвестицій, тобто воля сторін, насправді, була спрямована на встановлення не правовідносин з інвестиційної діяльності, а орендних правовідносин.

Зазначені вище обставини дають підстави для висновку про те, що за обставинами спору має місце удаваний правочин, правові наслідки укладання якого передбачені ст. 235 ЦК України - удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У такій ситуації йдеться про два правочини: один удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. Отже, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (постанова Верховного Суду від 15.05.2018р. по справі № 902/408/17).

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини 2 статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків. (п. 23 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019р. по справі №927/451/18).

У відповідній ситуації йдеться про два правочини: один удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. Отже, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином.

Пленум ВГС України № 11 від 29.05.2013 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними роз`яснює, що, встановивши при розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі ч. 2 ст. 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи "в парі" з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням ЦК України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і не дійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам правочинів, що містяться в ст. 203 ЦК України.

Позивач просить визнати недійсним договір інвестування від 26.12.2017 на підставі ст. 235 ЦК України, як удаваний правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину.

Однак, позивачем не враховано, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

Приписами Пленуму ВГС України № 11 від 29.05.2013 зазначено, що господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п`ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оренду землі" від 06.10.1998 № 161-XIV (далі Закон № 161- XIV) відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (ст. 4 Закону №161- XIV).

Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою (ст.5 Закону № 161- XIV).

У зв`язку з тим, що за обставинами спору йдеться про передачу права користування земельними ділянками загальною площею 6,8394 га, які є у власності ОСОБА_2 (третя особа у справі), суд дійшов висновку про правове регулювання суборенди землі за Законом № 161- XIV у редакції саме на час укладання оспорюваного договору інвестування.

Так, відповідно до ст. 8 цього Закону орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду.

Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі. У разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється. Договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації. За згодою сторін договір суборенди земельної ділянки посвідчується нотаріально.

Аналіз наведених норм матеріального права та умов договору інвестування дає підстави для висновку, що відносини, які виникли між сторонами мають ознаки, притаманні відносинам у сфері оренди (суборенди) землі, з наступних підстав:

- відбулась передача об`єкта суборенди (сторонами підписаний акт приймання-передачі землі від 26.12.2017);

- оспорюваний договір має умови щодо користування відповідачем земельною ділянкою за плату (п. 6.1, п. 6.2);

- відповідач наділений правом користувача землею (п. 2.1 договору);

- договором передбачені обов`язки відповідача з використання земельною ділянкою (розділ 3 договору);

- протоколом огляду від 13.09.2019 підтверджується користування СФГ Агродар земельною ділянкою з кадастровим номером :26:005:0120 (збирання врожаю, проведення робіт тощо).

Матеріалами справи підтверджено та відповідачем не спростовано, що при укладанні оспорюваного договору від власниці землі ОСОБА_2 не було одержано письмову згоду на передачу земельної ділянки у фактичне користування СФГ Агродар, що передбачено ст. 8 Закону України "Про оренду землі".

Суд погоджується з доводами позивача, що вказане свідчить про здійснення відповідачем землекористування без законних підстав, проте позивач не звернув уваги на те, що договір від 26.12.2017 не пройшов державної реєстрації у встановленому порядку згідно із постановою КМ України від 25.12.2015 № 1127 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 ЗК України).

16.03.2010 набрав чинності Закон України від 11.02.2010 № 1878-VI "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України", згідно з яким статті 18 та 20 Закону України № 161-XIV виключено, а статтю 6 доповнено частиною 5, за змістом якої право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

За змістом статті 2 Закону України №1878-VI державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Доданий до справи Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №161739221 від 01.04.2019 підтверджує реєстрацію права користування земельною ділянкою з кадастровим номером :26:005:0120 за Селянським фермерським господарством Агродар на підставі договору інвестування від 26.12.2017, який судом оцінений як суборенда землі.

Однак, доказів державної реєстрації цього договору немає, а тому він є таким, що не набрав чинності.

Згідно зі ст. 236 ГПК України, яка визначає законність і обґрунтованість рішення, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 та від 19.02.2019 у справі №922/4416/16 наголошується на необхідності з`ясування судами при новому розгляді справи обставин державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок.

Оскільки не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено, у задоволенні позову про визнання недійсним договору від 26.12.2017 слід відмовити.

Заперечення відповідача за відзивом про відсутність у позивача права на звернення до суду спростовуються матеріалами справи, у т.ч. змістом п. 1.1 Статуту ФГ Васильок, докази зміни власника надані до справи. Доводи відповідача про відповідність договору інвестування законодавству судом відхилені, про що вказано вище.

Щодо понесених позивачем витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне.

Згідно частинами 1 - 3 ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як визначено в ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення учасником справи судових витрат на професійну правничу допомогу суду має бути надано належні фінансові документи, що свідчать про перерахування цією особою коштів адвокату за надані послуги на підставі договору про надання правової допомоги.

Правова позиція наведеного змісту міститься у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 р. у справі № 19/64/2012/5003, від 05 січня 2019 р. у справі № 906/194/18, від 19 лютого 2019 р. у справі № 917/1071/18.

Відповідно до п. 1.1 договору про надання правничої допомоги від 08.05.2019, укладений між Фермерським господарством "Васильок -2018" (клієнт за договором) та Адвокатським об`єднанням "Юрінком", клієнт доручає, а адвокатське об`єднання "Юрінком" бере на себе зобов`язання щодо забезпечення захисту та законних інтересів клієнта, а клієнт, у свою чергу, зобов`язується виплатити адвокатському об`єднанню гонорар за надання юридичних послуг.

Згідно з розділом 5 цього договору, юридичну допомогу, що надається адвокатським об`єднанням, клієнт оплачує в гривнях, шляхом переказу суми, на рахунок об`єднання, без ПДВ. Сума оплати послуг за надання правничої допомоги, узгоджується додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною договору. Оплата за даним договором здійснюється не пізніше 3-х днів з моменту отримання клієнтом рахунку (п.5.1., 5.2. договору)

Обґрунтовуючи вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, позивач подав договір про надання правничої допомоги від 08.05.2019, та копію платіжного доручення від 31.05.2019 № 129 на суму 20000 грн.

Відповідно до приписів частин 1, 3-4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Пунктом 5.3. договору передбачено, що за результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої юридичної допомоги і її вартість.

Натомість, матеріалами справи не підтверджено понесення позивачем витрат на правничу допомогу, не надано жодних документів, що ідентифікують надану юридичну допомогу на суму 20000 грн. 00 коп., підписаного сторонами акту за результатими надання юридичної допомоги, як того передбачає п.5.3 договору про надання правничої допомоги, позивачем до суду не надано.

Враховуючи викладене, у стягненні з відповідача суми, понесених витрат, пов`язаних із розглядом справи в розмірі 20000 грн. 00 коп. слід відмовити.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Фермерського господарства "Васильок 2018" до Селянського фермерського господарства "Агродар", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору.

З урахуванням викладеного, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови в позові судовий збір та інші витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 232-233, 236-241 ГПК України, суд

в и р і ш и в :

1. У задоволенні позову Фермерського господарства "Васильок-2018" до Селянського фермерського господарства Агродар про визнання недійсним договору інвестування від 26.12.2017 відмовити.

2. Судові витрати зі сплаченого судового збору покласти на позивача.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11 жовтня 2019 року.

Суддя Є.А.Лісовицький