ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2019 р. Справа №914/175/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді О.В. Зварич

суддів О.П. Дубник

М.Б. Желік,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Державного підприємства Львівський бронетанковий завод (надалі ДП Львівський бронетанковий завод) за №1888 від 15.07.2019 (вх. №№01-05/2768/19, 01-05/2772/19 від 23.07.2019)

на рішення господарського суду Львівської області від 14.05.2019 та додаткове рішення від 27.05.2019

у справі № 914/175/19

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Промелектроніка (надалі ТзОВ Промелектроніка)

до відповідача: ДП Львівський бронетанковий завод

про стягнення 25004,27 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції

30.01.2019 ТзОВ Промелектроніка звернулось до господарського суду Львівської області з позовом до ДП Львівський бронетанковий завод про стягнення заборгованості в сумі 25004,27 грн.

Позовна заява мотивована тим, що позивачем поставлено товар відповідачу на підставі видаткових накладних на загальну суму 31320,00 грн. Відповідач частково здійснив оплату за отриманий товар, неоплаченим залишився основний борг в розмірі 18002,47 грн. Крім того, позивач нарахував 1419,73 грн. 3% річних та 5582,37 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Львівської області від 14.05.2019 у справі №914/175/19 (суддя І.Б. Козак) позов задоволено частково. Стягнуто з ДП Львівський бронетанковий завод на користь ТзОВ Промелектроніка 16435,15 грн. заборгованості, 1419,73 грн. - 3% річних, 5417,32 грн. інфляційних втрат та 1787,87 грн. судового збору.

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що відповідач належним чином не виконав своїх зобов`язань щодо оплати вартості отриманих від позивача товарів на загальну суму 16 435,15 грн. Перевіривши проведені позивачем розрахунки в частині нарахування інфляційних втрат і 3% річних, суд встановив, що позивач припустився помилки в їх нарахуванні.

Додатковим рішенням господарського суду Львівської області від 27.05.2019 у справі №914/175/19 (суддя І.Б. Козак) частково задоволено заяву ТзОВ «Промелектроніка» про стягнення витрат на професійну правову допомогу. Стягнуто з ДП «Львівський бронетанковий завод» на користь ТзОВ «Промелектроніка» 12099,10 грн. витрат на професійну правову допомогу. В задоволенні решти вимог за заявою відмовлено.

При прийнятті додаткового рішення місцевий господарський суд виходив з того, що на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу позивач надав суду копії платіжного доручення №6289 від 15.05.2019 на суму 13000,00 грн,; рахунку-фактури №СФ-0000065 від 15.05.2019; розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу; акт №2 приймання-передачі наданої правової допомоги від 15.05.2019; договір-доручення від 22.05.2017; додаткову угоду до договору доручення від 29.12.2018; ордер на надання правової допомоги серії ЗП №110182; доручення №10/2018 від 01.10.2018. Надані документи досліджені судом першої інстанції та визнано належними доказами понесених ТзОВ «Промелектроніка» витрат на професійну правничу допомогу в процесі розгляду господарської справи № 914/175/19.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ДП Львівський бронетанковий завод подало апеляційну скаргу на рішення господарського суду Львівської області від 14.05.2019 та додаткове рішення від 27.05.2019 у справі №914/175/19, в якій просить зазначені судові рішення скасувати, судові витрати покласти на позивача у справі. Покликається на те, що в актах звірки взаємних розрахунків між позивачем і відповідачем є розбіжності щодо заборгованостей, тому заперечує проти існування будь-якої заборгованості перед позивачем.

Крім того, скаржник вважає, що при прийнятті додаткового рішення у даній справі, місцевому господарському суду позивачем та його представником не було надано зворотню сторону ордеру, де б могли бути прописані обмеження представника стосовно правомочності адвоката. Також зазначає, що адвокат Жиравецький Т.М., який представляв інтереси позивача, входить до Адвокатського об`єднання «ТІ ЕНД ТІ ПАРТНЕРС», хоча договір-доручення про надання правової допомоги укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Сергія Жечева». Тому скаржник вважає, що Жиравецький Т.М. є незаконним представником відповідно до ч. 1 ст. 58 ГПК України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2019р. головуючим-суддею (суддею-доповідачем) у справі №914/175/19 визначено суддю О.В. Зварич суддів: Т.Б. Бонк, М.Б. Желіка.

У зв`язку з перебуванням судді-члена колегії Т.Б. Бонк у відпустці склад судової колегії Західного апеляційного господарського суду змінився, що підтверджується витягом з протоколу авторозподілу судової справи між суддями від 23.09.2019, який наявний в матеріалах справи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Щодо рішення господарського суду Львівської області від 14.05.2019 позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважає, що доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції. Вказує, що апеляційна скарга зводиться до переоцінки доказів, а саме актів звірки, без зазначення, в чому суд першої інстанції допустив порушення. Також стверджує, що скарга не містить посилань на порушення норм процесуального та матеріального права судом першої інстанції.

Стосовно додаткового рішення від 27.05.2019 у справі №914/175/19 позивач зазначає, що адвокатське бюро має право залучати до співпраці сторонніх адвокатів, на таких умовах був залучений адвокат Барков В.О., який складав позов та інші процесуальні документи, та адвокат Жиравецький Т.М.

Просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що позивач поставив відповідачу товари на підставі видаткових накладних №РН-000148 від 09.02.2016 на суму 5400,00 грн. (контактор КМ100ДВ, кількість 5000 шт.) (т.1, а.с.19); №РН-0000276 від 23.02.2016 на суму 25596,00 грн. (світильник, 79,000 шт.) (т.1, а.с.20); №РН-0000411 від 04.03.2016 на суму 324,00 грн. (світильник, 1,000 шт.) (т.1, а.с.23). Отримання товарів відповідачем підтверджується наявними у справі копіями довіреностей №152 від 09.02.2016, №231 від 23.02.2016, виданих на ім`я економіста з матеріально-технічного забезпечення ОСОБА_1 (т.1, а.с.18, 21).

На оплату було виставлено рахунок-фактуру №СФ-0000137 від 21.01.2016 в розмірі 31320,00 грн. (т.1 а.с. 16).

Відповідач здійснив часткову оплату за отримані товари в сумі 15660,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №208 від 26.01.2016 (т.1 а.с.24).

По вищезазначених поставках несплаченим залишився борг в сумі 15 660,00 грн.

Також суд встановив, що ТзОВ Промелектроніка поставило ДП Львівський бронетанковий завод товари на підставі видаткових накладних №РН-0003376 від 23.10.2017 на суму 6871,46 грн. та №РН-0003377 від 23.10.2017 на суму 1773,36 грн. (т.1, а.с. а.с.26,35).

Відповідач перерахував позивачу грошові кошти в сумі 9793,62 грн. відповідно до меморіального ордеру №2489 від 22.09.2017; «призначення платежу: згідно рахунку №СФ-0000968 від 12.04.2017» (т.1 а.с.31).

В матеріалах справи наявні копії рахунків - фактур №СФ-0000968 від 12.04.2017 на суму 23161,38 грн., №СФ-0001636 від 11.07.2017 на суму 19213,20 грн.; №СФ-0001872 від 04.08.2017 на суму 3009,66 грн. (т.1 а.с.25, 30, 34).

ДП Львівський бронетанковий завод перерахувало на рахунок ТзОВ Промелектроніка кошти згідно рахунку-фактури №СФ-0001872 від 04.08.2017, що підтверджується платіжним дорученням №3576 від 04.12.2017 на суму 1504,83 грн. (т.1, а.с. 36).

Також відповідач перерахував позивачу кошти згідно рахунку-фактури №СФ-0001636 від 11.07.2017, що підтверджується меморіальним ордером №1030 (т.1 а.с.27) від 14.03.2018р. на суму 3010,46 грн. та платіжним дорученням №1487 (т.1 а.с.28) від 07.06.2018р. на суму 3354,38 грн. (призначення платежу: оплата заборгованості за отриманий товар).

У матеріалах справи знаходяться копії видаткової накладної (повернення) №72 від 21.02.2018 на суму 3861,00 грн., товар автомат захисту АЗР-10, кількість 13,000 шт. (т.1 а.с.182) та експрес-накладна №8160 від 26.02.2018, одержувач ТзОВ Промелектроніка, вид посилки інші запчастини (т.1 а.с.183) та видаткової накладної (повернення) №412 від 24.11.2017 на суму 84904,27 грн., товар автомат тиску АДУ-2с, кількість 12,000 шт. (т.1 а.с.184).

Підставою звернення позивача до господарського суду з даним позовом слугувало невиконання відповідачем зобов`язання по оплаті за отримані товари.

Норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

В силу приписів частини 1 статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України, стаття 174 Госпдарського кодексу України.

Зобов`язання відповідача по оплаті товару виникло з факту поставки позивачем товару відповідачу за вищеописаними видатковими накладними.

Оскільки матеріали даної справи не містять жодних посилань на письмовий договір, господарський суд Львівської області правильно дійшов висновку, що поставка позивачем товару, зазначеного в видаткових накладних, є бездоговірною, і строк оплати відповідачем товару не встановлений.

У відповідності до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Чатиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу приписів статті 610, частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Позивач при розрахунку позовних вимог бере до уваги поставку повару відповідачу за видатковими накладними та часткові оплати отриманого товару. Тому, за підрахунками позивача сума основного боргу становить 18002,47 грн.

Колегія суддів встановила, що позивачем виставлено відповідачу рахунок-фактуру №СФ-0000137 від 21.01.2016 на суму 31320,00 грн. Відповідач частково оплатив вказаний рахунок-фактуру в сумі 15660,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №208 від 26.01.2016 року. Позивачем поставлено відповідачу обумовлений в рахунку №СФ-0000137 від 21.01.2016 товар, що підтверджується видатковою накладною №РН-0000148 від 09.02.2016р. на суму 5 400,00 грн.; видатковою накладною №РН-0000276 від 23.02.2016р. на суму 25 596,00 грн.; видатковою накладною №РН-0000411 від 04.03.2016р. на суму 324,00 грн.

За рахунком-фактурою №СФ-0000137 від 21.01.2016 на суму 31320,00 грн. поставлено товару на загальну суму 31320,00 грн. Заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар рахунком №СФ-0000137 від 21.01.2016 становить 15660грн.

За прострочення оплати цього рахунка позивач нарахував 5506,06 грн. інфляційних втрат та 1370,98 грн. - 3% річних.

Також суд встановив, що позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру №СФ-0001636 від 11.07.2017 на суму 19213,00 грн. Товар за вказаним рахунком-фактурою частково був поставлений відповідачу, що підтверджується видатковою накладною №РН-0003376 від 23.10.2017 на суму 6871,46 грн.

Відповідно до встановлених судом обставин, ДП «Львівський бронетанковий завод» частково оплатило вказаний рахунок згідно меморіального ордеру №1030 від 14.03.2018 на суму 3010,46 грн. та платіжного доручення №1487 від 07.06.2018 на суму 3354,38 грн.

Як правильнозазначено місцевим господарським судом, за цим рахунком-фактурою №СФ-0001636 від 11.07.2017 на суму 19213,00 грн. позивач частково поставив товар на загальну суму 6871,46 грн. Відповідач оплатив поставку на загальну суму 6364,84 грн. При цьому, позивач зазначає, що оскільки у відповідача був борг за рахунком-фактурою №СФ-0000968 від 12.04.2017, тому врахував частину платежу в оплату заборгованості за цим рахунком і неоплаченою залишилася частина поставки в розмірі 1787,06 грн.

Однак, місцевий господарський суд правильно звернув увагу на те, що поставки товарів за рахунками-фактурами №СФ-0000968 від 12.04.2017 на суму 23161,38 грн. та №СФ-0001636 від 11.07.2017 на суму 19213,00 грн. здійснювалися в різні періоди.

В матеріалах справи відсутні докази поставки товару за рахунком-фактурою №СФ-0000968 від 12.04.2017 р. на суму 23161,38 грн., що в свою чергу зумовлює неможливість визначення залишку заборгованості відповідача перед позивачем.

Місцевий господарський суд вірно встановив заборгованість відповідача перед позивачем за рахунком-фактурою №СФ-0001636 від 11.07.2017 на суму 19213,00 грн. за наявними у справі та дослідженими судом доказами в розмірі 506,62 грн. (6871,46 - 6364,84 грн. = 506,62).

Позивач нарахував відповідачу за прострочення оплати цього рахунка-фактури 56,41грн. інфляційних втрат та 39,55 грн. 3% річних.

Також за рахунком-фактурою №РФ-0001872 від 04.08.2017 на суму 3009,66 грн. позивачем поставлено відповідачу товар на суму 1773,36 грн, що підтверджується видатковою накладною №РН-0003377.

Відповідач частково оплатив цю поставку на суму 1504,83 грн. платіжним дорученням №3576 від 04.12.2017 року. Заборгованість за цим рахунком становить 268,53грн. (1773,36-1504,83 = 268,53грн.).

Позивач нарахував відповідачу 9,20 грн. 3% річних та 19,90 інфляційних втрат за цим рахунком-фактурою.

Відповідач заперечив існування будь-якої заборгованості перед позивачем, оскільки за даними бухгалтерського обліку та актів звірки розрахунків за спірний період поставки у ДП Львівський бронетанковий завод не числиться заборгованість перед позивачем. Відповідач ствердив про те, що у позивача існує заборгованість перед відповідачем.

Надаючи оцінку цим доводам скаржника, суд зазначає таке.

Згідно з частиною 11 статті 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Положення частин 1, 2 ст.9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Поставка товару має бути підтверджена відповідними первинними документами, видатковою накладною на товар з підписами про отримання, актом приймання-передачі товару тощо.

Господарський суд Львівської області правильно встановив, що предметом спору у даній справі є розрахунки за поставлений товар, а відтак кожна сторона повинна довести виконання нею зобов`язань виключно на підставі відповідних доказів, первинних бухгалтерських документів, які складаються при передачі продукції та її оплаті за господарським договором. Тому взяв до уваги докази поставки товару у вигляді видаткових накладних, доказами оплати, яких є платіжні доручення, меморіальний ордер.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у відзиві на позов (т.1 а.с.130) зазначає, що позивач при проведенні розрахунку не врахував факту повернення товару відповідачем позивачу, що підтверджується оригіналом видаткової накладної (повернення) №72 від 21.02.2018 на суму 3861,00 грн. (т.1 а.с. 182), відповідач долучив оригінал експрес-накладної №8160 про відправку цього товару поштою позивачу (т.1 а.с. 183). Також відповідач подав оригінал видаткової накладної (повернення) №412 від 24.11.2017 на суму 84904,27 грн., яку місцевий господарський суд вірно не взяв до уваги, оскільки вона не стосується спірних видаткових накладних.

Колегія суддів, дослідивши оригінал видаткової накладної (повернення) №72 від 21.02.2018р. на суму 3861,00 грн., встановила, що від ПП Промелектроніка в графі отримувача відсутній підпис, в якій зазначено прізвище директора ОСОБА_2 .

Дослідивши копію довіреності на отримання повернутого товару №37 від 20.02.2018р. (а.с.139), місцевий господарський суд вірно встановив, що вона неналежної якості та нечитабельна. Витребуваний оригінал вищевказаної довіреності відповідач не надав суду. Також суд вірно оцінив оригінал експрес-накладної №8160 про відправку товару поштою позивачу, оскільки цим документа неможливо встановити, який саме товар та в якій кількості і вартості повертався позивачу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку, колегія суддів погоджується з оскаржуваним рішенням щодо стягнення з відповідача 16435,15 грн. (15660,00 + 506,62 + 268,53 = 16435,15грн) заборгованості, 1419,73 грн. 3% річних та 5417,32 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять в предмет доказування (частина 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина 1 статті 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, наведених в оскаржуваному судовому рішенні. Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін.

Щодо вимог апеляційної скарги в частині скасування додаткового рішення господарського суду Львівської області від 27.05.2019 у даній справі суд апеляційної інстанції вважає, що прийняте судом першої інстанції додаткове рішення від 27.05.2019р. у даній справі про задоволення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 12099,10грн. необхідно змінити, з огляду на наступне.

Згідно частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, частиною третьою вказаної статті встановлено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних із сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у рішенні зі справи «Баришевський проти України» від 26.02.2015р., рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009р. зазначив «заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим»

Позивач подав до суду першої інстанції заяву б/н від 15.05.2019 про стягнення витрат на правничу допомогу (вх. № 20359/19 від 17.05.2019), в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13000,00 грн. (т. 1 а.с. 209-221). До якої на підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу до матеріалів справи долучив: - копію рахунку-фактури №СФ-0000065 від 15.05.2019; - копію розрахунку гонорару (Додаток до акту приймання-передачі №62 від 15.05.2019); - копію акту приймання-передачі №62 від 15.05.2019; - копію платіжного доручення №6289 від 15.05.2019р. Також в клопотанні б/н від 27.05.2019 просив долучити додаткові докази, а саме: копію ордеру на надання правової допомоги ЗП №110182 від 01.10.2018; - копію доручення №10/2018 від 01.10.2018; - копію договору доручення про надання правової допомоги від 22.05.2017; - додаткову угоду від 29.12.2018 до договору доручення про надання правової допомоги від 22.05.2017.

При визначенні розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу місцевий господарський суд виходив із приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України, беручи до уваги часткове задоволення позову, понесені позивачем витрати на правову допомогу, поклав на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто частково у розмірі 12099,10грн. (93,07% від позовних вимог).

Колегія суддів частково погоджується з доводами скаржника про те, що при прийнятті додаткового рішення суд першої інстанції безпідставно задоволив у відсотковому розмірі від задоволених позовних вимог заяву позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу та при ціні позову - 25004,27 грн. стягнув з ДП Львівський бронетанковий завод на користь позивача 12099,10грн. витрат на правову допомогу адвоката.

Задовільняючи заяву про відшкодування витрат на правову допомогу у відсотковому розмірі від задоволених позовних вимог, суд першої інстанції не врахував тієї обставини, дана справа є малозначною, оскільки в позовній заяві позивач визначив ціну позову в розмірі 25004,27 грн., яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, усі витрати на виплату гонорару адвокатові, якщо керуючись принципом справедливості та верховенством права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Місцевий господарський суд не врахував критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин даної справи.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 6500,00 грн. 50 % від заявленого розміру витрат на правову допомогу. В частині заяви позивача про стягнення з відповідача на його користь решти зазначених витрат належить відмовити.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись, ст. ст. 86, 269, 270, 275, 276, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Львівський бронетанковий завод за №1888 від 15.07.2019р. (вх. №№01-05/2768/19, 01-05/2772/19 від 23.07.2019р.) на рішення господарського суду Львівської області від 14.05.2019р. та додаткове рішення від 27.05.2019р. у справі № 914/175/19 задоволити частково.

Рішення господарського суду Львівської області від 14.05.2019р. у справі №914/175/19 залишити без змін, апеляційну скаргу в частині скасування даного рішення без задоволення.

Змінити додаткове рішення господарського суду Львівської області від 27.05.2019р. у справі № 914/175/19.

Стягнути з Державного підприємства Львівський бронетанковий завод (79031, м.Львів, вул. Стрийська, 73, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Промелектроніка (69002, м. Запоріжжя, вул. Фортечна, буд. 4-А, ) 6500,00 грн. витрат на професійну правову допомогу.

В решті заяви про відшкодування витрат на професійну правову допомогу відмовити.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Справу повернути в господарський суд Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя О.В. Зварич

Суддя О.П. Дубник

Суддя М.Б. Желік