РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.10.2019Справа № 910/3301/18
За позовом ОСОБА_1

До 1. Приватного підприємства «Сансет»

2. ОСОБА_2

3. ОСОБА_3

4. ОСОБА_4

про визнання недійсними договорів купівлі-продажу корпоративних прав

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Бурлаченко О.В.

від відповідача 1: Рівний О.Є.

від відповідача 2: не з`явився

від відповідача 3: не з`явився

від відповідача 4: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного підприємства «Сансет», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав Приватного підприємства «Сансет» від 30.12.2015, укладеного від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав Приватного підприємства «Сансет`від 09.04.2016, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав Приватного підприємства «Сансет» від 05.07.2017, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_1 волевиявлення на відчуження частки у статутному капіталі Приватного підприємства «Сансет» не виявлялось, а договір купівлі-продажу від 30.12.2015р. останнім не підписувався. Отже, на думку позивача, оспорювані правочини суперечать приписам чинного законодавства, що підставою для визнання останніх недійсними.

Ухвалою від 26.03.2018р. відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 18.04.2018р.

Відповідач 1 у відзиві від 14.05.2018р. зазначив, що власником Приватного підприємства «Сансет» є саме позивач, а корпоративні права вибули з володіння вказаного учасника судового процесу на підставі підробленого договору.

Відповідач 2 у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що предметом продажу за спірними договорами були не корпоративні права, оскільки наявність таких прав не передбачається у приватному підприємстві, а отже, на думку вказаного учасника спір у справі не є корпоративним.

Відповідач 3 у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаючись на те, що засновником та 100% власником Приватного підприємства «Сансет» згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є саме позивач, а отже, оспорювані правочини прав та законних інтересів ОСОБА_1 не порушують. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено, що договір від 30.12.2015р. купівлі-продажу корпоративних прав на Приватне підприємство «Сансет» є неукладеним, з огляду на не вчинення його нотаріального посвідчення, а отже не може бути визнаний у судовому порядку недійсним.

Ухвалою від 15.06.2018р. призначено по справі судову експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України; провадження по справі зупинено.

До господарського суду надійшов висновок №15789/15790/18-32 від 03.12.2018р. Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Ухвалою від 29.12.2018р. поновлено провадження по справі; призначено підготовче засідання на 28.01.2019р. Одночасно, вказаною ухвалою судом було запропоновано учасникам судового процесу надати письмові пояснення по справі з урахуванням висновку №15789/15790/18-32 від 03.12.2018р. Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

24.01.2018р. до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання ОСОБА_1 про призначення повторної судової експертизи.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 28.01.2019 призначено повторну судову експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України та зупинено провадження у справі.

21.03.2019р. до суду надійшов висновок №8-4/267 від 07.03.2019р. експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

У зв`язку з надходженням апеляційної скарги на ухвалу від 28.01.2019р. Господарського суду міста Києва, матеріали справи було скеровано до Північного апеляційного господарського суду.

Постановою від 23.04.2019р. Північного апеляційного господарського суду ухвалу від 28.01.2019р. Господарського суду міста Києва залишено без змін.

Ухвалою від 18.06.2019р. поновлено провадження у справі; призначено судове засідання на 09.07.2019р.

08.07.2019р. до суду надійшла заява представника ОСОБА_2 про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи №910/3301/18.

В обґрунтування вказаної заяви відповідач 2 посилався на те, що останнього існують сумніви щодо неупередженості та об`єктивності судді Спичака О.М. під час розгляду справи оскільки позовну заяву ОСОБА_1 з тими ж самими позовними вимогами вже повертали заявнику, проте лише суддею Спичаком О.М. відкрито провадження. Крім того, вказаним учасником судового процесу вказано на те, що суддею Спичаком О.М. грубо порушуються норми господарського процесуального законодавства.

Одночасно, 08.07.2019р. до суду також надійшла заява ОСОБА_3 про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи №910/3301/18.

В обґрунтування вказаної заяви відповідач 3 посилався на те, що суддею Спичаком О.М. грубо порушуються фундаментальні принципи господарського процесу, оскільки фактично ОСОБА_3 повідомлявся про судові засідання не завчасно, що унеможливило його прибуття у судові засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2019 суд ухвалив, зокрема, заяву ОСОБА_3 про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи №910/3301/18 передати для визначення судді в порядку, встановленому частиною першою статті 32 Господарського процесуального кодексу України.

За наслідками проведеного автоматизованого розподілу заяву ОСОБА_3 про відвід судді Спичака О.М. передано для розгляду судді Картавцевій Ю.В.

Ухвалою від 11.07.2019р. відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід судді Спичака О.М.

За наслідками проведення автоматизованого розподілу справи № 910/3301/18, визначено суддю Баранова Д.О. для розгляду заяви ОСОБА_2 про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи № 910/3301/18.

Ухвалою від 11.07.2019р.у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи № 910/3301/18 відмовлено.

Ухвалою від 02.08.2019р. розгляд справи було призначено на 03.09.2019р.

02.09.2019р. до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 про визнання добросовісним набувачем корпоративних прав на Приватне підприємство «Сансет».

Ухвалою від 03.09.2019р. зустрічний позов по справі повернуто.

03.09.2019р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.09.2019р.

16.09.2019р. до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 про визнання добросовісним набувачем корпоративних прав на Приватне підприємство «Сансет».

Ухвалою від 17.09.2019р. зустрічний позов по справі повернуто.

У судовому засіданні 18.09.2019р. представником відповідача 1 було подано клопотання про відкладення розгляду справи та направлення матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду. Вказане клопотання було розглянуто та відхилено судом як безпідставне.

Одночасно, представником відповідача 1 також було подано клопотання про призначення повторної судової експертизи.

Вказане клопотання також було відхилено судом, з урахуванням того, що частиною 2 ст.107 Господарського процесуального кодексу України за наявності сумнівів у правильності висновку експерта (необґрунтованість, суперечність з іншими матеріалами справи тощо) за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи суд може призначити повторну експертизу, доручивши її проведення іншим експертам.

Повторна судова експертиза призначається з ініціативи суду або за клопотанням учасників процесу, якщо висновок експерта визнано необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або коли він викликає сумнів у його правильності, або за наявності істотного порушення норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Повторну судову експертизу може бути призначено також, якщо є розходження у висновках кількох експертів і їх неможливо усунути шляхом одержання додаткових пояснень експертів у судовому засіданні. Повторну судову експертизу слід доручати іншому експерту (експертам).

Проте, відповідачем 1 не було належним чином обґрунтовано наявності підстав вважати наявний в матеріалах справи висновок судової експертизи таким, що викликає сумніви у його правильності та обґрунтованості.

З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні клопотання Приватного підприємства «Сансет».

18.09.2019р. судом також було розглянуто клопотання представника Приватного підприємства «Сансет» про виклик судового експерта у судове засідання. В задоволенні вказаного клопотання було відмовлено, з урахуванням того, що з системного аналізу ст.ст.69, 98 Господарського процесуального кодексу України полягає, що метою виклику експерта у судове засідання є наявність необхідності у роз`ясненні наданого висновку судової експертизи. Проте, відповідачем 1 вказаної необхідності обґрунтовано не було, висновків експерта, які є незрозумілими не наведено, внаслідок чого відповідне клопотання було залишено судом без задоволення.

18.09.2019р. судом було відкладено розгляд справи по суті на 01.10.2019р.

01.10.2019р. судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача 1про зупинення провадження, з огляду на його необґрунтованість та безпідставність.

Представником Приватного підприємства «Сансет» також було заявлено клопотання про виклик судового експерта у судове засідання, в задоволенні якого судом також було відмовлено з огляду на не доведення відповідачем 1 обставин необхідності у роз`ясненні наданого висновку судової експертизи.

01.10.2019р. судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи. При цьому, суд виходив з наступного.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Проте, наявності достатніх підстав для відкладення розгляду справи представником відповідача 3 наведено не було. При цьому, судом прийнято до уваги, що відповідачем 3 є фізична особа, яка не позбавлена права та можливості самостійно з`явитись у судове засідання, у разі неможливості забезпечення явки повноважного представника.

Одночасно, судом також було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання відповідача 1 про оголошення перерви у судовому засіданні з розгляду справи по суті з метою надання часу для підготовки вступного слова у письмовій формі.

Суд звертає увагу на те, що за приписами ч.2 ст.216 Господарського процесуального кодексу України якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Тобто, оголошення перерви є правом, а не обов`язком суду, реалізація якого обумовлюється наявністю об`єктивної неможливості вирішення спору по суті у судовому засіданні. Проте, заявником наявності таких обставин не наведено.

З приводу вказаних клопотань представників відповідача 1 та відповідача 3 суд також вважає за доцільне звернути увагу на таке.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, задоволення клопотань відповідачів 1 та 3 могло призвести до затягування строків розгляду справи та, як наслідок, порушення права позивача на справедливий розгляд справи у розумні строки, яке визначено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Представники відповідачів 2, 3, 4 в судове засідання 01.10.2019р. не з`явились, проте, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями №891, 192, 913.

Суд зазначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Отже, неявка відповідачів 2, 3, 4, які були належним чином повідомлені про розгляд справи, не перешкоджає вирішенню спору у судовому засіданні 01.10.2019р.

Представником позивача у судовому засіданні 01.10.2019р. було надано усні пояснення по суті справи, згідно яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача 1 проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

В судовому засіданні 24.09.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

13.03.2003р. було здійснено державну реєстрацію Приватного підприємства «Сансет», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно статуту Приватного підприємства «Сансет» (в редакції, чинній станом на момент створення приватного підприємства) засновником суб`єкта господарювання є ОСОБА_1 .

Наразі, в матеріалах справи міститься договір від 30.12.2015р. купівлі-продажу корпоративних прав на Приватне підприємство «Сансет», продавцем за яким визначено ОСОБА_1 , а покупцем ОСОБА_2 .

Згідно п.1 договору від 30.12.2015р. продавець зобов`язується передати покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити корпоративні права на Приватне підприємство «Сансет».

У п.2 договору від 30.12.2015р вказано, що під корпоративними правами, зазначеними в п.1 цього договору, розуміють статутний фонд підприємства (право на володіння, користування і розпорядження ним, не обтяжене вимогами третіх осіб), на управління підприємством та призначення посадових осіб і працівників підприємства, на отримання прибутку від господарської діяльності, а також активів у разі його ліквідації відповідно до чинного законодавства.

Пунктом 4 визначено, що сума договору становить 100 гривень, які покупець зобов`язується сплатити продавцеві під час укладання договору.

Цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п.10 договору від 30.12.2015р.).

Ухвалою від 20.04.2018р. судом було витребувано у Бориспільської районної державної адміністрації Київської області та у Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації реєстраційну справу Приватного підприємства "Сансет".

На виконання вимог ухвали до матеріалів справи було надано матеріали реєстраційної справи відповідача 1.

В матеріалах реєстраційної справи міститься заява від імені ОСОБА_1 наступного змісту: «Прошу вивести мене зі складу засновників (учасників) Приватного підприємства «Сансет» місце знаходження: місто Луганськ, вул.Фрунзе, буд.119. Належну мені частку в статутному фонді у розмірі 100% Приватного підприємства «Сансет» передаю на користь ОСОБА_2 , номер платника подаків НОМЕР_1 . Будь-яких майнових прав та інших претензій (вимог) до Приватного підприємства «Сансет» та до ОСОБА_2 не маю.».

Вказана заява датована 30.12.2015р., адресована загальним зборам засновників (учасників) Приватного підприємства «Сансет». Одночасно, у заяві зазначено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертун О.Ю. було засвідчено справжність підпису ОСОБА_1 .

19.04.2016р. між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до п.1 якого продавець на умовах, передбачених цим договором, передає у власність, а покупець приймає у власність майнові права засновника на Приватне підприємство «Сансет». Зазначені майнові права належать продавцю на підставі договору купівлі-продажу 100% корпоративних прав від 30.12.2015р. Статутний капітал складає 621 932 грн.

У п.2 договору від 09.04.2016р. вказано, що під майновими правами, зазначеними в п.1 даного договору, розуміється право власності на статутний капітал підприємства, інші права засновника (власника) підприємства, в тому числі, право на отримання відповідного прибутку, активів у разі ліквідації підприємства, а також будь-які права, зазначені статутом підприємства та чинним законодавством України.

Відповідно до п.3 договору від 09.04.2016р. продаж вищевказаних майнових прав засновника на Приватне підприємство «Сансет» за погодженням сторін здійснюється за 621 932 грн., які гроші у вказаній сумі продавцем отримані від покупця повністю до підписання цього договору. Підписання договору свідчить про те, що розрахунки за майнові права засновника приватного підприємства здійснені повністю та свідчить про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавця.

Одночасно, з матеріалів справи вбачається, що 05.07.2017р. між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Приватного підприємства «Сансет», відповідно до п.1.1 продавець передає покупцю свою корпоративну частку у розмірі 100% частки у статному капіталі Приватного підприємства «Сансет», що еквівалентно 621932 грн.

Пунктом 2.1 договору від 05.07.2017р. передбачено, що ціна частки, що складає 100% частини статутного капіталу Приватного підприємства «Сансет», згідно з п.2.1 та п.2.2 договору та становить 621 932 грн.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання (п.9.1 договору від 05.07.2017р.).

Наразі, за твердженнями позивача, ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з ОСОБА_2 не укладав, своєї частки у Приватному підприємстві «Сансет» не відчужував, а договір від 30.12.2015р. не підписував, а отже, останній є підробленим. До того ж, позивачем наголошено, що договір від 30.12.2015р. не було нотаріально посвідчено, а отже, останній є нікчемним в силу приписів ст.220 Цивільного кодексу України. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з позовом про: визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав Приватного підприємства «Сансет» від 30.12.2015, укладеного від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав Приватного підприємства «Сансет`від 09.04.2016, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав Приватного підприємства «Сансет» від 05.07.2017, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Як вказувалось судом, обґрунтовуючи вимоги про визнання договору від 30.12.2015р. недійсним позивач посилався на те, що ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з ОСОБА_2 не укладав, своєї частки у Приватному підприємстві «Сансет» не відчужував, а договір від 30.12.2015р. не підписував, а отже, останній є підробленим. До того ж, позивачем наголошено, що договір від 30.12.2015р. не було нотаріально посвідчено, а отже, правочин є нікчемним в силу приписів ст.220 Цивільного кодексу України. На думку заявника, недійсність договору від 30.12.2015р. має своїм наслідком наявність підстав для визнання недійсними наступних правочинів щодо купівлі-продажу частки у Приватному підприємстві «Сансет».

Відповідач 1 зазначив, що власником Приватного підприємства «Сансет» є саме позивач, а корпоративні права вибули з володіння вказаного учасника судового процесу на підставі підробленого договору.

Відповідач 2 проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що предметом продажу за спірними договорами були не корпоративні права, оскільки наявність таких прав не передбачається у приватному підприємстві, а отже, на думку вказаного учасника спір у справі не є корпоративним.

Відповідач 3 проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаючись на те, що засновником та 100% власником Приватного підприємства «Сансет» згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є саме позивач, а отже, оспорювані правочини прав та законних інтересів ОСОБА_1 не порушують. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено, що договір від 30.12.2015р. купівлі-продажу корпоративних прав на Приватне підприємство «Сансет» є неукладеним, з огляду на не вчинення його нотаріального посвідчення, а отже не може бути визнаний у судовому порядку недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку щодо наявності підстав часткового задоволення позову. При цьому, суд виходить з наступного.

Судом вказувалось вище, що за приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З метою встановлення обставин, покладених позивачем в обґрунтування позовних вимог, ухвалою від 15.06.2018р. призначено по справі судову експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. На вирішення судового експерта Чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у договорі від 30.12.2015р. купівлі-продажу корпоративних прав на приватне підприємство у розділі «Реквізити сторін» рядок «Продавець» тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?

До господарського суду надійшов висновок №15789/15790/18-32 від 03.12.2018р. Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

У вказаному висновку зазначено, що досліджуваний підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься у рядку «________/Кириллов ВД./» графи «Продавець» розділу «Реквізити сторін» у договорі купівлі-продажу корпоративних прав на Приватне підприємство «Сансет» від 30.12.2015р. складається з літери «К», штриха, що не утворює певної літери, літери «С», «И», елемента, що не утворює певної літери, штрихів, що не утворюють певних літер та розчерку, виконаний рухами високого ступеню виробленості, у середньому темпі письма з елементами уповільнення, про що свідчать тупі початки деяких штрихів підпису, немотивовані будовою підпису перерви в русі. Розмір елементів підпису від великого до малого, розгін - від малого до середнього, розстановка - від вузької до середньої, нахил - правий. Натиск - середній, диференційований. Перерви в рухах спостерігаються в літері «К», після неї, перед літерою «с». Форма лінії основи підпису - звивиста, її напрямок - вниз, потім - вгору. Розміщення елементів досліджувального підпису відносно бланкової лінії - на ній, над нею, деякі елементи перетинають її.

У висновку №15789/15790/18-32 від 03.12.2018р. зазначено, що зразки підпису ОСОБА_1 , надані на дослідження в якості порівняльного матеріалу, складаються з літери «В», елементів, що не утворюють певних літер та розчерку, виконані високо виробленим почерком у швидкому темпі письма, розгін - від середнього до великого, розмір - від великого до малого, розстановка - широка, нахил - правий. Натиск - середній, диференційований. Форма лінії основи підписів - звивиста, її напрямок - вгору. Розміщення елементів підписів відносно бланкової лінії - перетинають її.

При порівнянні досліджуваного підпису зі зразками підпису ОСОБА_1 експертами встановлено, що вони мають різні транскрипції, тому є неспіввставними між собою, що не дає можливості провести порівняльне дослідження підписів та виявити сукупності ознак, як співпадаючих так і розбіжних, необхідних для висновку про виконавця, як позитивного так і негативного характеру у будь-якій формі.

За наслідками проведення експертного дослідження встановлено, що встановити ОСОБА_1 або іншою особою виконаний даний досліджуваний підпис, не виявилось можливим.

Ухвалою від 28.01.2019р. по справі було призначено повторну судову експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України.

При цьому, при призначенні повторної судової експертизи судом було враховано, що зазначення у висновку експертами про відмінність складових підпису, які містяться у договорі від 30.12.2015р., ніяким чином не узгоджується з кінцевим висновком щодо неможливості провести порівняльне дослідження підписів та виявити сукупності ознак, як співпадаючих так і розбіжних.

Крім того, судом також прийнято до уваги, що згідно представленої до матеріалів справи позивачем рецензії від 02.01.2019р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр судових експертиз «Альтернатива» на висновок експертів №15789/15790/18-32 від 03.12.2018р. за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, складений старшим судовим експертом відділу почеркознавчих досліджень лабораторії криміналістичних видів досліджень Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Чередніченко О.С. та заступником завідувача відділу почеркознавчих досліджень лабораторії криміналістичних видів досліджень Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Красюком І.П. експертом не надано належної оцінки вільним зразкам підпису позивача з урахуванням висновків стосовно різних транскрипцій у підписах ОСОБА_1 , що міститься у договорі та експериментальних й вільних зразках.

21.03.2019р. до суду надійшов висновок №8-4/267 від 07.03.2019р. експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

За приписами ст.104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

У перевірці й оцінці експертного висновку господарським судам слід з`ясовувати: чи було додержано вимоги законодавства при проведенні судової експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком судової експертизи.

Дослідивши наявний у матеріалах справи висновок судової експертизи, складений експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, суд знаходить його таким, що не викликає сумнівів у його правильності, не містить розбіжностей і відповідає вимогам чинного законодавства, в тому числі, стосовно критеріїв повноти, ясності, обґрунтованості. Належних та допустимих доказів зворотного матеріали справи не містять.

У вказаному висновку судовим експертом встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у договорі від 30.12.2015р. купівлі-продажу корпоративних прав на приватне підприємство у розділі «Реквізити сторін» рядок «Продавець» виконано не тією особою (не ОСОБА_1 ), від імені якої він зазначений, а іншою особою.

Наразі, суд зазначає, що частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України вказано, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Слід зауважити, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Проте, всупереч наведеного, відповідачами належних та допустимих доказів, які б спростовували обставини, що встановлені за наслідками проведення повторної судової експертизи, надано не було.

При цьому, судом враховано, що останні у відповідності до ст.100 Господарського процесуального кодексу України наділені правом надати висновок експерта, складений на їх замовлення.

Отже, з урахуванням наведеного вище, суд приймає до уваги висновок №8-4/267 від 07.03.2019р. експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України в якості належного та допустимого доказу підтвердження тверджень позивача про те, що договір від 30.12.2015р. купівлі-продажу корпоративних прав на Приватне підприємство «Сансет» ОСОБА_1 підписано не було, а отже, останній є підробленим.

Означене вказує на обґрунтованість тверджень ОСОБА_1 щодо наявності підстав для визнання недійсним договору від 30.12.2015р. купівлі-продажу корпоративних прав на Приватне підприємство «Сансет».

При цьому, в контексті означеного суд також вважає за доцільне звернути увагу на те, що посилання відповідачів на наказ №3571/5 від 14.11.2017р. Міністерства юстиції України «Про скасування реєстраційних дій в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», яким фактично було задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано реєстраційні записи про зміну складу засновників Приватного підприємства «Сансет» ніяким чином не нівелюють права позивача на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки від 30.12.2015р., оскільки фактично саме вказаний договір порушує корпоративні права та законні інтереси ОСОБА_1 , а скасування реєстраційної дії, вчиненої на підставі вказаного правочину остаточно до відновлення прав позивача не призводить.

Одночасно, суд не приймає до уваги посилання позивача на приписи ст.220 Цивільного кодексу України. При цьому, суд звертає увагу на наступне.

Частиною 1 ст.220 Цивільного кодексу України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Тобто, у ст. 220 Цивільного кодексу України визначаються правові наслідки недійсності лише тих договорів, обов`язковість нотаріального посвідчення яких прямо передбачена законом (про види таких договорів див. коментар ст. 209 Цивільного кодексу України).

Проте, суд звертає увагу на те, що нормами чинного станом на 30.12.2015р. законодавства України не було передбачено обов`язкового нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу частки у приватному підприємстві.

В контексті наведеного суд вважає юридично неспроможними посилання позивача на приписи ч.3 ст.29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (редакції, чинній на момент підписання договору від 30.12.2015р.), згідно якої у разі внесення змін до установчих документів, які пов`язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) одного із таких документів: рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників); заяви фізичної особи про вихід із складу засновників (учасників); заяви, договору, іншого документа про перехід чи передачу частки учасника у статутному капіталі товариства; рішення уповноваженого органу юридичної особи про примусове виключення засновника (учасника) із складу засновників (учасників) юридичної особи, якщо це передбачено законом або установчими документами юридичної особи.

Тобто, з наведеного полягає, що станом на 30.12.2015р. (дата укладання договору купівлі-продажу корпоративних прав на Приватне підприємство «Сансет») наведена норма не передбачала обов`язку сторін договору купівлі-продажу корпоративних прав вчинити його нотаріальне посвідчення.

До того, норми цивільного та господарського законодавства України також такої вимоги не передбачали.

За таких обставин, суд не приймає до уваги посилання позивача у позовній заяві на приписи ст.220 Цивільного кодексу України, якою визначено правові наслідки недійсності лише тих договорів, обов`язковість нотаріального посвідчення яких прямо передбачена законом.

В контексті означеного суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що зазначення у п.10 договору від 30.12.2015р. цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення у даному випадку ніяким чином не спростовує висновків суду щодо недійсності вказаного правочину, оскільки фактично договір з боку продавця не було підписано, а отже, у суду відсутні підстави вважати досягнутою згоду сторін щодо нотаріальної форми правочину, а отже і застосування наслідків її недотримання.

Щодо права ОСОБА_1 на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору від 30.12.2015р. купівлі-продажу корпоративних прав на Приватне підприємство «Сансет» саме в межах господарського судочинства та виникнення між учасниками судового процесу корпоративного спору, суд зазначає наступне.

Господарський процесуальний кодекс України установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункти 1, 3, 4, 15 частини першої статті 20 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 62 Господарського кодексу України підприємством є самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці, а також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи (частина перша статті 113 Господарського кодексу України).

За змістом частин третьої та п`ятої статті 63 Господарського кодексу України залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб.

Разом з тим відповідно до частин першої, третьої статті 167 Господарського кодексу України корпоративними правами є права особи частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув.

З огляду на зазначене суд зауважує, що оскільки предметом оспорюваних договорів купівлі-продажу є відповідні права й обов`язки стосовно участі у діяльності та управлінні приватного підприємства, отриманні прибутку від господарської діяльності то й відносини, щодо відчуження таких прав, за своєю правовою природою є корпоративними відносинами щодо володіння, користування й розпорядження належними сторонам корпоративними правами у цьому приватному підприємстві.

Таким чином, спір у цій справі, який виник з корпоративних відносин між учасниками приватного підприємства щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу частки в статутному капіталі цього підприємства, є господарсько-правовим і підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Аналогічну правову оцінку спору учасників приватного підприємства було надано у постанові від 23.05.2018р. Великої Палати Верховного Суду по справі №911/3494/16.

Отже, вказаним вище спростовуються заперечення відповідача 2 стовно того, що предметом продажу за спірними договорами були не корпоративні права, оскільки наявність таких прав не передбачається у приватному підприємстві.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо належної доказової обґрунтованості та наявності підстав задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору від 30.12.2015р. купівлі-продажу корпоративних прав на Приватне підприємство «Сансет».

Виходячи з принципів повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав Приватного підприємства «Сансет`від 09.04.2016, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав Приватного підприємства «Сансет» від 05.07.2017, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .При цьому, суд виходить з такого.

Судом вище вказувалось, що згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Вказану правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018р. у справі № 925/1265/16.

Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вказані висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17, від 11.09.2018р. у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019р. у справі № 569/17272/15-ц.

Наразі, фактично спір між сторони виник у зв`язку в вибуттям майна (корпоративних прав) з володіння ОСОБА_1 . Тобто позивач вважає порушеним право, і таке порушення пов`язане з позбавленням володіння через ланцюг передач майна, а інтерес позивача фактично полягає в поверненні такого майна. Належним способом захисту такого права й інтересу є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Вказану правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02.07.2019р. по справі №48/340.

Посилання позивача на правову позицію Верховного Суду, яку викладено у постанові від 24.10.2018р. по справі №911/3773/17, суд до уваги не приймає, оскільки остання викладена за інших обставин, відмінних від розглядуваного спору. Зокрема, у справі №911/3773/17 судами було встановлено, що позивача було позбавлено корпоративних прав не шляхом підроблення договору купівлі-продажу, а шляхом скасування запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про зміну складу учасників суб`єкта господарювання, за наслідками чого заявник вже не був учасником товариства.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, позовні вимогм ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав Приватного підприємства «Сансет`від 09.04.2016, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав Приватного підприємства «Сансет» від 05.07.2017, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , підлягають залишенню без задоволення.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За приписами п.5 ч.1 ст.237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, питання розподілення між сторонами судових витрат.

Частиною 1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України передбачено що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України).

У ч.4 ст.127 Господарського процесуального кодексу України вказано, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Як свідчать матеріали справи, при поданні позову позивачем було сплачено судовий збір згідно квитанції від 22.11.2017р. на суму 9328,38 грн.

Статтею 1 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з розглядуваним позовом) визначено, що судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом.

Згідно ч.2 ст.4 вказаного нормативно-правового акту за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру підлягає сплаті судовий збір за ставкою

1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, за подання розглядуваного позову про визнання недійсним договору від 30.12.2015р. купівлі-продажу корпоративних прав на Приватне підприємство «Сансет» позивачем у відповідності до ставок, визначених Законом України «Про судовий збір» було сплачено 1762 грн.

Одночасно, матеріалами справи підтверджується, що позивачем було оплачено судову експертизу, що підтверджується квитанцією від 14.08.2018р. на суму 5720 грн.

Частинами 1, 4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що предметом дослідження експерта був саме договір 30.12.2015р. купівлі-продажу корпоративних прав на Приватне підприємство «Сансет», висновків щодо наявності підстав для визнання недійсним якого суд дійшов за наслідками розгляду спору, витрати на оплату експертизи підлягають віднесенню на відповідача 2, як і витрати на сплату судового збору в сумі 1762 грн.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, сплачений за позовні вимоги, в задоволенні яких судом було відмовлено, залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір від 30.12.2015р. купівлі-продажу корпоративних прав на Приватне підприємство «Сансет».

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судові витрати в сумі 7489 грн.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 11.10.2019р.

Суддя Спичак О.М.