УХВАЛА

09 жовтня 2019 року

м. Київ

Справа № 909/476/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранець О.М. - головуючий, Булгакова І.В, Студенець В.І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис»

на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області

у складі судді Михайлишина В.В.

від 24.05.2019

та постанову Західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Кордюк Г.Т., Данко Л.С., Мирутенко О.Л.

від 29.07.2019

за позовом Національного банку України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»

про звернення стягнення на предмет іпотеки в сумі 1 610 000,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Приватофис» 14.08.2019 звернулося до Верховного Суду, через Західний апеляційний господарський суд, з касаційною скаргою на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 24.05.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2019 у справі № 909/476/18.

Згідно з витягом з протоколу передачі судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) раніше визначеному складу суду від 03.10.2019 визначено склад колегії суддів: Баранець О.М. - головуючий, Булгакова І.В., Студенець В.І.

Перевіривши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис», колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо:

1) Верховний Суд вже викладав у своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку; або

2) правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 19.03.2019 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" залишено без руху відповідно до частини 1 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у пунктах 1, 2 частини 1 статті 164 цього Кодексу, зокрема, не додані документи, які підтверджують сплату судового збору у розмірі 1 921,00 грн, а також докази в підтвердження надіслання зустрічної позовної заяви з додатками іншим учасникам справи. У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" про звільнення від сплати судового збору відмовлено.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 24.05.2019 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" повернуто відповідно до частини 4 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, оскільки заявник не усунув недоліки зустрічної позовної заяви у строк, встановлений судом.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2019 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 24.05.2019 - без змін.

Суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо повернення зустрічної позовної заяви заявнику у зв?язку з невиконанням останнім вимог ухвали про залишення такої заяви без руху та не усуненням зазначених в ній недоліків у встановлений судом строк.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис" звернулось із касаційною скаргою на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 24.05.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2019 у справі № 909/476/18.

В обґрунтування касаційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис" посилається на порушення його права на подання зустрічного позову, а також статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо забезпечення його права на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 125 Конституції України Верховний Суд є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 46, частин 1, 2 та 3 статті 180 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право подати зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Відповідно до частини 4 статті 180 Господарського процесуального кодексу України зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил подання позову, повинна відповідати вимогам статей 162, 164, 172, 173 цього Кодексу.

До зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною 4 статті 180 Господарського процесуального кодексу України, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.

Зокрема, згідно з частиною 4 цієї статті якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Отже, передбачене статтею 46 Господарського процесуального кодексу України право подати зустрічний позов не є абсолютним. Таке право можна реалізувати лише за умови дотримання вимог процесуального законодавства. У разі недотримання цих вимог настають правові наслідки, визначені статтями 30, 174 та 180 цього Кодексу.

За своїм змістом такі обмеження не шкодять самій суті права доступу до суду, оскільки сторона у справі, у такому випадку, не позбавлена можливості звернутися з цим позовом у загальному порядку.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, зокрема і у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" заява № 52854/99).

Не можна розглядати перегляд, як замасковану апеляцію. Відступи від цього принципу виправдані лише тоді, коли вони необхідні за обставин суттєвого та неспростовного характеру.

В контексті викладеного Суд вважає за необхідне зазначити, що Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Використання касаційним судом оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", тощо, виходячи з високого статусу Верховного Суду, не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, оскільки у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень і застосування Судом таких повноважень не може вважатися обмеженням доступу особи до процесу правосуддя.

Виходячи з наведеного, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 24.05.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2019 у справі № 909/476/18, оскільки правильне застосування судами попередніх інстанцій норм Господарського процесуального кодексу України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 234, 235, частиною другою статті 293 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис» на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 24.05.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2019 у справі № 909/476/18.

2. Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу, а копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді І. Булгакова

В. Студенець