ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" жовтня 2019 р. Справа№ 911/33/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Руденко М.А.
суддів: Дідиченко М.А.
Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Реуцька Т.О.

за участю представників сторін:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: Авдєй М.В. (довіреність №411 від 09.04.2019);
від третьої особи: не з`явився,
розглянувши апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1
на рішення господарського суду Київської області від 05.04.2019 року
у справі №911/33/19 (суддя Черногуз А.Ф.)
за позовом моторного (транспортного) страхового бюро України
до військової частини НОМЕР_1
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1
про стягнення страхового відшкодування,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року позивач - моторне (транспортне) страхове бюро України (позивач) звернувся до господарського суду Київської області з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (відповідач) про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування в порядку регресу 16 448,15 грн.
Рішенням господарського суду Київської області від 05.04.2019 року позов задоволено частково: стягнуто з військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, буд. 8, ) 13 158,51 грн. страхового відшкодування, а також 1762,00 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що військова частина НОМЕР_1 є особою, що відповідальна за шкоду, заподіяну ОСОБА_1 у дорожньо-транспортній пригоді, що відбулась 10.03.2016, а до МТСБУ, як особи, що виплатила страхове відшкодування, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки, тому за вирахуванням податку на додану вартість підлягає стягненню в розмірі 13158,51 грн. (16448,14 грн. (оцінена шкода) 20% = 13158,51 грн).
Не погоджуючись з рішенням, відповідач - військова частина НОМЕР_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 05.04.2019 р. у справі №911/33/19 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що сума страхового відшкодування, виплаченого МТСБУ, повинна бути стягнута з особи, з вини якої була заподіяна шкода, тобто з ОСОБА_1 .
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2019 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 та призначено справу до розгляду.
В судовому засіданні 08.10.2019 року представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, в позові відмовити.
Представники позивача та третьої особи, у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомлені належним чином. (а.с. 136-138).
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи , належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників позивача та третьої особи обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представників позивача та третьої особи за наявними у справі доказами.
Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 10.03.2016 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля КАМАЗ 5320, державний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля Honda Accord, державний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_2 внаслідок чого автомобілю Honda Accord завдано механічних пошкоджень.
Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 06.04.2016 року у справі №760/4861/16-п визнано винним ОСОБА_1 у скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. (а.с.17)
Внаслідок зазначеної ДТП транспортним засобом КАМАЗ 5320, державний номер НОМЕР_3 та Honda Accord, державний номер НОМЕР_4 було завдано технічні пошкодження.
14.03.2016 року водій Honda Accord, державний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_2 звернувся до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. (а.с.18)
18.04.2016 року водій автомобіля Honda Accord, державний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_2 звернувся до МТСБУ з заявою про виплату страхового відшкодування. (а.с.19)
Згідно зі звітом, виконаним ТОВ «Незалежна експертна компанія» про оцінку автомобіля Honda Accord, державний номер НОМЕР_4 , вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, становить 16 448,14 грн. (а.с.24-32)
На підставі наказу МТСБУ № 4998 від 21.06.2016 року останнім було здійснено виплату ОСОБА_2 у розмірі 16 448,15 грн. за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 10.03.2016 року, що підтверджується платіжним дорученням № 4998рв від 22.06.2016 року. (а.с.39,41)
Оскільки позивач виплатив страхове відшкодування особі, якій завдано шкоду внаслідок настання 10.03.2016 року страхової події дорожньо-транспортної пригоди, на підставі вимог ст. 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вважає, що отримав право звернення із регресним позовом до винної особи у вказаній ДТП до військової частини НОМЕР_1 на підставі ст. 38.2 вищевказаного Закону.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що військова частина НОМЕР_1 є особою, що відповідальна за шкоду заподіяну ОСОБА_1 у дорожньо-транспортній пригоді, що відбулась 10.03.2016 року, а до МТСБУ, як особи, що виплатила страхове відшкодування, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки, тому за вирахуванням податку на додану вартість виплати страхового відшкодування підлягає стягненню в розмірі 13158,51 грн (16448,14 грн (оцінена шкода) 20% = 13158,51 грн).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Згідно з п. 1 ч. 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Як було зазначено вище, факт наявності вини ОСОБА_1 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 10.03.2016 року, підтверджується постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 06.04.2016 року у справі №760/4861/16-п.
Відповідно до реєстраційних даних транспортний засіб КАМАЗ 5320, державний номер НОМЕР_3 , належить військовій частині № НОМЕР_5 . (а.с.16)
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди був працівником Військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 10.03.2016 № 348948, протоколом про порушення водієм Правил дорожнього руху і затримання транспортного засобу від 10.03.2016 № 000055, листом Військової частини НОМЕР_6 від 09.03.2016 № 175/20/1/5/63. (а.с.14-16)
Як передбачено ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України", організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.
У відповідності до ст. 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ГК України основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ГК України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Як вбачається з матеріалів справи, джерело підвищеної небезпеки - автомобіль КАМАЗ 5320, державний номер НОМЕР_3 , належить військовій частині № НОМЕР_1 Міністерству оборони України.
Цивільно-правова відповідальність власника даного автомобіля, не застрахована, доказів протилежного представниками сторін не надано.
Згідно з ч. 1 ст. 41 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам п. 1.7 ст. 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
У відповідності до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (п. 2 ст. 1187 ЦК України).
В силу наведених положень законодавства, відповідальність за шкоду, заподіяну автомобілю Honda Accord, державний номер НОМЕР_4 , має нести відповідач, як юридична особа, з винних неправомірних дій водія якої сталася ДТП, оскільки цивільно-правова відповідальність осіб, що користуються автомобілем КАМАЗ 5320, державний номер НОМЕР_3 , за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб, на момент ДТП застрахована не була.
Отже до позивача МТСБУ, як особи, що виплатила страхове відшкодування, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки.
Так, позивачем заявлено до стягнення 16448,15 грн., тобто суму, що фактично сплачена позивачем відповідно до платіжного доручення № 4998рв від 22.06.2016 року.
Водночас, п. 36.2. ст. 36 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ).
Оскільки, позивачем виплачено страхове відшкодування безпосередньо на рахунок власника пошкодженого транспортного засобу ОСОБА_2 , то останнє мало бути зменшене на суму податку на додану вартість, а виплата відшкодування з урахуванням податку на додану вартість є безпідставною.
Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування підлягає задоволенню частково, за вирахуванням податку на додану вартість в розмірі 13158,51 грн (16448,14 грн (оцінена шкода) 20% = 13158,51 грн).
Доводи скаржника про те, що сума страхового відшкодування, виплаченого МТСБУ, повинна бути стягнута з особи, з вини якої було заподіяна шкода, тобто з ОСОБА_1 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки транспортний засіб КАМАЗ 5320, державний номер НОМЕР_3 , під час ДТП перебував під керуванням ОСОБА_1 , який перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 .
Як вже зазначалось вище, відповідно до вказаних в протоколі про адміністративне правопорушення, винуватець ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП 10.03.2016 року перебував в трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 , а автомобіль КАМАЗ 5320, державний номер НОМЕР_3 , належить військовій частині НОМЕР_1 на праві власності. Зазначене підтверджується також протоколом БР №000055 про порушення водієм Правил дорожнього руху і затримання транспортного засобу та повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду від 14.03.2016 року.
У відповідності до п. 5 Пленуму Верховного Суду України Про розгляд судами цивільних справ за позовом про відшкодування шкоди» №6 від 27.03. 1992 року, відповідальність юридичної особи настає у випадку, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків, незалежно від того, постійно, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Відповідно до ст. ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Київської області від 05.04.2019 року у справі №911/33/19, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).
Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення господарського суду Київської області від 05.04.2019 року у справі №911/33/19 залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Київської області від 05.04.2019 року у справі № 911/33/19 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на відповідача (апелянта).
Матеріали справи №911/33/19 повернути до місцевого господарського суду .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 ГПК України

Повний текст постанови складено 17.10.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко