ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2019 р. Справа№ 910/2704/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Разіної Т.І.

Тарасенко К.В.

без повідомлення сторін

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення господарського суду міста Києва

від 13.05.2019 (повний текст рішення складено 13.05.2019)

у справі №910/2704/19 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Маліал"

до відповідача: Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 112 990,86 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Маліал" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до акціонерного товариства "Українська залізниця про стягнення 112 990, 86 грн., у тому числі 47 202, 44 грн - пені, 7 867, 07 грн - 3 % річних, 57 921, 35 грн - інфляційні втрати.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.05.2019 позов задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Маліал" 47 202, 44 грн пені, 7 867,07 грн 3% річних, 57 921,55 грн інфляційні втрати, 1921,00 грн витрати по сплаті судового збору та 96,40 грн витрати, пов`язані з розглядом справи.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення господарського суду міста Києва від 13.05.2019 у справі №910/2704/19 частково про стягнення на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Маліал" 112990,86 грн, у тому числі 47 202,44 грн пені, 7 867,07 грн 3% річних, 57 921,35 грн інфляційні втрати, 1921,00 грн витрати по сплаті судового збору та 96,40 грн витрати, пов`язані з розглядом справи та ухвалити нове рішення у справі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що 06.12.2018 є днем оплати за надані послуги по договору, а тому не є днем прострочення у розумінні 549 ЦК України, отже застосування відповідальності у вигляді сплати неустойки за визначений день є неправомірним.

Скаржник вказує, що у запереченнях на позовну заяву він зазначав про незначність, на його думку, прострочення оплати за надані послуги, і що ним вживались всі заходи щодо виконання своїх обов`язків по договору, а саме: направлялись до керівництва заявки на отримання централізованого фінансування, а також, прагнення сплатити грошові кошти по договору в добровільному порядку вбачається зі змісту відповіді № 885/677 від 16.10.2018 на претензію № 127 від 17.09.2018.

Скаржник також вказує, що до позовної заяви не надано докази, які підтверджують суттєве погіршення фінансового стану позивача у зв`язку із незначною затримкою оплати грошових коштів за поставлений товар по договору, отже, скаржник стверджує, що судом не в повному обсязі з`ясовані обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно досліджені докази, а також невірно застосовано норми як матеріального так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору по справі № 910/2704/19.

Згідно останього витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2019 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів Тарасенко К.В., Разіної Т.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.08.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення господарського суду міста Києва від 13.05.2019 у справі №910/2704/19 у складі колегії суддів: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів Тарасенко К.В., Разіної Т.І. Апеляційний перегляд оскаржуваного судового рішення підлягає здійсненню без участі учасників справи в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Маліал" (позивач) та публічним акціонерним товариства "Українська залізниця (відповідач) 13.08.2018 укладено договір поставки № УЗ/ЦБМЕС-18265/Ю, відповідно до якого позивач зобов`язався передати у власність відповідача піну монтажну професійну зимову, а останній оплатити товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами, які зазначені у специфікації.

Згідно специфікації № 1 до договору поставки № УЗ/ЦБМЕС-18265/Ю від 13.08.2018 загальна вартість товару склала 1 139 477, 04 грн.

23.08.2018 позивач поставив, а відповідач прийняв піну монтажну професійну зимову в кількості 10 902 одиниці на загальну суму 1 139 477,04 грн, що підтверджується видатковою накладною № 43 від 23.08.2018, товарно-транспортною накладною № 2308 від 23.08.2018 та актом № М-43 приймання-передачі товару від 23.08.2018 на суму 1 139 477, 04 грн.

Положеннями пункту 7.2 договору поставки № УЗ/ЦБМЕС-18265/Ю від 13.08.2018 передбачено, що розрахунки за поставлений товар здійснюються протягом десяти днів з дати реєстрації податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України та дати отримання відповідачем необхідних документів (копія залізничної накладної, оригінал рахунку-фактури, оригінал акту приймання-передачі). Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної.

Пунктом 11.2 договору передбачено, що у разі порушення строків оплати відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочки, включаючи день оплати.

Відповідно до пункту 16.2 договору сторонами погоджено строк дії договору поставки № УЗ/ЦБМЕС-18265/Ю з моменту підписання до 31.12.2018, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами зобов`язань.

19.09.2018 позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач належним чином не виконав зобов`язання щодо вчасної оплати товару за договором поставки № УЗ/ЦБМЕС-18265/Ю від 13.08.2018.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України, підставами для виникнення зобов`язань можуть бути різні юридичні факти. Зобов`язання можуть виникати з договорів, у тому числі з кредитних правовідносин.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України та статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно статті 173 Господарського кодексу України один суб`єкт господарського зобов`язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб`єкта, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до частини першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач порушив строки оплати за договором поставки № УЗ/ЦБМЕС-18265/Ю від 13.08.2018, оскільки сплатив грошові кошти за отриманий товар 06.12.2018, що підтверджується платіжним дорученням № 1423688 на суму 1 139 477, 04 грн, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 216-218 Господарського кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема, є господарські санкції.

Згідно статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відповідачем не надано суду будь-яких підтверджень того, що неналежне виконання господарського зобов`язання сталось не з його вини.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Враховуючи прострочення відповідачем оплати за договором, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовна вимога про стягнення 47 202, 44 грн - пені у період з 14.09.2018 по 06.12.2018 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Доводи скаржника, з приводу того, що позивач невірно визначив період нарахування пені, оскільки в період прострочення включив день фактичної оплати відхиляються судом апеляційної інстанції як необгрунтовані, оскільки пунктом 11.2 договору сторони передбачили відповідальність за порушення строків оплати за кожен день прострочки, включаючи день оплати, в свою чергу відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільні у визначенні умов договору.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги, що втрати, пов`язані з інфляційними процесами в державі за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три відсотки річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, суд першої інстанції ійшов вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення 57 921, 35 грн - інфляційних втрат та 7 867, 07 грн - 3 % річних у період з 14.09.2018 по 06.12.2018 є обґрунтованими та такими, які підлягають задоволенню.

Посилання скаржника у запереченні на позовну заяву на незначність, на його думку, прострочення оплати за поставлений товар не звільняє його від сплати неустойки, 3% річних та інфляційних втрат.

Також суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника, що до позовної заяви не надано докази, які підтверджують суттєве погіршення фінансового стану позивача у зв`язку із незначною затримкою оплати грошових коштів за поставлений товар, оскільки позивач не зобовязанний подавати докази про суттєве погіршення фінансового стану при стягненні неустойки, 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

З огляду на викладене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Маліал" є обґрунтованими та такими, які вірно задоволенні судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 13.05.2019 у справі № 910/2704/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Акціонерного товариства "Українська залізниця", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції та до уваги судом не приймається з підстав їх недоведеності та невідповідності фактичним обставинам справи і вимогам закону

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення господарського суду міста Києва від 13.05.2019 у справі № 910/2704/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на Акціонерне товариство "Українська залізниця".

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 13.05.2019 року у справі № 910/2704/19 - без змін.

Матеріали справи № 910/2704/19 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Т.І. Разіна

К.В. Тарасенко