ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року м. ОдесаСправа № 915/476/19

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Разюк Г.П., Колоколова С.І.

секретар судового засідання: Клименко О.В.

за участю представників учасників справи:

від Миколаївської міської ради, м. Миколаїв не з`явився;

від Підприємства Універсал-Юг Товариство з обмеженою відповідальністю, м. Миколаїв не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Миколаївської міської ради, м. Миколаїв

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.06.2019 року, суддя Олейняш Е.М., м. Миколаїв, повний текст складено 24.06.2019 року

у справі № 915/476/19

за позовом Миколаївської міської ради, м. Миколаїв

до відповідача Підприємства Універсал-Юг Товариство з обмеженою відповідальністю, м.Миколаїв

про скасування запису про право власності на нежитловий об`єкт та зобов`язання знести об`єкт самочинного будівництва, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В березні 2019 року Миколаївська міська рада, м. Миколаїв звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Підприємства Універсал-Юг Товариство з обмеженою відповідальністю, м. Миколаїв, в якій просила суд скасувати запис про право власності № 1460 в книзі: 11 від 02.06.2011 про державну реєстрацію за Підприємством Універсал-Юг Товариство з обмеженою відповідальністю () права власності на нежитловий об`єкт (ринок), який знаходиться за адресою: проспект Центральний (Леніна), 200, м. Миколаїв, Миколаївська область, і складається з основних будівель: літ. А загальною площею 48,3 кв.м; літ. Б загальною площею 23,9 кв.м; літ. В загальною площею 134,7 кв.м; літ. М загальною площею 99,7 кв.м; літ. Н загальною площею 160,4 кв.м; літ. О загальною площею 67 кв.м; літ. П загальною площею 72 кв.м; літ. Р загальною площею 404,6 кв.м; літ. С загальною площею 64,8 кв.м; літ. Т загальною площею 65,2 кв.м; літ. У загальною площею 58,3 кв.м; літ. Ф загальною площею 14,5 кв.м, літ. Х загальною площею 33,2 кв.м; літ. Ц загальною площею 56,2 кв.м; літ. Щ загальною площею 36,4 кв.м; літ. Є загальною площею 9,0 кв.м, службові будівлі, огорожі та споруди, реєстраційний номер майна 2844213 (33786727); зобов`язати Підприємство Універсал-Юг Nовариство з обмеженою відповідальністю () знести об`єкти самочинного будівництва: літ. Б загальною площею 23,9 кв.м., літ. С загальною площею 64,8 кв.м., літ. Т загальною площею 65,2 кв.м., літ. О загальною площею 67 кв.м., літ. П загальною площею 72 кв.м. та літ. Щ загальною площею 36,4 кв.м.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 02.11.2001 року між Миколаївською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Універсал-Юг (орендар) було укладено договір оренди землі № 826 з урахуванням додаткової угоди № 60-03 від 08.07.2003 року, який припинив свою дію 28.09.2006 року; разом з тим, на земельній ділянці, яка передавалась в оренду, наразі відповідачем розміщено два торгівельних павільйони (Доярушка, Градус), які належать відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, зазначені споруди, на думку позивача, розміщені відповідачем самовільно без оформлення будь-яких прав на земельну ділянку, оскільки договір оренди землі припинився 28.09.2006 року, крім того всі споруди розміщено з порушенням вимог п. 8.56 ДБН 360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень щодо заборони забудови в зоні дії обмежень інженерних мереж, в зв`язку з чим позивач вважає, що державна реєстрація на спірні об`єкти була проведена з порушенням вимог чинного законодавства, реєстрація такого права підлягає скасуванню, а вищезазначені споруди знесенню.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 13.06.2019 року у справі №915/476/19 в задоволенні позову Миколаївської міської ради, м. Миколаїв відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що скасування державної реєстрації права власності, належного відповідачу, без вирішення питання правомірності оформлення відповідачем права власності на нерухоме майно (правовстановлюючого документа, на підставі якого відбулась реєстраційна дія), не дозволяє остаточно вирішити спір між сторонами, оскільки в даному випадку позивачем Миколаївською міською радою в спірному випадку ставиться питання про скасування запису про право власності відповідача на об`єкти нерухомого майна, право якого (відповідача) підтверджується правовстановлюючим документом - Свідоцтвом про право власності, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.10.2011 року, правомірність яких в даній справі не оскаржується, в зв`язку з чим скасування запису про право власності на нерухоме майно та зобов`язання відповідача знести об`єкти нерухомого майна за умов наявного у відповідача та чинного на день розгляду справи правовстановлюючого документа на нерухоме майно суперечить приписам ст. 321, 331, 376 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Миколаївська міська рада, м. Миколаїв з рішенням суду першої інстанції не погодилась, тому звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.06.2019 року у справі № 915/476/19 скасувати і прийняти нове, яким позовні вимоги Миколаївської міської ради, м. Миколаїв задовольнити повністю, а також відшкодувати скаржнику за рахунок відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що помилковим в даному випадку є посилання суду першої інстанції на наявність чинного договору оренди земельної ділянки від 15.07.2002 року №1196, укладеного між сторонами щодо земельної ділянки площею 1704 кв.м., на підставі рішення Миколаївської міської ради від 22.07.2002 року № 2/18 для розширення та обслуговування ринку по вул. Комсомольській ріг пр. Леніна, зважаючи на те, що предметом розгляду по даній справі є відсутність прав відповідача на інші земельні ділянки, зокрема, раніше надану за договором від 08.11.2001 за № 826 (зі змінами).

Також помилковим є твердження відповідача щодо того, що Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 463385 на нежитловий об`єкт (ринок) у м АДРЕСА_1 Миколаєві, АДРЕСА_2 . 200 було видано самим позивачем, адже воно було видано виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради від 28.10.2011 року № 1127, як самостійним органом місцевого самоврядування, наділеним власними повноваженнями.

Скаржник звертає увагу, що питання дотримання чи не дотримання відповідачем процедури здійснення державної реєстрації права власності на спірні об`єкти не було предметом розгляду даної справи, а тому доводи відповідача у цій частині взагалі не заслуговують на увагу. Крім того, згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від у справі № 915/1377/17, навіть якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача. Проте, на думку скаржника, вказане не було враховано судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення.

Миколаївська міська рада наголошує, що вказані споруди розміщені відповідачем самовільно без оформлення будь-яких прав на земельну ділянку, адже попередній договір оренди припинився ще 28.09.2006 року, продовжений не був, а будь-яких інших договорів між сторонами щодо цієї земельної ділянки не укладалося, в зв`язку з чим, зведення відповідачем спірних будівель на земельній ділянці, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради без згоди останньої (відсутність відведеної для цієї мети земельної ділянки), порушення містобудівного законодавства, державних будівельних норм і правил при здійсненні такого будівництва, об`єктивно порушує права територіальної громади м. Миколаєва.

Крім того, скаржник зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена, зокрема, у постановах від 17.04.2019 року у справі № 916/641/18, від 10.04.2018 року у справі № 927/849/17, від 12.06.2019 року по справі № 916/1986/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Тобто, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності, що на думку скаржника спростовує правові висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.08.2019 року за апеляційною скаргою Миколаївської міської ради, м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.06.2019 р. у справі № 915/476/19 відкрито апеляційне провадження, справу призначено до судового розгляду.

04.09.2019 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від Підприємства Універсал-Юг Товариство з обмеженою відповідальністю, м. Миколаїв надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.06.2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Миколаївської міської ради без задоволення. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

У відзиві відповідач зазначає, що позовні вимоги, а також доводи апеляційної скарги Миколаївська міська рада обґрунтовує тим, що відповідачем були самочинно збудовані будівлі літ.літ. Б, С, Т, О, П, Щ по просп. Центральному АДРЕСА_3 Леніна), 200 у м. Миколаєві, оскільки вони, начебто, були збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для даної мети, проте, згідно умов Договору оренди землі від 02.11.2001 року, з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою від 08.07.2003 року, відповідачу в оренду було передано земельну ділянку, площею 300 м.кв. (263 м.кв. згідно умов первісного договору та 37 м.кв. згідно умов додаткової угоди) для реконструкції та подальшого обслуговування зупиночного комплексу з торгівельним павільйоном. Крім того, згідно умов Договору оренди землі від 15.07.2002 року, з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою від 09.02.2004 року в оренду відповідачу строком до 01.01.2025 року було передано земельну ділянку, загальною площею 1657 м.кв. для розширення ринку по АДРЕСА_4 . АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_5 . АДРЕСА_6 ріг просп. Центрального). Як вбачається з доданих до Додаткової угоди від 09.02.2004 року плану земельної ділянки, кадастрового плану земельної ділянки, плану встановлених меж, а також наявного в технічному паспорті на громадський будинок по просп. Леніна, 200 плану земельної ділянки, вищевказані об`єкти нерухомості збудовані в межах наданої в оренду земельної ділянки, чим спростовуються доводи апеляційної скарги стосовно будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для даної мети.

Відповідач зазначає, що як вбачається з наявної в матеріалах справи Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією ДАБК в Миколаївській області 19.09.2011року за № МК4, вищевказані об`єкти нерухомості були прийняті в експлуатацію у складі реконструйованого ринку «Україна». Відповідно до ч. 9 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для оформлення права власності на нього. Водночас, згідно ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України, особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває право власності на самочинно збудований об`єкт. Таким чином, прийняття збудованого об`єкта нерухомості в експлуатацію свідчить, що даний об`єкт не є самочинно збудованим.

Матеріали справи не містять доказів визнання незаконними в судовому порядку Декларації про готовність об`єкта до експлуатації 19.09.2011 року за № МК 4, рішення виконкому Миколаївської міської ради від 31.05.2011 року № 1127, в зв`язку з чим, відсутні підстави для скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно по просп. АДРЕСА_7 , 200 АДРЕСА_8 м. Миколаєві за відповідачем.

В судове засідання, яке відкладалось, представники учасників справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи поштові повідомлення про вручення ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття та призначення справи до розгляду.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційних скарг, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Миколаївської міської ради, м.Миколаїв не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.06.2019 р. у справі № 915/476/19 є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

02.11.2001 року між Миколаївською міською радою, м. Миколав (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Універсал-Юг, м. Миколаїв (орендар) було укладено договір оренди землі, зареєстрований в книзі записів договорів оренди землі 08.11.2001 року за № 826, відповідно до п. 1.1 якого Миколаївська міська рада на підставі рішення від 28.09.2001 року № 34/12 передала, а Товариство з обмеженою відповідальністю Універсал-Юг прийняло в оренду земельну ділянку загальною площею 263 кв.м., у тому числі 14 кв. м. для розміщення вбудованого торговельного павільйону, 10 кв.м. під проходами та проїздами, зарахувавши її до земель комерційного використання, та 239 кв.м. для обслуговування критого майданчика для очікування громадського транспорту, зарахувавши її до земель громадського призначення, за рахунок земель населеного пункту, не наданих у власність або користування, в АДРЕСА_4 , у напрямку руху до центру міста /Центральний район/, згідно з додатком, який є невід`ємною частиною договору. Межі земельної ділянки перенесені у натурі в установленому порядку.

Відповідно до п. 2.1 Договору земельна ділянка передається в оренду, без права передачі її в суборенду, строком на п`ять років з дати прийняття рішення.

08.07.2003 року до Договору оренди землі від 08.11.2001 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 60-03, відповідно до умов якого п. 1.1 Договору оренди землі від 08.11.2001 року доповнено: Миколаївська міська рада на підставі рішення від 13.06.2003 року № 12/13 передає, а ТОВ підприємство Універсал-Юг приймає в оренду строком до 28.09.2006 року додаткову земельну ділянку площею 37 кв.м, у тому числі 25 кв.м. під споруду, зарахувавши її до земель комерційного призначення, та 12 кв.м. під замощення, зарахувавши її до земель громадського призначення до раніше наданої рішенням від 28.09.2001 року № 34/12 площею 263 кв.м, у томі числі: 14 кв.м під вбудованим торговельним павільйоном, 10 кв.м під проходами та проїздами, зарахувавши її до земель комерційного використання, 239 кв.м для обслуговування критого майданчика для очікування громадського транспорту, зарахувавши її до земель громадського призначення, для реконструкції та подальшого обслуговування зупиночного комплексу з торговельними павільйонами по пр. Леніна на зупинці громадського транспорту вул. Комсомольська, у напрямку руху до центру міста, згідно з планом земельної ділянки. Загальна площа земельної ділянки складае 300 кв.м.

Додаткова угода зареєстрована в книзі державної реєстрації додаткових угод до договорів тимчасового користування землею (у тому числі і на умовах оренди) на території міста Миколаєва 08.07.2003 року за № 60-03 Миколаївської міської ради.

Доказів продовження (поновлення) Договору оренди землі від 02.11.2001 року з додатковою угодою до нього матеріали справи не містять.

Також з матеріалів справи вбачається, що 15.07.2002 року між Миколаївською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Універсал-Юг (орендар) було укладено договір оренди землі № 1196, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлевою Н.П. за № 5315 та зареєстрований в Миколаївській міській раді 22.07.2002 року за № 1196.

09.02.2004 року до вищевказаного договору оренди землі між сторонами було укладено додаткову угоду № 31-04 (арк. 128-132), відповідно до умов якої п. 1.1 Договору від 15.07.2002 року викладено в наступній редакції: Миколаївська міська рада на підставі рішень від 07.06.2002 року № 2/18, від 16.10.2003 року № 15/11, від 12.12.2003 року № 17/7 передає, а Підприємство "Універсал-Юг" Товариство з обмеженою відповідальністю приймає в оренду строком до 01.01.2025 року додаткову земельну ділянку 793 кв.м. до раніше наданої рішенням міської ради від 11.12.1999 року площею 864 кв.м для розширення ринку по АДРЕСА_4 . Загальна площа земельної ділянки складає 1657 кв.м, згідно з планом земельної ділянки, актом встановлення і погодження меж, актом приймання-передачі об`єкта оренди, кадастровим планом, що є невід`ємними частинами цього договору.

Додаткова угода зареєстрована в книзі записів додаткових угод на право тимчасового користування землею 25.02.2004 року за № 31-04 Миколаївської міської ради.

Доказів визнання недійсним або розірвання договору оренди від 15.07.2002 року матеріали справи не містять.

11.04.2003 року Державною технічною комісією Миколаївської міської інспекції державного архутектурно-будівельного комітету було прийнято в експлуатацію збудований об`єкт (реконструкція ринку з благоустрою і будівництва адмінітративно-господарських споруд Товариства з обмеженою відповідальністю "Універсал-Юг") по вул. Комсомольській ріг пр. Леніна, який складається з будівель: літ. А загальною площею 48,3 кв.м; літ. Б загальною площею 23,9 кв.м; літ Ж загальною площею 11,5 кв.м.; літ. В загальною площею 67,7 кв.м.; літ З загальною площею 27,3 кв.м.; літ. Д загальною площею 22,6 кв.м.; літ. Е загальною площею 9 кв.м.; кіоски загальною площею 54 кв.м., що підтверджується Актом державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію (арк. 72-73).

19.09.2011 року Інспекцією державного архітектуро-будівельного контролю в Миколаївській області прийнято в експлуатацію об`єкт (реконструкцію ринку Україна з заміною частини старих павільйонів на нові по АДРЕСА_2 ), що підтверджується зареєстрованою в Інспекції Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації № 4 від 19.09.2011 року (арк. 74-79).

07.11.2011 року на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.10.2011 року № 1127 Підприємству Універсал-Юг Товариство з обмеженою відповідальністю, м. Миколаїв видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 07.11.2011 року серія НОМЕР_2 на нежитловий об`єкт (ринок) за адресою АДРЕСА_2 , який складається з основних будівель: літ. А загальною площею 48,3 кв.м; літ. Б загальною площею 23,9 кв.м; літ. В загальною площею 134,7 кв.м; літ. М загальною площею 99,7 кв.м; літ. Н загальною площею 160,4 кв.м; літ. О загальною площею 67 кв.м; літ. П загальною площею 72 кв.м; літ. Р загальною площею 404,6 кв.м; літ. С загальною площею 64,8 кв.м; літ. Т загальною площею 65,2 кв.м; літ. У загальною площею 58,3 кв.м; літ. Ф загальною площею 14,5 кв.м, літ. Х загальною площею 33,2 кв.м; літ. Ц загальною площею 56,2 кв.м; літ. Щ загальною площею 36,4 кв.м; літ. Є загальною площею 9,0 кв.м, службових будівель, огорож та споруди (арк. 14-15).

Згідно з Витягом про державну реєстрацію прав серії СЕВ № 626844, номер витягу 32025668 від 14.11.2011 року, на підставі вищезазначеного свідоцтва про право власності, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 2844213 Миколаївським МБТІ за відповідачем проведено державну реєстрацію права власності на нежитловий об`єкт (ринок) за адресою: АДРЕСА_2 . Номер запису 1460 в книзі 11.

Предметом спору у даній справі є вимога про:

- скасування запису про право власності на все нерухоме майно, оформлене за відповідачем Підприємством Універсал-Юг (всі будівлі за літ. А, Б, В, М, Н, О, П, Р, С, Т, У, Ф, Ц, Щ, Є, службові будівлі, огорожі та споруди);

- зобов`язання відповідача знести об`єкти самочинного будівництва (будівлі за літ. Б, С, Т, О, П, Щ).

Підставою позовних вимог позивачем зазначено обставини щодо здійснення відповідачем самочинного будівництва будівель літ. Б, С, Т, О, П, Щ по АДРЕСА_7 , у зв`язку з будівництвом на земельній ділянці, що не була відведена для даної мети.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав (преамбула даного Закону), а також Порядком вчинення реєстраційних дій щодо нерухомого майна визначаються, зокрема, Законом України, Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» надано визначення поняттю реєстраційної дії та встановлені засади вказаної діяльності. Так, реєстраційна дія - це державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав.

Загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Положеннями ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Державний реєстр прав на нерухоме майно містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав на нерухоме майно у процесі проведення таких реєстраційних (ч. 1 ст. 12 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень).

Порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування регулюється ст. 26 цього Закону. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Згідно з п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2018 року № 484 «Деякі питання функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав вносяться до Державного реєстру прав виключно на підставі рішення державного реєстратора.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката.

Як вбачається з вимог позивача, останній просить скасувати запис про право власності в Державному реєстрі № 1460 в книзі: 11 від 02.06.2011 року про державну реєстрацію за Підприємством Універсал-Юг Товариство з обмеженою відповідальністю () права власності на нежитловий об`єкт (ринок), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , і складається з основних будівель: літ. А загальною площею 48,3 кв.м; літ. Б загальною площею 23,9 кв.м; літ. В загальною площею 134,7 кв.м; літ. М загальною площею 99,7 кв.м; літ. Н загальною площею 160,4 кв.м; літ. О загальною площею 67 кв.м; літ. П загальною площею 72 кв.м; літ. Р загальною площею 404,6 кв.м; літ. С загальною площею 64,8 кв.м; літ. Т загальною площею 65,2 кв.м; літ. У загальною площею 58,3 кв.м; літ. Ф загальною площею 14,5 кв.м, літ. Х загальною площею 33,2 кв.м; літ. Ц загальною площею 56,2 кв.м; літ. Щ загальною площею 36,4 кв.м; літ. Є загальною площею 9,0 кв.м, службові будівлі, огорожі та споруди, реєстраційний номер майна 2844213 (33786727). При цьому зазначені вимоги ґрунтуються на твердженні позивача щодо здійснення відповідачем самочинного будівництва у зв`язку з будівництвом на земельній ділянці, що не була відведена для даної мети.

Судова колегія зазначає, що спір про скасування запису про право власності на об`єкт нерухомого майна має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав особи, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено відповідний запис у Реєстрі. При цьому під час вирішення такого спору з`ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття юридичною особою права власності на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.02.2019 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстровано право власності на нежитловий об`єкт (ринок) за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 2844213). Номер запису 1460 в книзі: 11. Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності НОМЕР_2 від 07.11.2011 року (арк. 47-48).

Суд зазначає, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.

Свідоцтво видається на підтвердження наявності права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, у наведеному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою видано документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а тому свідоцтво як посвідчувальний документ втрачає свою юридичну силу і не може підтверджувати право, якого вже немає (аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 року у справі № 916/641/18 та від 10.04.2018 року та від 10.04.2018 року у справі № 927/849/17).

Як вже зазначалось раніше, зазначене свідоцтво про право власності видано відповідачу на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.10.2011 року № 1127.

При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивачем по справі, або будь-якими іншими особами у судовому порядку оскаржувалась дійсність вищезазначеного рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.10.2011 року № 1127 та виданого на його підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 07.11.2011 року, як і не містять будь-яких інших доказів скасування вищезазначеного рішення та свідоцтва. При цьому позивачем в межах даної справи вимоги щодо визнання недійсними та скасування вищезазначених документів не заявляються, а отже предметом розгляду в межах даної справи не є, в зв`язку з чим, суд позбавлений можливості дослідити правомірність прийняття такого рішення, як і правомірність видачі на його підставі свідоцтва про право власності.

Тобто, в даному випадку доказів на підтвердження неправомірності отримання відповідачем у справі у власність нерухомого майна, запис щодо якого просить скасувати позивач, матеріали справи не містять. Відтак, як вірно зазначив суд першої інстанції, вищевказані документи на час розгляду даної справи в судовому порядку не скасовані, тобто є чинними.

Що стосується посилань скаржника на те, що спірні об`єкти відповідача, а саме за літ. Б, С, Т, О, П, Щ по АДРЕСА_7 , є об`єктами самовільного будівництва у зв`язку з будівництвом на земельній ділянці, що не була відведена для даної мети, оскільки договір оренди припинився, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності (в редакції від 12.06.2011 року) проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 39 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності (в редакції від 12.06.2011 року) датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю відмовляють у реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, якщо така декларація подана чи оформлена з порушенням встановлених вимог.

Відповідно до ч. 9 ст. 39 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності (в редакції від 12.06.2011 року) зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 19.09.2011 року Інспекцією державного архітектуро-будівельного контролю в Миколаївській області прийнято в експлуатацію об`єкт (реконструкцію ринку Україна з заміною частини старих павільйонів на нові по АДРЕСА_2 ), що підтверджується зареєстрованою в Інспекції Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації № 4 від 19.09.2011 року, на підставі якої було отримано вищезазначене свідоцтво про право власності та зареєстровано право власності на зазначені об`єкти у Державному реєстрі.

При цьому, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації, цей документ вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкта до самочинного з огляду на його узаконення (аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19.09.2018 року у справі № 804/1510/16 та від 02.10.2018 року у справі №465/1461/16-а).

За таких обставин, судова колегія зазначає, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації, цей документ вичерпує свою дію фактом виконання, а сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на її підставі виключає можливість віднесення спірного об`єкта нерухомого майна до самочинного з огляду на його узаконення.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 06.08.2019 року у справі № 916/2470/18.

Крім того, посилання скаржника на те, що спірні об`єкти відповідача, а саме за літ. Б, С, Т, О, П, Щ по АДРЕСА_7 , збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для даної мети, оскільки договір оренди припинився, судовою колегією не приймаються, оскільки з наявних в матеріалах справи документів неможливо встановити, які саме об`єкти (за відповідними літерами) знаходяться на земельній ділянці, яка передавалась в оренду 02.11.2001 року (доказів продовження якого матеріали справи не містять), як і неможливо встановити, коли саме вищезазначені об`єкти були на ній збудовані.

З огляду на зазначене, на момент розгляду даного спору по суті, не існує жодних обставин і підстав для скасування запису реєстрації права власності відповідача на спірний об`єкт нерухомості, оскільки свідоцтво про право власності НОМЕР_2 від 07.11.2011 року та рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.10.2011 року № 1127, на підставі якого воно видано, є чинними, а доказів протилежного позивачем не надано.

Крім цього, судова колегія зауважує, що ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності Підприємства Універсал-Юг Товариство з обмеженою відповідальністю, м. Миколаїв на спірні об`єкти становить "майно", на яке поширюється дія положень статті 1 Першого протоколу.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями, передбаченими статтею 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

В рішенні ЄСПЛ у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: згідно з другим реченням першого абзацу особа може бути позбавлена майна тільки "на умовах, передбачених законом", а за змістом другого пункту держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди у процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, вважатиметься порушенням статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

З питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення у справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

З урахуванням зазначеного, як вірно вказав суд першої інстанції, скасування запису про право власності на нерухоме майно та зобов`язання відповідача знести об`єкти нерухомого майна без скасування самого права власності на об`єкт нерухомого майна, як і за умов наявного у відповідача та чинного на день розгляду справи правовстановлюючого документа на нерухоме майно суперечить приписам ст. 321, 331, 376 Цивільного кодексу України, а також ст. 1 Першого протоколу.

За таких обставин, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Що стосується заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності від 08.05.2019 року вх. № 7414/19 (а.с. 111), судова колегія зазначає, що за нормами ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Отже, з огляду на відсутність підстав для задоволення позову в даному випадку, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про відсутність підстав для вирішення питання про сплив строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Миколаївської міської ради, м. Миколаїв не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.06.2019 року у справі № 915/476/19 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради, м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.06.2019 року у справі № 915/476/19 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.06.2019 року у справі № 915/476/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 07.10.2019 року.

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Г.П. Разюк
С.І. Колоколов