РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.10.2019Справа № 910/10830/19
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАРТІС»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі відокремленого підрозділу Філії «Стрийський вагоноремонтний завод» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 142 000, 27 грн

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судового засідання Саницька Б.В.

представники учасників справи:

від позивача: Гуртова Т.І.,

від відповідача: Поліщук Ю.В.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВАРТІС» (далі позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі відокремленого підрозділу Філії «Стрийський вагоноремонтний завод» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 1 138 101, 84 грн, з яких 997 079, 09 грн основний борг, 87 585, 46 грн пеня, 17 084, 87 грн 3% річних та 36 353, 42 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки №СВРЗ-03-22-18-173/Ю від 19.11.2018 в частині повної та своєчасної оплати товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.08.2019 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

28.08.2019 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/10830/19, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24.09.2019.

06.09.2019 від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в звязку з тим, що після направлення позову до суду відповідачем було погашено основний борг у загальному розмірі 997 079, 09 грн. Відповідно до вказаної заяви позивач просить зменшити позовні вимоги та стягнути з відповідача 87 585, 46 грн пені, 17 084, 87 грн 3% річних та 36 353, 42 грн інфляційних втрат, а також повернути надмірно сплачений судовий збір. Також позивачем подано заяву, в якій останній просив стягнути з відповідача 1500, 00 грн витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

17.09.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що позивачем невірно здійснено розрахунок компенсаційних втрат, оскільки обовязок по оплаті товару виник після реєстрації позивачем податкових накладних, тобто 08.01.2019. У задоволенні позовних вимог просив відмовити.

У підготовче засідання 24.09.2019 зявилися представники сторін.

Судом прийнято до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, підготовче засідання відкладено на 02.10.2019.

01.10.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в звязку з тим, що при поданні позовної заяви була допущена помилка, просив суд стягнути з відповідача 87 510, 67 грн пені, 16 636, 18 грн 3% річних та 36 353, 42 грн інфляційних втрат, 1 500, 00 грн витрат на правничу допомогу, судовий збір у сумі 2 130, 00 грн, а також повернути надмірно сплачений судовий збір.

Також, позивачем 01.10.2019 через відділ діловодства суду було подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

02.10.2019 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому останній просив відмовити позивачу в задоволенні заяви про стягнення таких витрат.

В підготовче засідання 02.10.2019 зявилися представники сторін, судом прийнято до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, у звязку з чим подальший розгляд справи здійснюється щодо вимог, заявлених в заяві про зменшення.

Враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, відсутність інших клопотань, заяв від сторін, суд, протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті в той же день.

Представник позивача в судовому засіданні надала пояснення по суті позовних вимог, позов просила задовольнити, представник відповідача заперечувала проти стягнення штрафних санкцій, просила зменшити їх на 50%.

В судовому засіданні 02.10.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

13.08.2018 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки № СВРЗ-03-22-18-173/Ю (далі договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобовязується протягом 2018 року поставити покупцю товари, зазначені в специфікації № 1 (додаток № 1 до договору), що є невідємною частиною договору, а покупець прийняти і оплатити такі товари згідно умов договору.

Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими особами та скріплення печатками (за наявності) і діє до: в частині поставок до 31.12.2018, в частині розрахунків до повного їх виконання (п.12.1 договору).

Найменування (номенклатура, асортимент) товару код ДК 021:2015-14620000-3- сплави: сталь листова 10х1500(2000)х6000мм ст.09Г2С (п.1.2 договору).

Згідно з п. 4.1 договору, розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються в безготівковій формі.

Відповідно до п. 4.2 покупець здійснює оплату поставленого товару протягом 10 банківських днів з дня отримання, на підставі виставленого рахунку постачальником, але не раніше реєстрації податкової накладної. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами видаткової накладної та/або акту приймання-передачі товару.

На виконання умов договору, позивачем направлено відповідачу наступні рахунки: 17.12.2018 №68751 на суму 473 651, 27 грн та 18.12.2018 №68963 на суму 523 426, 82 грн.

17.12.2018 за видатковою накладною №36971 від 17.12.2018 та товарно-транспортною накладною №ВР0014571 від 17.12.2018 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на суму 473 651, 27 грн та 18.12.2018 за видатковою накладною №37130 від 18.12.2018 та товарно-транспортною накладною №ВР0014621 від 18.12.2018 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на суму 523 426, 82 грн.

Таким чином, позивач виконав свої обовязки за договором у повному обсязі та поставив відповідачу товар на загальну суму 997 079, 09 грн.

Відповідач свої обовязки за договором виконав не в повному обсязі, а саме здійснив оплату товару лише 12.08.2019, тобто після звернення позивача до суду з даним позовом, на суму 523 426, 82 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 2036834 від 12.08.2019 та на суму 473 651, 27 грн згідно платіжного доручення № 2036890 від 12.08.2019, всього у сумі 997 079, 09 грн.

У звязку із тим, що відповідач несвоєчасно здійснював оплату за поставлений позивачем товар, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 87 510, 67 грн пені, 16 636, 18 грн 3% річних та 36 353, 42 грн інфляційних втрат.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На підставі укладеного між сторонами договору у позивача виник обовязок здійснити поставку товару, а у відповідача - прийняти товар у обсязі, погодженому сторонами та оплатити його вартість.

На виконання взятих на себе зобовязань за договором, позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 997 079, 09 грн, що підтверджується підписаними між сторонами видатковими накладними №36971 від 17.12.2018 та №37130 від 18.12.2018.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В пункті п. 4.2 договору сторони погодили, що покупець здійснює оплату поставленого товару протягом 10 банківських днів з дня отримання, на підставі виставленого рахунку постачальником, але не раніше реєстрації податкової накладної.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем податкові накладні за вказаними поставками були зареєстровані 08.01.2019.

З урахування вказаного пункту договору, оплата мала бути здійснена 08.01.2019.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 ГК України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як підтверджено матеріалами справи, відповідач оплату поставленого позивачем товару здійснив 12.08.2019, тобто допустив прострочення виконання грошового зобовязання.

За приписами ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідальність у вигляді пені передбачена сторонами у п. 8.2 договору, відповідно до якого у разі порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобовязання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобовязання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Перевіривши розрахунки пені надані позивачем, здійснені за накладною №36971 від 17.12.2018 за період з 09.01.2019 по 07.07.2019 у сумі 41 571, 00 грн та за накладною №37130 від 18.12.2018 за період з 09.01.2019 по 07.09.2019 у сумі 45 939, 67 грн, суд встановив, що вони є арифметично вірними, розрахованими згідно вимог чинного законодавства, у звязку з чим вимоги про стягнення пені у загальному розмірі 87 510, 67 грн є обґрунтованими.

Також, позивачем здійснено розрахунок 3% річних за вказаними накладними за період з 09.01.2019 по 30.07.2019 у загальному розмірі 16 636, 18 грн, судом перевірено вказаний розрахунок і встановлено, що останній відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, проведений з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання та за відповідний період прострочення, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 16 636, 18 грн - 3 % річних підлягає задоволенню.

Крім цього, судом був здійснений перерахунок інфляційних втрат за визначений позивачем період, за результатами якого суд погоджується із сумами нарахувань за період січень 2019 року по червень 2019 року у загальній сумі 36 353, 42 грн, а тому позов в цій частині також підлягає задоволенню.

У судовому засіданні 02.10.2019 представник позивача просила зменшити розмір штрафних санкцій на 50%.

Частиною 1 ст. 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Правовий аналіз зазначених приписів свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов'язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобовязання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобовязання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобовязання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафу.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 27.02.2019 у справі № 910/9765/18.

В матеріалах справи відсутні докази, зокрема: фінансова звітність за 2018-2019 роки, виписки з банків щодо наявності/відсутності грошових коштів на рахунках, інших доказів тяжкого фінансового стану та необхідності зменшення розміру неустойки, які б давали підстави вважати, що у даному випадку наявні виняткові обставини, з урахуванням яких суд міг скористатися своїм правом та зменшити розмір штрафних санкцій.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій задоволенню не підлягає.

Приписами ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, зясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі

У відповідності до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2 130, 00 грн, покладаються на відповідача.

Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просить стягнути з відповідача у розмірі 1500,00 грн, суд зазначає наступне.

За ч. 1, 2 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3, 4 ст.126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у ч.4 ст.126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Як вбачається з наявних в матеріалах справи заперечень позивача, останній надав суду контррозрахунок вартості наданої відповідачу професійної правничої допомоги, заперечення щодо часу, який необхідний для надання означених послуг.

Аналіз наведених норм ч.4 ст.126 ГПК України, а також норм ст.129 цього кодексу, дає підстави для висновку що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Крім того при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 статті 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 Господарського процесуального України в суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.126 ГПК України).

В обґрунтування заявлених судових витрат на професійну правничу допомогу позивач надав суду договір про надання правової допомоги від 04.01.2019 №б/н, укладений між позивачем та адвокатом Головченко А.В. предметом якого є надання останнім правової допомоги ТОВ «ВАРТІС» в усіх справах, які повязані чи можуть бути повязані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів, копію ордеру серії МК№56095, додаткову угоду №1 від 23.08.2019 до договору №б/н від 04.01.2019, акт приймання-передачі наданих послуг від 30.09.2019 за вказаним договором про надання правової допомоги, згідно якого позивачу за вересень у справі №910/10830/19 було надано послуги щодо участі в судовому засіданні 24.09.2019 вартість послуги 1 судо - дня 1000, 00 грн та 500, 00 грн складання процесуальної заяви про зменшення розміру позовних вимог, платіжне доручення №7547 від 30.09.2019 про оплату послуг за надання правової допомоги за договором від 04.01.2019 №б/н за період вересень жовтень у загальному розмірі 6000, 00 грн та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Отже, позивачем подано до матеріалів справи достатньо доказів на підтвердження факту надання адвокатом професійної правової допомоги в межах даної справи.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що витрати позивача у сумі 1500,00 грн є співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, затраченим часом на надання таких послуг та відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача зазначених витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги задоволенню не підлягає та стягує з останнього на користь позивача 1500, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Також, позивач, в звязку зі зменшенням позовних вимог, просить суд повернути надмірно сплачений судовий збір у розмірі 14 941, 53 грн.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, враховуючи, що позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір у загальному розмірі 17 071, 53 грн та в подальшому зменшено позовні вимоги, беручи до уваги заявлене позивачем клопотання про повернення судового збору, суд дійшов висновку повернути на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 14 941, 53 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі відокремленого підрозділу Філії «Стрийський вагоноремонтний завод» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, місто Київ, вулиця Тверська, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАРТІС» (08132, Київська область, Києво-Святошинський район, місто Вишневе, вулиця Київська, будинок 21, корпус В, 1 поверх, ідентифікаційний код 34350636) 87 510 (вісімдесят сім тисяч пятсот десять) грн 67 коп. пені, 16 636 (шістнадцять тисяч шістсот тридцять шість) грн 18 коп. 3 % річних, 36 353 (тридцять шість тисяч триста пятдесят три) грн 42 коп. інфляційних втрат, 1500 (одну тисячу пятсот) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу та 2 130 (дві тисячі сто тридцять) грн 00 коп. судового збору.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «ВАРТІС» (08132, Київська область, Києво-Святошинський район, місто Вишневе, вулиця Київська, будинок 21, корпус В, 1 поверх, ідентифікаційний код 34350636) з Державного бюджету України 14 941 (чотирнадцять тисяч девятсот сорок одну) грн 53 коп. надмірно сплаченого судового збору згідно платіжного доручення №6464 від 30.07.2019, оригінал якого залишається в матеріалах справи.

Видати наказ.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 11.10.2019.

Суддя Я.А.Карабань