ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"07" жовтня 2019 р. Cправа № 902/662/19

за позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Агромаркет" (вул. Костянтинівська, буд. 2А, м. Київ, 04071; вул. Деревлянська, буд. 8, оф.82, м. Київ, 04119)

до:Приватно-орендного підприємства "Рідний Край" (с. Тростянець, Ямпільський р-н., Вінницька обл., 24520)

про стягнення 331 744,97 грн.

Суддя Яремчук Ю.О.

Секретар судового засідання Резніченко Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача: Хмарська Я.В.

відповідача: Захарченко О.В.

В С Т А Н О В И В :

13.08.2019 р. до Господарського суду Вінницької області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Агромаркет" до Приватно-орендного підприємства "Рідний Край" про стягнення 302 067,32 грн.

Ухвалою суду від 16.08.2019 р. відкрито провадження у справі № 902/662/19. Визначено, що розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи призначено на 04.09.2019 р.

На визначену дату судом 04.09.2019 р. з`явився представник позивача. Представник відповідача не з`явився, про дату час та місце судового засідання належним чином повідомлений ухвалою суду від 16.08.2019 р.

За результатами проведеного судового засідання суд дійшов висновку про задоволення клопотання представника відповідача та про відкладення судового засідання у справі, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 04.09.2019 р. повідомлено учасників справи про судове засідання, яке відбудеться 07.10.2019 р.

На визначену дату судом 07.10.2019 р. з`явився представник позивача та представник відповідача.

Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог (вх. № канц. 02.1-34/7469/19 від 20.09.2019 р., в якій зокрема вказав, що основний борг у розмірі 171 057,60 грн був погашений відповідачем 15.08.2019 р., що підтверджується випискою банку. З врахуванням викладеного позивач зазначає, що предметом даного позову є стягнення неустойки (пеня та штрафу), 48% з простроченої суми та інфляційні втрати.

Зокрема позивач зазначає, що ним було допущено помилку при розрахунку позовних вимог, зокрема при нарахуванні штрафу, пені, 48% та інфляційних втрат, а саме було здійснено розрахунок на залишок заборгованості у розмірі 171 057,60 грн., в той час як розрахунок за поставлений Товар здійснювався відповідачем несвоєчасно - не з 01.10.2018 р. у розмірі 787 569,46 грн., а частинами: 22.12.2018 р. у розмірі 616 511,86 грн та 15.08.2019 р. у розмірі 171 057,60 грн. Отже, пеня складає - 79 959,40 грн, 48 % річних - 136 756,16 грн, збитки від інфляції - 36 272,46 грн та 10% штрафу - 78 756,95 грн.

Суд зауважує, що відповідно до п.2 ч.2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

З врахуванням викладеного суд задовольняє дану заяву як таку, що не суперечить вимогам чинного законодавства та долучає її до матеріалів справи.

В судовому засіданні відповідач проти позову заперечив з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервіс - Агромаркет" - (позивач) та Приватно-орендним підприємством «Рідний Край» (відповідач) було укладено договір поставки № 538 від 26.12.2017 р. (надалі - договір).

Згідно п.1.1. договору на умовах визначених договором Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця продукцію виробничо - технічного призначення (надалі-Товар), а покупець зобов`язується прийняти Товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, або здійснивши розрахунок за Товар авальованим векселем на умовах та в порядку передбаченому договором та додатками до договору.

Пунктом 1.2. договору передбачено найменування Товару, його кількість, ціна, строки та умови поставки Покупцю, строки оплати ціни Товару та її доларовий еквівалент а також інші умови, визначені в додатках до цього договору, які є невід`ємною частиною.

Між сторонами було погоджено, що ціна договору становить загальна вартість Товару, що зазначена в додатках із врахуванням вимог пунктів 2.2.-2.3. договору, сторони встановлюють ціну договору в гривнях, а також визначають її грошовий еквівалент в іноземній валюті, вказаній в додатках до договору. Покупець проводить розрахунки з Постачальником на умовах внесення оплати вартості (ціни) Товару визначеної із врахуванням вимог п.п. 2-2,2-3 договору, у вигляді авансової частини та відстроченого платежу, в розмірах вказаних в додатках до договору (п.п. 2.1., 2.4. договору).

Відповідно до п. 3.2.1. договору Покупець зобов`язаний провести оплату за товар з дотриманням порядку та строків передбачених п.2 договору та додатків до договору.

Як слідує з матеріалів справи між сторонами було укладено додаток № 1 від 26.12.2017 р., на поставку Товару на загальну суму 1 125 099,23 грн - з авансовим платежем 30% (337 529,77 грн) до 26.12.2017 р. та відстроченим платежем 70% (787 569,46 грн) до 01.10.2018 р.

На виконання умов договору та додатку відповідно до видаткової накладної № 2449 від 27.12.2017 р. відповідачу було поставлено Товар на загальну суму 1 125 099,23 грн.

На підставі виставленого рахунку № 1915 від 28.12.2017 р. відповідачем була здійснена передоплата на суму 337 529,77 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1898 від 28.12.2017 р. та банківською випискою від 28.12.2017 р., які наявні в матеріалах справи.

З доказів наданих в матеріалах справи судом встановлено, що 22.12.2018 р. відповідачем було здійснено часткову оплату за поставлений товар на суму 616 511,86 грн. на підставі рахунку № 2449 від 22.12.2018р., що підтверджується банківської випискою від 22.12.2018 р., яка наявна в матеріалах справи.

Таким чином, сума заборгованості (основний борг) за поставлений на користь відповідача Товар на момент подання позову становила 171 057,60 грн.

При цьому судом встановлено, що відповідачем заборгованість у розмірі 171057,60 грн, станом на 15.08.2019 р. була погашена, що підтверджується платіжним дорученням №1498 від 15.08.2019 р.

Разом з тим, за неналежне виконання договірних зобов`язань позивачем заявлено до стягнення штрафні санкції.

Несплата відповідачем наявної заборгованості за договором слугувала підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідач проти позову заперечує, про що зокрема зазначив у відзиві на позовну заяву (вх. № канц. 02.1-34/7886/19 від 01.10.2019 р.), в якому останнім повідомлено суд, що заборгованість згідно даного договору у розмірі 171 057,60 грн, станом на 15.08.2019 р. була погашена, що підтверджується платіжним дорученням №1498 від 15.08.2019 р. Вимоги щодо сплати пені у розмірі 30706,01 грн, 48% річних - 69960,22 грн, збитків від інфляції - 13237,73 грн та 10% штрафу - 17105,76 грн відповідачем не визнаються, оскільки прострочка по оплаті товару виникла з незалежних від підприємства обставин. Зокрема такими обставинами, що призвели до неможливості до 01.10.2018 р. здійснити повний платіж за поставлений товар були несприятливі, посушливі погодні умови, у зв`язку з чим виникла низька врожайність на полях ПОП «Рідний Край», а також невчасними розрахунками контрагентів ПОП «Рідний Край» по договорам поставок врожаю, що як наслідок, в комплексі, призвело до нестачі оплати відповідачем решти вартості за поставлений позивачем товар.

Крім того, представник відповідача зазначає, що пунктом 6.1 договору поставки № 538 від 26.12.2017 р. передбачено, що «Сторони звільняються від відповідальності за повне або часткове невиконання зобов`язань, у випадку обставин непереборної сили, які роблять неможливим належне виконання зобов`язань за даним договором.» Комісією в складі спеціалістів ПОП «Рідний край» виконавчого директора Білінської Г.І., головного агронома Маркітан Д.Ф., головного бухгалтера Чорній Н.Г. був складений акт про те, що відповідно договору поставки № 358 на умовах відстрочення кінцевою розрахунку від 25.12.2017 р. ТОВ «СЕРВІС- АГ РОМАРКЕТ» по видатковій накладній № 2449 дід 27.12.2017 р. було отримано товар, а саме засоби захисту рослин на загальну суму 787569,46 грн. Пункт 7.11 договору дає право «Покупцю» звернутися до Постачальника з пропозицією про зміну графіка оплати за товар. Відповідно платіжного доручення № 114 віл 22.12.2018 р. за використаний товар було оплачено 616 511,86 грн (в т.ч ПДВ 102751,98 грн), залишився не використаним в підприємстві препарат «Колосаль» в кількості 480 літрів на суму 171 057,60 грн (без ПДВ ). При неодноразовій зустрічі з представниками ТОВ «СЕРВІС- АГРОМАРКЕГ» регіональним директором Вінницького представництва Сліденком Сергієм Ігоровичем та менеджером з продажу ОСОБА_1 в усній домовленості пропонувалось повернення не використаного товару або відстрочка до періоду коли товар буде використаний. Представники Постачальника повідомляли, що повернення товару не можливе так як документи оформлені і зареєстровані в податковій службі, а на відстрочку до періоду використання товару дали згоду.

Також представник відповідача зазначає, що позивачем у розрахунку заборгованості, який доданий до позовної заяви одночасно нарахована пеня і штраф.

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до положень ст.ст. 662,664 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на встановлене, на день прийняття рішення у даній справі у відповідача перед позивачем відсутня основна заборгованість. Так сплата відповідачем суми основного боргу зокрема у розмірі 171 057,60 грн була здійснена до відкриття провадження у справі 15.08.2019 р.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає, що закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові.

За наведених обставин, з урахуванням поданих відповідачем доказів сплати грошових коштів у розмірі, що заявлені позивачем як основний борг, до відкриття провадження у справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог в сумі 171 057,60 грн.

Окрім основного боргу позивачем заявлено до стягнення пені - 79 959,40 грн; 48 % річних - 136 756,16 грн; збитків від інфляції - 36 272,46 грн; 10 % штрафу - 78 756,95 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до п.3 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст. 546 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 7.2. договору Покупець на вимогу Постачальника за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по оплаті у встановлені договором строки ціни Товару, сплачує за кожен день прострочення на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за весь період прострочення і крім, того, при простроченні оплати Товару тривалістю більш ніж 30 (тридцять днів) покупець зобов`язаний сплатити постачальнику разовий штраф в розмірі 10 (десяти) відсотків від неоплаченої в установлений строк вартості Товару.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 48 % річних - 136 756,16 грн; збитків від інфляції - 36272,46 грн за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН", суд дійшов висновку про його правильність та обґрунтованість. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню 48 % річних - 136 756,16 грн; збитків від інфляції - 36272,46 грн.

Водночас, щодо заявлених пені 79 959,40 грн та 10 % штрафу - 78 756,95 грн суд зазначає про правильність та правомірність їх нарахування, при цьому дійшов висновку про зменшення розміру заявлених сум виходячи з наступного.

Частина 3 ст.551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України приймається до уваги, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними конкретизуються судом у кожному конкретному випадку.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (абз.1 п.3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 р.).

При цьому, слід зазначити, що висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

Також слід зазначити, що за своєю правовою природою штрафні санкції, виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягується в разі порушення такого зобов`язання.

Водночас, суд зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 р.

Як роз`яснено у п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання (пункт 3 статті 83 ГПК в ред. до 15.12.2017 р.), господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов`язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 Цивільного кодексу України).

Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв`язку з порушенням зобов`язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.

Таким чином, суд вважає, що наведене вище у своїй сукупності є винятковою обставиною, яка є підставою для застосування положення ст.551 ЦК України.

В даному випадку, суд враховує ступінь виконання основного зобов`язання. Так, як слідує з матеріалів справи, відповідачем вживалися заходи направлені на виконання основного зобов`язання, що слідує із періодичності та розміру проведених останнім платежів та сплата основного боргу повністю до відкриття провадження у справі. Зокрема відсутність збитків внаслідок простроченням сплати коштів за поставлений товар позивачем.

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення пені та штрафу за порушення умов договору в частині розрахунків за поставлений товар підлягають зменшенню пені до розміру 15 991,88 грн та штрафу до розміру 15 751,39 грн.

Крім того судом спростовується твердження представника відповідача стосовно того, що позивачем у розрахунку заборгованості, який доданий до позовної заяви одночасно нарахована пеня і штраф, і що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, з огляду на наступне.

Суд зауважує, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, а також приписами ст. 546 ЦК України, ст. 231 ГК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Заборона застосування пені та штрафу прямо не випливає із закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне урегулювання у договорі. При цьому слід враховувати презумпцію правомірності правочину, визначену ст. 204 ЦК України.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Таким чином, в даному випадку не йдеться про притягнення особи до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як форм її сплати.

Крім того, суд критично відноситься до тверджень представника відповідача стосовно того, що прострочка по договору та як наслідок нарахування штрафних санкцій виникли з незалежних від підприємства обставин, а саме такими обставинами відповідач вважає несприятливі погодні умови, у зв`язку із чим виникла низька врожайність на полях відповідача, а також невчасними розрахунками контрагентів відповідача по договорам поставок врожаю, що як наслідок в комплексі призвело до нестачі необхідної суми коштів для оплати відповідачем решти вартості за поставлений товар позивачем.

У відповідності до ст. 617 ЦК України встановлено загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок дії непереборної сили, у той час особа не звільняється від обов`язку сплати штрафних санкцій за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до приписів ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Відповідачем не доведено належним чином з відповідними доказами форс-мажорних обставин, про які зазначає, крім того не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника.

Зокрема, спростовуючи доводи відповідача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору: відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є дотримання вимог: щодо змісту правочину; щодо цивільної дієздатності суб`єктів правочину; щодо відповідності волевиявлення внутрішній волі суб`єкта (суб`єктів) правочину; щодо форми правочину; щодо реальності правочину та щодо дотримання спеціальних умов.

Тобто, правочини є вольовими актами, спрямованими на досягнення певного правового результату.

Цивільно-правовий договір, будучи видом правочину, являє собою правову форму, у яку втілюються узгоджені волевиявлення сторін. Сам процес узгодження волевиявлень називається укладанням договору.

В даному випадку, договір поставки підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками підприємств без будь-яких зауважень.

Відтак, підписуючи договір, відповідач, у відповідності з п. 3 ст. 181 ГК України, погодився з його умовами, в тому числі, щодо розміру та порядку застосування штрафних санкцій.

Відповідач не був позбавлений права, закріпленого в п. 4 ст. 181 ГК України, щодо надання протоколу розбіжностей до договору.

Пунктом 5 ст. 231 ГК України передбачено, що у разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу. Доказів існування відповідного судового рішення (або, принаймні, розгляду судом відповідного спору) суду не надано.

Сторони, підписавши договір поставки, погодили, що у разі невиконання Покупцем взятих на себе зобов`язань по оплаті поставленого Товару, встановлюються штрафні санкції.

В даному випадку, узгоджені сторонами в договорі штрафні санкції не суперечать вимогам чинного законодавства, а тому підлягають застосуванню.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 91, 113, 118, 123, 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватно-орендного підприємства "Рідний Край" (с. Тростянець, Ямпільський район, Вінницька область, 24520, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Агромаркет" (вул. Костянтинівська, буд. 2А, м. Київ, 04071; вул. Деревлянська, буд. 8, оф.82, м. Київ, 04119, ) пені в розмірі 15 991,88 грн, 48% річних в розмірі 136 756,16 грн, інфляційні втрати в розмірі 36 272,46 грн, 10% штрафу в розмірі 15 751,39 грн, витрати на сплату судового збору в розмірі 4 976,17 грн.

3. В решті позову відмовити.

4. Згідно з приписами ч.1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

5. Відповідно до положень ч.1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 11 жовтня 2019 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Костянтинівська, буд. 2А, м. Київ, 04071; вул. Деревлянська, буд. 8, оф.82, м. Київ, 04119)

3 - відповідачу (с. Тростянець, Ямпільський р-н., Вінницька обл., 24520)