ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.10.2019 Справа № 905/1158/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Курило Г.Є.

При секретарі судового засідання Доннік А.В.

розглянувши матеріали справи

за позовом Заступника прокурора Донецької області, м. Маріуполь в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м. Маріуполь

до відповідача 2: Фізичної особи - підприємця Залевської Катерини Володимирівни, м. Маріуполь

про визнання недійсним договору зберігання №10-вз від 01.07.2016

Представники сторін:

Прокурор: Владимирець А.О. - посвідчення №041301 від 10.02.2016;

від позивача: Амельченко С.О. - довіреність №16 від 02.07.2019;

від відповідача 1: не з`явився;

від відповідача 2: не з`явився.

Суть спору: Заступник прокурора Донецької області, м. Маріуполь звернувся до господарського суду Донецької області з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків до відповідача1, Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м.Маріуполь та до відповідача 2, Фізичної особи - підприємця Залевської Катерини Володимирівни, м. Маріуполь про визнання недійсним договору зберігання №10-вз від 01.07.2016, укладений між відповідачами.

В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор посилався на те, що спірний договір зберігання №10-вз від 01.07.2016 за своєю суттю є удаваним правочином, який укладений між відповідачами з метою приховання іншого правочину - договору суборенди нерухомого майна, що належить до державної власності, а тому договір підлягає визнанню недійсним з підстав ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою суду від 01.07.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №905/1158/19; дану справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Підготовче засідання у справі відкладалось, ухвалою господарського суду Донецької області від 23.07.2019 продовжено строк підготовчого провадження на 30 (тридцять) днів.

30.08.2019 через канцелярію суду від позивача надійшли пояснення №10-07-03148 від 28.08.2019, в яких позивач зазначив, що в даному випадку не існує жодних належних юридичних передумов та нормативно обґрунтованих правових підстав для представництва заступником прокурора Донецької області інтересів держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області у спірних правовідносинах, у тому числі шляхом подання позовної заяви до господарського суду Донецької області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", Фізичної особи - підприємця Залевської Катерини Володимирівни про визнання недійсним договору зберігання №10-вз від 01.07.2016. Також позивач стверджує, що у нього відсутня інформація стосовно укладення договору зберігання №10-вз від 01.07.2016 між ТОВ "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та ФОП Залевською К.В.

Від прокуратури Донецької області до суду 17.09.2019 надійшли заперечення, в яких прокурор заперечує проти доводів позивача.

19.09.2019 у підготовчому судовому засіданні суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 10.10.2019.

У судових засіданнях прокурор наполягав на задоволенні позовних вимог, представник позивача просив винести рішення у відповідності до вимог чинного законодавства, заперечував проти представництва прокуратурою інтересів позивача в даній справі.

Відповідачі у судові засідання не з`явились, відзивів на позовну заяву прокурора не представили, причин неявки не повідомили.

Відповідачі були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. За змістом наявних у матеріалах справи витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням відповідача 1 на теперішній час є - 87515, Донецька обл ., м. Маріуполь, вул . Архітектора Нільсена , б . 28, відповідача 2 на теперішній час є - АДРЕСА_5 . Аналогічні адреси зазначені в позовній заяві. Приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за юридичними адресами відповідачів, які наявні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідачів про дату, час і місце розгляду справи.

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст.ст. 165, 202 Господарського процесуального кодексу України без участі відповідачів за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив наступне.

23.05.2002 між позивачем, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області (орендодавець) та відповідачем 1, Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" (далі - орендар) був укладений договір оренди №951/2002, відповідно до п.1.1 якого згідно чинного законодавства орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс - державного підприємства "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" (орендар), яке розміщене за адресою: 87532, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Енгельса, 28. Склад і вартість майна визначено відповідно до наведених у додатках № 1, 2, 3 акта оцінки, протоколу про результати інвентаризації та передавального балансу підприємства, складеного за станом на 01 березня 2002р. і становить 551102 грн. (п`ятсот п`ятдесят одна тисяча сто дві гривні) (первісна вартість - 1662321,01 грн., знос - 1111218,54 грн.), у тому числі:

- основні фонди за залишковою вартістю 321654 грн. (триста двадцять одна тисяча шістсот п`ятдесят чотири гривні);

- самортизовані основні фонди згідно експертної оцінки - 229448 грн. (двісті двадцять дев`ять тисяч чотириста сорок вісім гривень).

Орендар вступає у строкове платне користування підприємством у термін указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі підприємства (п.2.1 договору).

За визначенням п.2.2 договору передача підприємства в оренду не тягне за собою виникнення права власності в орендаря на це майно, власником залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі (п.2.4 договору).

До обов`язків орендаря умовами договору віднесено, окрім інших, використання майна відповідно до його призначення та умов цього договору (п.5.1 договору).

Згідно п. 6.2. договору оренди №951/2002 від 23.05.2002 орендар має право за згодою орендодавця передавати окремі інвентарні об`єкти із складу орендованого майна підприємства у суборенду і передавати свої права та обов`язки за цим договором щодо цих цінностей іншим особам за умови, що не спричинить зміни вартості підприємства і не порушує інших положень цього договору.

Додатковою угодою № 3 від 15.08.2008 до договору оренди №951/2002 від 23.05.2002 строк дії договору було продовжено по 23.05.2033.

Зазначений договір підписані представниками обох сторін без зауважень, підписи скріплені печатками.

Доказів повернення об`єкта оренди із строкового платного користування суду не представлено.

У подальшому, відповідно до ст. 32 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 7 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", графіку проведення періодичного комплексного контролю цілісних майнових комплексів державних підприємств (їх структурних підрозділів) з оглядом об`єкта оренди на 2016 рік, затвердженим наказом Регіонального відділення від 05.05.2016 № 00379 "Про проведення періодичного комплексного контролю", представниками Регіонального відділення було проведено комплексний контрольний огляд ЦМК ДП "МЛГЗ".

За результатами огляду, 08.09.2016 складено звіт з комплексного контрольного огляду ЦМК "МЛГЗ" (далі - звіт від 08.09.2016), переданого в оренду ТОВ "МЛГЗ" за договором оренди від 23.05.2002 № 951/2002.

Орендарю було надано місячний термін для вжиття вичерпних заходів щодо звільнення приміщень, які без дозволу Регіонального відділення передані ТОВ "МЛГЗ" у користування іншим особам.

Відповідно до вказаного звіту, вибірковим фактичним оглядом орендованого державного майна встановлено, що в будівлі заводоуправління деякі приміщення використовувались для здійснення підприємницької діяльності суб`єктами господарювання, дозволу на розміщення яких Регіональне відділення не надавало.

Вказаний факт є порушенням п. 6.2 договору оренди від 23.05.2002 за № 951/2002, який передбачає, що Орендар за згодою Орендодавця має право передавати окремі інвентарні об`єкти із складу орендованого майна підприємства у суборенду і передавати свої права та обов`язки за цим Договором щодо цих цінностей іншій установі за умови, що не спричинить зміни вартості підприємства і не порушує інших положень цього договору.

Прокуратурою Донецької області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено дані кримінального провадження №0000196 від 28.02.2017, відкритого за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.364 Кримінального кодексу України, з якого у подальшому виділені матеріали досудового розслідування №0001020 від 06.09.2017, відкритого за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України за фактами незаконної передачі в суборенду ЦМК «МЛГЗ».

За змістом протоколу огляду місцевості та приміщень від 14.07.2017, у межах приведеного кримінального провадження, старшим слідчим другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області проведено огляд території, земельної ділянки, приміщень цілісного майнового комплексу, а також іншого майна, що передано в оренду відповідачу 1 та знаходиться за адресою: вул.Архітектора Нільсена (Енгельса), б. 28, м.Маріуполь, Донецької області. Проведеним оглядом встановлено зайняття приміщень іншими суб`єктами господарювання, ніж відповідач 1.

Під час розслідування у кримінальному провадженні №0000196 від 28.02.2017 допитана в якості свідка Залевська К.В. , яка пояснила, що є приватним підприємцем, здійснює діяльність з пошиву та ремонту швейних виробів у приміщенні ТОВ «МЛГЗ» за адресою: м.Маріуполь, вул.Архітектора Нільсена, (Енгельса) 28, а саме на першому поверсі. Згідно з поясненнями Залевської К.В. вказане приміщення використовується нею для здійснення підприємницької діяльності на підставі договору зберігання №10-вз від 01.07.2017, укладеного з директором ТОВ «МЛГЗ». Площа займаного приміщення становить 17,2 м2. Вказане приміщення ФОП Залевська К.В. використовує з 2014 року. Також допитана Залевська К.В. пояснила, що фактично вона орендувала приміщення ТОВ «МЛГЗ», сума оплати за використання приміщення ТОВ «МЛГЗ» становить 1232,00 на місяць, з додатковими нарахуваннями плати за комунальні послуги. Грошові кошти вносяться нею на розрахунковий рахунок ТОВ «МЛГЗ».

Беручи до уваги вищевказане, а також висновки слідчого судді Жовтневого районного суду м.Маріуполя, викладені в ухвалі від 22.12.2017 по справі №263/16736/17 (провадження 1-кс/263/8661/201) прокурор вважає підтвердженим факт незаконного використання приміщень ТОВ «МЛГЗ» сторонніми суб`єктами господарювання, стверджує, що оспорюваний договір укладено між відповідачами усупереч положень Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду державного та комунального майна» для приховування іншого правочину договору суборенди майна.

Суду представлено копію договору зберігання №10-вз від 01.07.2016 (договір №10-вз), що укладений між ТОВ "МЛГЗ" (сторона 1) та ФОП Залевською К.В. (сторона 2), відповідно до п.1 якого сторона передає, а сторона 2 приймає на зберігання нерухому річ - приміщення: кімнату к.4 загальною площею 17,2 м2, яка розташована на першому поверсі будівлі заводоуправління (Лит.А-2), яке знаходиться за адресою: вул.Архітектора Нільсена, 28 (колишня назва вул.Енгельса ).

Відповідно до п.1.2.-1.3 договору №10-вз, балансова вартість майна, що передається на зберігання на останню дату становить 5899,86грн. Зберігання за цим договором є безоплатним.

Строк зберігання майна встановлюється до 31.12.2017 (п.1.4. договору №10-вз).

Пунктом 3.1. договору №10-вз передбачено, що сторона 2 зобов`язана вживати всіх необхідних заходів для забезпечення схоронності майна протягом строку зберігання. Сторона 2 має право користуватись майном, переданим на зберігання для господарських потреб у власній господарській діяльності, за умовами використання майна за його призначенням та відшкодування вартості зносу у розмірах, узгоджених із сторонами (п.3.3. договору №10-вз).

Пунктом 6.1. договору встановлено, що він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (у разі наявності).

Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.6.1.договору та закінчується 31.12.2017 (п.6.2. договору №10-вз).

Згідно з актом прийому-передачі об`єкту зберігання до договору №10-вз від 01.07.2016 ТОВ «МЛГЗ» передало, а ФОП Залевська К.В. прийняла у зберігання приміщення площею 17,2 м2 (к.4 Літ А-2), яке розташоване за адресою: м.Маріуполь, вул.Архітектора Нільсена, 28.

Тобто, за текстом договору йдеться мова про експлуатацію приміщення.

Прокурор вказав, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000196 від 28.02.2017 проведено судово-економічну експертизу, в рамках якої встановлено фактичне надходження у період з 01.01.2017 по 30.06.2017 на особові рахунки ТОВ "МЛГЗ" за надання в суборенду державного майна коштів за наступними призначеннями платежів: "оплата за оренду приміщення", "виручка від продажу послуг по утриманню приміщення", "оплата рахунку за суборенду згідно договору", "оплата за послуги по утриманню орендованого приміщення, плата за послуги суборенди приміщення", "відшкодування оплати за послуги", "оплата за послуги суборенди приміщення згідно рахунку", "виручка від продажу послуг по утриманню приміщення", "комунальні послуги ГК", "оплата за послуги згідно договору на виконання платних робіт (послуг)", "виручка від продажу послуг по суборенді ГК", "за оренду та комунальні платежі згідно рахунків", "за суборенду, комунальні платежі", "оплата за комунальні послуги, послуги суборенди згідно рахунку", "оплата за виконані послуги за договором".

Таким чином, згідно з висновком експерта, матеріальна шкода, завдана державному бюджету внаслідок неперерахування ТОВ "МЛГЗ" до державного бюджету різниці між нарахованою платою, здійсненою суборендарями за нерухоме майно, яке передано їм в суборенду, що отримав орендар (ТОВ "МЛГЗ") над сумою орендної плати, нарахованою орендодавцем (Регіональним відділенням ФДМУ по Донецькій області) за період часу з 01.10.2011 по 30.06.2017, документально підтверджується у розмірі 2690037,09грн.

Такі обставини, на думку прокурора, свідчать про те, що передача спірного державного майна, а саме нежитлового приміщення, відбулась на підставі угоди, укладеної без участі Фонду державного майна України та без його дозволу, необхідно вважати, що оспорюваний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства. Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В свою чергу, за змістом ч. 1 ст. 936 ЦК України договір зберігання належить до договорів про надання послуг і метою зберігання є забезпечення схоронності предмета зберігання, запобігання впливу на нього шкідливих факторів та усунення загрози присвоєння іншою особою. Користування річчю, яку передано на зберігання, не передбачається. Воно можливе за згодою поклажодавця або за необхідності забезпечення її схоронності (ст. 944 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Від оренди зберігання відрізняється тим, що договір зберігання укладається в інтересах поклажодавця і не припускає користування річчю зберігачем.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що містить справа, до видів діяльності відповідача 1 віднесено дистиляція, ректифікація та змішування спиртних напоїв; виробництво безалкогольних напоїв; виробництво мінеральних вод та інших вод, розлитих у пляшки; оптова торгівля напоями; комплексне обслуговування об`єктів; організування конгресів і торгівельних виставок; надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у.; інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна.

Таким чином, надання послуг пов`язаних з забезпеченням функціонування діяльності іншого суб`єкта господарювання стосовно надання послуг з пошиву та ремонту швейних виробів не входить до меж господарської діяльності відповідача 1.

У контексті викладеного вище, укладений договір зберігання має ознаки надання відповідачем 1 приміщення відповідачу 2 в оренду для здійснення останнім своєї господарської діяльності, тобто, правочин був вчинений відповідачами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Приписами ст. 287 ГК України та ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що єдиними орендодавцями державного майна - майна цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, що є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення і представництва.

Відповідно до ч. 1 п. 5 ст. 4 Закону України "Про Фонд державного майна України", основними завданнями Фонду є, зокрема, здійснення передачі державного майна в оренду та користування.

Враховуючи, що передача спірного державного майна, а саме нежитлового приміщення відбулась на підставі угоди, укладеної без участі Фонду державного майна України та без його дозволу, необхідно вважати, що оспорюваний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства.

Статтею 288 Господарського кодексу України встановлено право орендаря передати окремі об`єкти в суборенду, якщо інше не передбачено законом або договором оренди.

Означені норми знайшли своє відображення у приписах ч.2 ст.22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (абз. 2 ч.3 ст.6 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.6.2 договору оренди №951/2002 від 23.05.2002 1-й відповідач, як орендар за договором, має право передавати окремі інвентарні об`єкти із складу орендованого майна підприємства у суборенду і передавати свої права та обов`язки за цим договором щодо цих цінностей іншим особам за умови, що не спричинить зміни вартості підприємства і не порушує інших положень цього договору, за згодою орендодавця, тобто регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області.

Таке право, виникнення якого зумовлене наявністю згоди орендодавця, як то вбачається з правовідносин встановлених між 1-м відповідачем та позивачем, не надає підстав зміни цільового призначення об`єкта.

Матеріали справи свідчать, що приміщення за оспорюваним договором зберігання №10-вз від 01.07.2016, укладеним між відповідачами, входить до складу державного майна, права орендаря відносно якого 1-й відповідач набув на підставі договору оренди №951/2002 від 23.02.2002 укладеного із Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області, як орендодавцем, а також особою, що здійснює державну політику у сфері оренди за визначенням ч.2 ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Разом з тим, як свідчать обставини справи, які не спростовано у розумінні приписів Господарського процесуального кодексу України, 1-й відповідач без наявної згоди позивача передав частину орендованого ним у останнього приміщення 2-му відповідачу, змінивши при цьому його цільове призначення з використання як адміністративно-торгівельний комплекс на використання з метою функціонування діяльності відповідача 2 для здійснення підприємницької діяльності, зокрема з пошиву та ремонту швейних виробів.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договорів недійсними: відповідність договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору, дієздатність сторін за договором, у чому конкретно полягає порушення вільного волевиявлення та не відповідність його внутрішній волі учасника правочину, не спрямованість сторони на реальне настання правових наслідків правочину та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 Цивільного Кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Обставини, з якими прокурор пов`язує недійсність договору зберігання, а саме фактична передача державного майна в користування без дозволу Фонду державного майна, свідчать про недотримання сторонами в момент укладення договору приписів ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України, що є підставою визнання договору зберігання №10-вз від 01.07.2016 недійсним на підставі ч.1 ст.215 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27.11.2018 у справі №905/1227/17 зазначила, що розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

За таких обставин, укладений відповідачами договір зберігання №10-вз від 01.07.2016 підлягає визнанню недійсним в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги заступника прокурора Донецької області, м. Маріуполь в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м. Маріуполь та Фізичної особи - підприємця Залевської Катерини Володимирівни, м. Маріуполь про визнання недійсним договору зберігання №10-вз від 01.07.2016, укладеним між відповідачами, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо представництва прокуратурою інтересів держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до ч.3 ст.53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч.1). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (ч.3). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (ч.4).

Прокурор, який бере участь у справі, несе обов`язки і користується правами особи, в інтересах якої вони діють, за винятком обмежень, передбачених ч.2 ст.55 Господарського процесуального кодексу України.

Листом №05/1-465вих-19 від 05.06.2019 прокуратура Донецької області повідомила регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області про представництво інтересів держави в порядку ст.23 Закону України "Про прокуратуру", шляхом подання розглядуваного позову вбачаючи наявність порушень та невжиття належних заходів до їх усунення з боку уповноваженого органу.

Підставою звернення прокурора з позовною заявою став саме факт нездійснення уповноваженим державним органом покладеного на нього законом обов`язку із захисту державних інтересів у сфері оренди державного майна, яке полягає у невжитті РВ ФДМУ по Донецькій області заходів щодо припинення порушень інтересів держави (незаконне використання державного майна суб`єктами господарювання для здійснення підприємницької діяльності упродовж тривалого часу), що стали відомі прокурору в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000196 від 28.02.2017.

Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду розглянута аналогічна справа за позовом заступника прокурора Донецької області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Телекомс" про визнання недійсним договору від 01.01.2017 № 1-СП на виконання платних робіт (послуг), за результатами розгляду винесено постанову від 26.02.2019 у справі № 905/803/18, згідно якої касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області задоволено. Ухвалу господарського суду Донецької області від 04.07.2018 про залишення позову без розгляду і постанову Східного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 у справі №905/803/18 скасовано. Справу №905/803/18 передано до господарського суду Донецької області для продовження розгляду.

Касаційна інстанція дійшла висновку про те, що прокурор правомірно звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 липня 2019 року справа № 905/1532/18.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що звернення прокурора в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області з розглядуваним позовом відповідає функції представництва прокуратурою інтересів держави та направлено на їх захист, а тому заперечення позивача не приймаються судом до уваги.

Згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 74, 76, 129, 165, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Заступника прокурора Донецької області, м. Маріуполь в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м.Харків до відповідача 1, Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м. Маріуполь, до відповідача 2, Фізичної особи - підприємця Залевської Катерини Володимирівни, м. Маріуполь про визнання недійсним договору зберігання №10-вз від 01.07.2016, задовольнити.

Визнати недійсним договір зберігання №10-вз від 01.07.2016, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та Фізичною особою - підприємцем Залевською Катериною Володимирівною .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" (87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, буд.28, ) на користь прокуратури Донецької області (юридична адреса: 87500, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Університетська, 6, банківські реквізити: розрахунковий рахунок №6251, Держказначейська служба України, МФО 820172, отримувач - прокуратура Донецької області, ) судовий збір у розмірі 960,50грн.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Залевської Катерини Володимирівни ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь прокуратури Донецької області (юридична адреса: 87500, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Університетська , 6, банківські реквізити: розрахунковий рахунок №6251, Держказначейська служба України, МФО 820172, отримувач - прокуратура Донецької області, ) судовий збір розмірі 960,50грн.

Видати накази після набрання рішення законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області (п.п.8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Прокуратура Донецької області: 87515, Донецька обл., м.Маріуполь, вул.Університетська, 6.

Позивач - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Харків (61057, м.Харків, майдан Театральний, 1; ).

Відповідач 1 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" (87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, буд. 28, ).

Відповідач 2 - Фізична особа - підприємець Залевська Катерина Володимирівна ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

У судовому засіданні 10.10.2019 проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення. Повний текст рішення складено та підписано 16.10.2019.

Суддя Г.Є. Курило