РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.10.2019Справа № 910/7092/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Вегера А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватінвест»

до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Дочірнє підприємство «Фінансова установа «ВМ-Фактор»

про зобов`язання повернути кошти в сумі 185 744, 80 грн. та стягнення пені в сумі

61 769, 05 грн.,

Представники учасників справи:

від позивача: Ручка О.А. - ордер серії КВ № 790916 від 06.08.2019;

від відповідача: Каракоця О.Р. - довіреність № 4543-К-О від 23.10.2018;

від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватінвест" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач) про:

- зобов`язання відповідача повернути позивачу грошові кошти в сумі 185 744, 80 грн. шляхом їх зарахування на поточний рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватінвест" № НОМЕР_1 , який відкритий у Житомирському РУ ПАТ КБ "Приватбанк";

- стягнення пені в сумі 61 769, 05 грн. у зв`язку із списанням з рахунку позивача коштів без законних підстав.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача, судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору в сумі 3 712, 72 грн., витрат на поштові відправлення в сумі 300, 00 грн., витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000, 00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що на підставі платіжного доручення № І0606L004Q від 06.06.2018 відповідач списав з його розрахункового рахунку № НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 185 744, 80 грн. На звернення позивача відповідач листом № 20.1.0.0.0/7-20180623/2606 від 25.06.2018 повідомив, що вказані кошти списані з його рахунку, у зв`язку з тим, що вони були переказані Дочірнім підприємством "Фінансова установа "ВМ - Фактор", до якого застосовані обмежувальні заходи відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України "Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" від 02.05.2018, яке введено в дію указом Президента України № 126/2018 від 14.05.2018. Посилаючись на те, що вказані кошти списані з його рахунку безпідставно, позивач просить зобов`язати відповідача перерахувати їх на свій рахунок та стягнути пеню.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.06.2019 відкрито провадження у справі № 910/7092/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, на підставі статті 50 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Дочірнє підприємство «Фінансова установа «ВМ-Фактор», підготовче засідання призначено на 03.07.2019 року.

25.06.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки:

- законодавцем чітко не визначено, з якого саме часу банк має забезпечити реалізацію санкцій, визначених в рішенні Ради національної безпеки і оборони України «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» від 02.05.2018;

- надходження 24.05.2017 грошових коштів від підсанкційної особи в сумі 185 744, 80 грн. на банківський рахунок позивача є операцією від особи, щодо якої встановлені обмежувальні заходи, а відтак, відповідачем цілком правомірно здійснено сторно-проводку;

- спірні грошові кошти не списані в дохід відповідача, а обліковуються на рахунку, призначеному для обліку кредиторської заборгованості за операціями з Дочірнім підприємством «Фінансова установа «ВМ - Фактор».

Крім того, у відзиві на позов відповідач просить суд застосувати спеціальний строк позовної давності до заявлених вимог в частині стягнення пені за період з 07.06.2018 року по 29.05.2019 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.07.2019 підготовче засідання відкладено на 24.07.2019 року.

09.07.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно до змісту якої позивач не погоджується з аргументами відповідача, оскільки відповідач не тільки порушив права позивача, а всупереч вимог Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Правління НБУ № 22 від 21.01.2004 перерахував самовільно кошти на інший рахунок третьої особи, що взагалі не є визначенням методу сторно. Крім того, відповідач самостійно змінив документ з платіжного доручення на меморіальний ордер. Також позивач зазначає, що відповідачем не зазначено жодного посилання на правовий порядок дозволу стягнення коштів від добросовісного набувача після їх зарахування на розрахунковий рахунок. При цьому, позивач вказує на те, що згідно з приписів п.п. 5, 7 п. 1 Постанови Правління НБУ № 654 від 01.10.2015 «Про забезпечення реалізації і моніторингу ефективності персональних економічних та інших спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів, заборона стосується виконання розрахункових документів та операцій саме рахунків, зазначених у санкційних списках та не стосується інших осіб. Таким чином позивач вважає, що відповідач після одержання грошових коштів, що надійшли від підсанкційної юридичної особи, був зобов`язаний не зараховувати їх на рахунок позивача, а зупинити виконання переказу та обліковувати кошти на окремому балансовому рахунку, тоді як доказів вчинення відповідачем означених дій надано не було. При цьому позивач зазначає, що відповідач за відсутності відповідного рішення суду, визначених законом або договором випадків, а також обтяжень щодо грошових коштів, не мав права списувати їх з банківського рахунку позивача. Крім того, позивач посилається на те, що метод «сторно-проводки» відсутній у законодавстві взагалі і як механізм списання коштів з рахунку добросовісних набувачів на виконання «законодавства про санкції». На переконання позивача, банк міг обліковувати кошти, які надходили від третьої особи на відповідному балансовому рахунку зупинивши фінансову операцію з переказу коштів, однак з моменту зарахування коштів на рахунок позивача вони перейшли у його власність, після чого були безпідставно списані відповідачем.

Ухвалою господарського суду міста Києва в порядку частини 3 статті 177 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 13.08.2019 року.

26.07.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, відповідно до змісту яких відповідач вказує на те, що положення пунктів 2.35 - 2.38 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Правління НБУ № 22 від 21.01.2004, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки переказ коштів 06.06.2018 з рахунку № НОМЕР_1 ТОВ «Приватінвест» на рахунок № НОМЕР_2 ДП «Фінансова установа «ВМ-Фактор» у розмірі 185 744, 80 грн. не є помилковим, оскільки цей переказ здійснено виключно з метою належного виконання вимог Закону України «Про санкції» та Постанови НБУ № 654 від 01.10.2015 «Про забезпечення реалізації і моніторингу ефективності персональних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)». Одночасно відповідач вказує на те, що він не порушував прав та інтересів позивача, оскільки діяв відповідно до вимог чинного законодавства. Також відповідач зазначив, що невиконання ним розпоряджень Національного банку України, як регулятора банківської діяльності) спричинить значні негативні наслідки для відповідача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.08.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/7092/19 до судового розгляду по суті на 10.09.2019 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.09.2019 року судове засідання відкладено на 01.10.2019 року.

У судовому засіданні 01.10.2019 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 01.10.2019 року проти задоволення позову заперечив.

Представник третьої особи у судове засідання 01.10.2019 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 01.10.2019 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16 березня 2015 року між позивачем (Клієнт) та відповідачем (Банк) було укладено Договір банківського обслуговування шляхом підписання Заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг (далі - Договір), на підставі якого відповідач відкрив позивачу рахунок № НОМЕР_1 .

24.05.2018 року на рахунок позивача № НОМЕР_1 від Дочірнього підприємства «Фінансова установа «ВМ-Фактор» надійшли грошові кошти у розмірі 185 744, 80 грн. згідно з платіжним дорученням № 115064 від 24.05.2018 на підставі Договору про переказ коштів № ПК 1113 від 02.10.2015.

Вищевказані грошові кошти були списані відповідачем на підставі платіжного доручення № І0606L004Q від 06.06.2018, вказавши призначення платежу « 6859246 відправника/одержувача внесено до Указу Президента № 126/2018 від 14.05.2018».

З метою врегулювання ситуації позивач листом № 87 від 18.06.2018 звернувся до відповідача з вимогою надати документи, на підставі яких було здійснено списання з рахунку № НОМЕР_1 коштів у розмірі 185 744, 80 грн.

Крім того, в означеному листі позивач з посиланням на частину 1 статті 1073 Цивільного кодексу України просив відповідача негайно зарахувати кошти у розмірі 185 744, 80 грн. на рахунок № НОМЕР_1 в Житомирському РУ ПАТ КБ «Приватбанк», а також сплатити передбачені чинним законодавством України проценти та відшкодувати завдані збитки.

У відповідь на звернення позивача відповідач листом № 20.1.0.0.0/7-20180623/2606 від 25.06.2018 повідомив, що згідно з Рішенням РНБО України від 02.05.2018 «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яке введено в дію Указом Президента України № 126/2018 від 14.05.2018, до Дочірнього підприємства «Фінансова установа «ВМ-Фактор» були застосовані обмежувальні заходи (санкції): блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їм майном; обмеження торговельних операцій; запобігання виведенню капіталів за межі України; зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань.

Позивач з посиланням на статті 1066, 1068 Цивільного кодексу України, пункти 30.1., 30.2. статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» стверджує, що він не надавав розпоряджень відповідачу відповідних розпоряджень на списання коштів з рахунку, тоді як інших законних підстав для вчинення таких дій у відповідача не було.

Також, позивач вказує на те, що відповідно до п. 1.6., 1.7., 5.1., 5.2., 5.5., 5.11, глави 11, п. 1.17 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004, відповідач міг обліковувати кошти, які надходили від третьої особи, на відповідному балансовому рахунку зупинивши фінансову операцію із переказу коштів. Однак з моменту зарахування коштів на рахунок отримувача вони перейшли у власність позивача. При цьому позивач зазначає, що кошти були зараховані на його рахунок 24.05.2018 року, а 06.06.2018 року були незаконно та безпідставно списані відповідачем.

Таким чином позивач вважає, що відповідач за відсутності судового рішення, а також визначених законом/або договором випадків не мав права списувати грошові кошти з банківського рахунку позивача.

На переконання позивача, списавши грошові кошти в сумі 185 744, 80 грн. відповідач порушив його право приватної власності.

У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом про зобов`язання відповідача повернути кошти у розмірі 185 744, 80 грн. шляхом їх зарахування на поточний рахунок позивача № НОМЕР_1 , відкритий у Житомирському РУ ПАТ КБ «Приватбанк».

Крім того, позивачем на підставі п. 32.3.2. ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» нараховано та заявлено до стягнення пеню в сумі 61 769, 05 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами частини 1 статті 1068 Цивільного кодексу України встановлено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Положеннями статті 1071 Цивільного кодексу України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до статті 1 Суверенне право України на захист Закону України «Про санкції» № 1644-VII від 14.08.2014, який набрав чинності 12.09.2014, з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).

Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про санкції» санкції можуть застосовуватися з боку України по відношенню до іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність.

Статтею 5 Закону України «Про санкції», зокрема, встановлено, що:

- Пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій виносяться на розгляд Ради національної безпеки та оборони України Верховною Радою України, Президентом України, Кабінетом Міністрів України, Національним банком України, Службою безпеки України (ч.1);

- Рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1 - 21, 23 - 25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання (ч.3).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про санкції» до видів санкцій згідно з цим Законом віднесено блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном.

Рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 02.05.2018 Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) (Рішення РНБО від 02.05.2018), введеним в дію Указом Президента України від 14.05.2018 № 126/2018, відповідно до статті 5 Закону України «Про санкції» вирішено:

1. Підтримати пропозиції щодо застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), внесені Кабінетом Міністрів України, Службою безпеки України та Національним банком України.

2. Застосувати персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) до:

1) фізичних осіб згідно з додатком 1;

2) юридичних осіб згідно з додатком 2.

У додатку 2 до рішення Ради Національної безпеки та оборони України від 02.05.2018 «Юридичні особи, до яких застосовуються обмежувальні заходи (санкції)» (санкційні списки) під номером 426 зазначено Дочірнє підприємство «Фінансова установа «ВМ-Фактор» (представництво в Україні), ЄДРПОУ - 35185577, зареєстровано за адресою: 08600, Київська область, м. Васильків, вул. Соборна, буд. 72 (ДП «ФУ«ВМ-Фактор», код 35185577), до якого застосовані обмежувальні заходи, в тому числі, блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном строком застосування три роки.

Указ Президента України від 14.05.2018 № 126/2018 набрав чинності 19.05.2018, відповідно, Рішення РНБО від 02.05.2018 є введеним в дію з 19.05.2018.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» рішення Ради національної безпеки і оборони України, введені в дію указами Президента України, є обов`язковими до виконання органами виконавчої влади.

Статтею 42 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» контроль за дотриманням учасниками платіжних систем нормативно-правових актів, що регламентують порядок проведення переказу, а також застосування відповідних заходів впливу, передбачених законодавством України, покладено на Національний банк України.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 постанови Правління Національного банку України від 01.10.2015 № 654 «Про забезпечення реалізації і моніторингу ефективності персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» із змінами і доповненнями, внесеними постановами Правління Національного банку України станом на дату виникнення спірних правовідносин, банки України, зокрема, зобов`язані заблокувати кошти / зупинити фінансові операції осіб, зазначених у санкційних списках, в такому порядку:

- кошти, що надійшли на користь особи, зазначеної в санкційних списках, до якої застосовано санкцію «блокування активів», банк зараховує на банківський рахунок цієї особи, а у разі відсутності в банку рахунку такої особи, банк обліковує кошти на відповідному балансовому рахунку, призначеному для обліку кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку;

- кошти, що надійшли на користь клієнта від особи, зазначеної в санкційних списках, до якої застосовані санкції «блокування активів» та/або «зупинення фінансових операцій», банк обліковує на відповідному балансовому рахунку, призначеному для обліку кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку.

Частиною 2 статті 9 Цивільного кодексу України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Перелічені вище акти цивільного законодавства - ЗУ «Про санкції», Рішення РНБО від 02.05.2018), введене в дію Указом Президента України від 14.05.2018 № 126/2018, постанова Правління НБУ від 01.10.2015 № 654 «Про забезпечення реалізації і моніторингу ефективності персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» відносяться до спеціального законодавства, якими регулюються правовідносини щодо спеціальних економічних та інші обмежувальних заходів (санкцій), які застосовуються з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави.

Враховуючи обставини справи, вказані акти цивільного законодавства мають перевагу у застосуванні до спірних правовідносин сторін у цій справі.

Стосовно посилань позивача на положення статей 316, 321, 328, 389 Цивільного кодексу України, якими врегульовані взаємовідносини сторін щодо права власності, суд зазначає наступне.

Положеннями частини 3 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у випадку, якщо від особи, зазначеної в санкційних списках, до якої застосовані санкції «блокування активів» на користь клієнта надійшли кошти, відповідно до вимог спеціального законодавства банк має облікувати їх на відповідному балансовому рахунку, призначеному для обліку кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку.

Відповідно до Рішення РНБО, до Дочірнього підприємства «Фінансова установа «ВМ-Фактор» застосовані обмежувальні заходи: блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном; обмеження торгівельних операцій; запобігання виведенню капіталів за межі України; зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань.

Таким чином, надходження 24.05.2018 грошових коштів від підсанкціоної особи - ДП «Фінансова установа «ВМ-Фактор» в сумі 185 744, 80 грн. на банківський рахунок позивача є операцією від особи, щодо якої встановлені обмежувальні заходи.

Як слідує із платіжного доручення № І0606L004Q від 06.06.2018, грошові кошти в сумі 185 744, 80 грн., списані з рахунку позивача, відповідач зарахував на рахунок НОМЕР_2 ФУ«ВМ-Фактор» ДП, код 35185577.

Відповідно до Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою Правління НБУ від 11.09.2017 № 89 по рахунку 2909 Групи 290 Кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку обліковується Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку.

Отже, дії відповідача як банку відповідають зобов`язанню (відповідно до підпункту 7 пункту 1 постанови Правління Національного банку України від 01.10.2015 № 654 «Про забезпечення реалізації і моніторингу ефективності персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)») зарахувати кошти, що надійшли на користь клієнта від особи, зазначеної в санкційних списках, до якої застосовані санкції «блокування активів», на відповідному балансовому рахунку, призначеному для обліку кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку.

Частина 1 статті 526 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи вищевикладене, посилання позивача на те, що грошові кошти в сумі 185 744, 80 грн. були списані відповідачем неправомірно, визнаються судом такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

При цьому суд зазначає, що грошові кошти в сумі 185 744, 80 грн. не списані в доход банку, а обліковуються на рахунках зобов`язань перед клієнтами відповідно до постанови правління Національного банку України від 01.10.2015 № 654 "Про забезпечення реалізації і моніторингу ефективності персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)".

Одночасно суд зазначає, що враховуючи приписи частини 2 статті 56 Закону України «Про національний банк України» Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача повернути грошові кошти в сумі 185 744, 80 грн. шляхом їх зарахування на поточний рахунок позивача з тих підстав, що вказані кошти списані відповідачем неправомірно, є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача повернути позивачу грошові кошти в сумі 185 744, 80 грн. шляхом їх зарахування на поточний рахунок позивача, суд також відмовляє у задоволенні похідних вимог про стягнення з відповідача 61 769, 05 грн. пені, у зв`язку із списанням з рахунку позивача коштів без законних підстав.

Наведена правова позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Північного апеляційного господарського суду у справі № 910/9633/18 від 24.07.2019 та у справі № 910/16385/18 від 18.06.2019. При цьому судом враховано, що ухвалою Верховного Суду від 21.08.2019 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2019 у справі № 910/9633/18.

Разом з тим, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 61 769, 05 грн., суд зазначає наступне.

Так, згідно з положеннями статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, за змістом названих норм позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 14.11.2018 у справі №183/161/16).

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, позовна давність не може бути застосована до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватінвест» до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про зобов`язання повернути кошти у розмірі 185 744, 80 грн. шляхом їх зарахування на поточний рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватінвест» № НОМЕР_1 , який відкритий у Житомирському РУ ПАТ КБ «Приватбанк», та стягнення пені у розмірі 61 769, 05 грн.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Відповідно до підпункту 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 09.10.2019 року.

Суддя В.С. Ломака