РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.10.2019Справа № 910/8804/19
За позовом Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва

до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» Міхно С.С.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Гаврова Н.О.

від відповідача: Кравченко О.П.

від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва звернулось до Господарського суду міста Києва із вказаною позовною заявою до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» Міхно С.С. про визнання протиправними дій відповідача щодо перенесення позивача з 7-ої до 8-ої черги Реєстру акцептованих вимог та включити позивача до 7-ої черги Реєстру акцептованих вимог.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем законних прав позивача бути включеним в сьому чергу реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку».

Ухвалою від 10.07.2019р. судом було відкрито провадження по справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 31.07.2019р. Одночасно, вказаною ухвалою залучено до участі у розгляді справив якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що вимоги Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб одразу було віднесено до категорії інших вимог, крім вимог за субординованим боргом, які у відповідності до чинного законодавства погашаються у восьму чергу, що і стало підставою для внесення змін до реєстру кредиторських вимог.

31.07.2019р. судом було відкладено підготовче засідання на 11.09.2019р.

11.09.2019р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.10.2019р.

У судовому засіданні 02.10.2019р. представником позивача було зазначено, що позовні вимоги у справі заявляються та підтримуються саме до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» Міхно С.С. Означені обставини також підтверджуються тим, що фактично при зверненні до суду з розглядуваним позовом позивачем було вказано саме ідентифікаційний код банку щодо відповідача.

З урахуванням наведеного, суд дійшов за доцільне визначити у судовому рішенні саме вказаного відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 02.10.2019р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог надав заперечення.

Третя особа у судове засідання 02.10.2019р. не з`явилась, проте, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням №573.

Наразі, з огляду на неявку вказаного учасника судового процесу, суд зазначає наступне.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка третьої особи не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 02.10.2019р.

В судовому засіданні 02.10.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

15.02.2019р. між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» (банк) та Управлінням Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва (казначейство) було укладено договір №58 про повернення готівкових коштів фізичним особам помилково або надміру зарахованих до бюджету, безспірно стягнутих коштів з бюджетів та судових витрат.

За умовами п.1.1 договору №58 від 15.02.2013р. банк забезпечує касове обслуговування казначейства по виплаті помилково або надміру зарахованих до бюджету, безспірно стягнутих коштів з бюджетів та судових витрат готівкою фізичним особам.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Даний договір укладений строком до 31.12.2013р. і продовжується на наступні бюджетні періоди, якщо за 30 календарних днів до закінчення поточного періоду дії договору жодна зі сторін не повідомить іншу в письмовому виді про його розірвання.

Відповідно до постанови Правління Національного Банку України №914 від 21.12.2015 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 22.12.2015 № 234 «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» з 23.12.2015р., призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Міхну С.С.

22.01.2016р. Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва звернулось до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» Міхно С.С. із заявою про задоволення вимог кредитора, а саме про визнання Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва кредитором Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» за заборгованістю, що виникла за всіма договорами, укладеними між сторонами та надано перелік рахунків для повернення коштів, які були зараховані за період з 01.01.2014р. по 10.12.2014р. на рахунок № НОМЕР_1 та які підлягають поверненню фізичним особам, згідно заяви про задоволення вимог кредитора.

19.05.2016р. Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва звернулось до відповідача з вимогою №21-03-05/330 про надання інформації про повернення коштів.

Листом №11718 від 03.06.2016р. відповідачем було повідомлено позивача про акцепт вимоги кредитора на суму 232 571,09 грн. та вказано, що остання буде задовольнятись у відповідності до черговості, встановленої ч.1 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У листі зазначено, що вимога Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва включена до сьомої черги - інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом.

Згідно змісту довідки №4616 від 25.10.2017р. Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» вимоги Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва включено до восьмої черги - інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом.

Листом №21-01-44/925 від 29.11.2017р. позивач просив відповідача переглянути питання черговості виплати коштів фізичних осіб та надати пояснення стосовно перенесення вимог Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва до восьмої черги.

Згідно довідки №203 від 24.08.2018р. відповідачем повідомлено про акцепт кредиторських вимог Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва та включення останніх до восьмої черги - інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом у відповідності до ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Проте, за твердженнями позивача, перенесення кредиторських вимог Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва з сьомої черги до восьмої суперечить приписам чинного законодавства, що вказує на протиправність дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» Міхно С.С. в цій частині та наявність підстав для включення позивача до 7-ої черги Реєстру акцептованих вимог.

Судом зазначалося, що відповідач проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що вимоги Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб одразу було віднесено до категорії інших вимог, крім вимог за субординованим боргом, які у відповідності до чинного законодавства погашаються у восьму чергу, що і стало підставою для внесення змін до реєстру кредиторських вимог.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позов Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва не підлягає задоволенню. При цьому, суд виходить з наступного.

Судом було встановлено, що відповідно до постанови Правління Національного Банку України №914 від 21.12.2015 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 22.12.2015 № 234 «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» з 23.12.2015р., призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Міхну С.С.

Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою вказаного нормативно-правового акту є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

За змістом частин першої, третьої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а виконавча дирекція Фонду у цей же строк призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

З дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Протягом 15 днів, але не пізніше строків, установлених Фондом, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності Фонду та уповноваженій особі Фонду в межах повноважень, установлених цим Законом та делегованих Фондом, і діють у визначених Фондом/уповноваженою особою Фонду межах та порядку (ч.ч.1, 2 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

За змістом статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду, яка діє від імені Фонду в межах повноваження Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; вчиняти дії, спрямовані на виконання плану врегулювання, відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Фонду, тощо.

Відповідно до ч. 5статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом відшкодування суми за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Частиною 1 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що з дня початку процедури ліквідації припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку.

Системний аналіз наведених нормативних приписів свідчить, що з моменту запровадження у банку тимчасової адміністрації Фонд (або його уповноважена особа) набуває повноваження органів управління та контролю банку з метою реалізації покладених на нього чинним законодавством функцій. При цьому банк зберігає свою правосуб`єктність юридичної особи та відповідного самостійного суб`єкта господарювання до завершення процедури його ліквідації та внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Аналогічну правову позицію висловлено у постанові від 05.02.2019р. Великої Палати Верховного Суду по справі №910/9935/16.

У частині 1 ст.48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вказано, що Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку, в тому числі, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду (ч.3 ст.49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

За приписами ч.1 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; 6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім`я яких заблоковано; 7) вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними особами банку; 8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов`язаними особами банку; 10) вимоги за субординованим боргом.

Як було встановлено судом, 19.05.2016р. Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва звернулось до відповідача з вимогою №21-03-05/330 про надання інформації про повернення коштів.

Листом №11718 від 03.06.2016р. відповідачем було повідомлено позивача про акцепт вимоги кредитора на суму 232 571,09 грн. та вказано, що остання буде задовольнятись у відповідності до черговості, встановленої ч.1 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У листі зазначено, що вимога Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва включена до сьомої черги - інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом.

Згідно змісту довідки №4616 від 25.10.2017р. Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» вимоги Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва включено до восьмої черги - інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом.

Листом №21-01-44/925 від 29.11.2017р. позивач просив відповідача переглянути питання черговості виплати коштів фізичних осіб та надати пояснення стосовно перенесення вимог Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва до восьмої черги.

Тобто, з наведеного полягає, що кредиторські вимоги Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва було акцептовано банком та віднесено останні до категорії інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом.

З аналізу норми ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» полягає, що інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом віднесено саме до 8 черги, а до сьомої належать вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними особами банку.

Тобто, з аналізу наданих до матеріалів справи документів полягає, що фактично відповідачем одразу було віднесено вимоги позивача до інших вимог, крім вимог за субординованим боргом, проте, невірно визначено чергу згідно ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в яку такі вимоги задовольняються.

В контексті означеного суд звертає увагу на те, що ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено черговість, яка визначається насамперед правовим характером відповідної вимоги, не її порядковим номером. Тобто, акцептуючи вимоги кредиторів банку, Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб насамперед визначається категорія відповідної кредиторської вимог, яка у спірних правовідносинах залишилася незмінною, а лише за наслідками такого визначення вказується черга, в яку такі вимоги підлягають задоволенню у відповідності до ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Наразі, суд зазначає, що відповідно до ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти; вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Слід зауважити, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Проте, всупереч викладеного вище, позивачем належних та допустимих у розумінні ст.ст.76,77 Господарського процесуального кодексу України доказами наявності статусу вкладника банку у розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» чи юридичної особи - клієнта банку, які не є пов`язаними особами банку, вимоги яких задовольняються у сьому чергу доведено не було.

До того ж, в контексті означеного, судом враховано пояснення відповідача, які з боку позивача не заперечувались, що станом на момент акцептування кредиторських вимог рахунок Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва в Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський банк розвитку» вже було закрито за заявою позивача.

За таких обставин, виходячи з викладеного вище, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав вважати протиправними дії Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» Міхно С.С. щодо перенесення позивача з 7-ої до 8-ої черги Реєстру акцептованих вимог, а отже, і відсутніми підстави для включення позивача до 7-ої черги Реєстру акцептованих вимог.

Одночасно, суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що 21 серпня 2017 року рішенням виконавчої дирекції Фонду № 3711, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 07 вересня 2017 року за № 1104/30972, затверджено Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, за змістом пункту 2 розділу III якого до сьомої черги відносяться вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними особами банку, а саме: вимоги вкладників, кошти яких залучались банком на індивідуальній основі з метою отримання від банку відсотків за договорами, укладеними на умовах, що не є поточними ринковими умовами відповідно до статті 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", або які мають інші фінансові привілеї; вимоги кредиторів - юридичних осіб, у тому числі вклади яких підтверджені іменним ощадним (депозитним) сертифікатом; вимоги кредиторів - юридичних осіб, майнові права за коштами яких передані банку в заставу як засіб виконання позичальником або майновим поручителем зобов`язань, що виникли на підставі укладених з банком кредитних договорів; вимоги вкладників та кредиторів - юридичних осіб за вкладами у банківських металах та вклади яких підтверджені ощадним (депозитним) сертифікатом на пред`явника; вимоги за зобов`язаннями банку із сплати податків і зборів, що виникли під час проведення ліквідації; вимоги вкладників у межах вкладу до 10 гривень; вимоги Національного банку України, що виникають на підставі договору про надання кредиту рефінансування; інші вимоги Національного банку України, а саме: цінності, зразки банкнот, штрафні санкції тощо; кошти, що надійшли до банку на рахунок, на якому обліковуються кошти до з`ясування, де платником була юридична особа, та які не були зараховані належним отримувачам цих коштів із завершенням технологічного циклу згідно з вимогами законодавства України; кошти на рахунках клієнтів банку - юридичних осіб, що були обмежені на розпорядження (арештовані), відповідно до вимог законодавства України. До восьмої черги відносяться будь-які інші вимоги кредиторів банку, крім вимог за субординованим боргом. Вимоги за зобов`язаннями банку із сплати податків і зборів, що виникли до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. При цьому, суд звертає увагу на те, що

Спірні правовідносини, а саме віднесення відповідачем кредиторських вимог до Реєстру акцептованих вимог як вимог інших вимог кредиторів банку, крім вимог за субординованим боргом, у цій справі виникли раніше (2016 рік), а відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, тому приписи зазначеного Положення застосуванню не підлягають. Аналогічного правову висновку щодо застосування Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються наведено у постанові від 18.04.2018р. Великої Палати Верховного Суду по справі №910/8132/17.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018р., від 24.04.2019р. Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» Міхно С.С. про визнання протиправними дій відповідача щодо перенесення позивача з 7-ої до 8-ої черги Реєстру акцептованих вимог та включити позивача до 7-ої черги Реєстру акцептованих вимог.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 15.10.2019р.

Суддя Спичак О.М.