ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2019 р. Справа№ 911/610/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Чебакова Сергія Івановича на рішення Господарського суду Київської області від 24.05.2019 у справі № 911/610/19 (суддя Лилак Т.Д., м. Київ, повний текст рішення складено та підписано 24.05.2019)

за позовом фізичної особи-підприємця Свеклістенко Володимира Дмитровича, м. Славута, Хмельницька обл.

до фізичної особи-підприємця Чебакова Сергія Івановича , с. Музичі, Києво -Святошинський р-н, Київська обл.

про стягнення 48 505,02 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Свеклістенко Володимир Дмитрович (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Чебакова Сергія Івановича (надалі - відповідач) про стягнення 41452,02 грн, з яких: 37 500,00 грн - кошти за надані послуги з перевезення, 3 000,00 грн - оплата понаднормового простою автомобіля на кордоні, 73,23 грн 3% річних, пеню у сумі - 878,79 грн за договором-доручення від 11.01.2019 №14/19 та заявкою від 23.01.2019 №23/1, посилаючись на порушення відповідачем умов щодо розрахунків за надані послуги з перевезення.

Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору - 1921 грн, витрати на правову допомогу адвоката на суму 5000,00 грн., 132 грн витрат на направлення відповідачу претензії, позову.

Рішенням Господарського суду Київської області від 24.05.2019 у справі № 911/610/19 (суддя Лилак Т.Д., м. Київ, повний текст рішення складено та підписано 24.05.2019) позов задоволено частково; стягнуто з фізичної особи-підприємця Чебакова Сергія Івановича на користь фізичної особи-підприємця Свеклістенко Володимира Дмитровича 37 500,00 грн - кошти за надані послуги з перевезення, 3 000,00 грн - оплата понаднормового простою автомобіля на кордоні, 67,81 грн 3% річних, 87,56 грн - поштові витрати, 5 000,00 грн витрати на правничу допомогу та 1 880,02 грн судового збору; у решті позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивовано доведеністю позивачем факту здійснення послуг перевезення, внаслідок чого позовні вимоги визнано обґрунтованими.

Не погодившись із вказаним рішенням, фізична особа-підприємець Чебаков Сергій Іванович звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити повністю, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Відповідач у доводах апеляційного оскарження вказав, що позивачем не надано належних доказів в підтвердження здійснення перевезення вантажу, а тому у позові слід відмовити. Скаржник вказує, що договір-доручення від 11.01.2019 №14/19 ним не підписано, що свідчить про відсутність домовленості між сторонами; заявка від 18.01.2019 №477/1 оформлена з третьою особою - ФОП Дячук В.А., який не є стороною договору у справі; заявку від 23.01.2019 №23/1 відповідач не підписував, довіреності на підписання не надавав; міжнародна товарно-транспортна накладна (СМR) №001519 не може слугувати доказом у справі, оскільки на ній відсутній підпис (відмітка) одержувача вантажу в оригіналі.

У відповідності до ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 ст. 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову не менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Виходячи із зазначених правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.08.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №911/610/19, розгляд апеляційної фізичної особи-підприємця Чебакова Сергія Івановича на рішення Господарського суду Київської області від 24.05.2019 у справі № 911/610/19 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Позивач у клопотанні від 26.09.2019 просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Чебакова Сергія Івановича залишити без задоволення, рішення рішення Господарського суду Київської області від 24.05.2019 у даній справі залишити без змін, виходячи із наступного.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачем в обґрунтуванні позову вказано, що 11.01.2019 між ФОП Чебаков С.І. (експедитор (повірений)) та ФОП Свеклістенко В.Д. (перевізник (довіритель)) був укладений договір-доручення №14/19П на транспортно-експедиційне обслуговування і перевезення вантажів в міжнародному сполученні.

Предметом договору є порядок взаємовідносин, що виникають між сторонами при плануванні, здійсненні і розрахунках за перевезення вантажів в міжнародному автомобільному сполученні. Відповідно до умов договору перевізник (довіритель) доручає, а експедитор (повірений) бере на себе зобов`язання знайти за дорученням перевізника (довірителя), але від імені замовника, завантаження для виконання перевезення вантажів автомобільним транспортом перевізника (довірителя) експедитором (повірений).

В пункті 12.1 договору зазначено, що він набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2015.

Цей договір підписаний ФОП Свеклістенко В.Д. (перевізник), від експедитора - ФОП Чебаков С.І . договір не підписаний.

Крім того, позивач в підтвердження факту здійснення перевезення зазначив, що ним було узгоджено з відповідачем заявку від 23.01.2019 №23/1, відповідно до умов якої перевізник зобов`язаний в строк до 29.01.2019 доставити меблі вагою до 20 тн, які розвантажити за адресою м. Київ, вул. Нововокзальна, 3, одержувач ПАТ «ТРК «Офіс», перевезення вантажу здійснюється транспортними засобами державний номер НОМЕР_1 та НОМЕР_2 . Окрім того, сторони у заявці погодили що фрахтова сума по замовленню складає 37 500,00 грн, штраф за простій автомобіля більше нормованого часу - 1000,00 грн в добу.

Також, судом встановлено, що позивач з метою виконання своїх зобов`язань за заявкою №23/1 від 23.01.2019 залучив до перевезення ФОП Дячук В.А. , з яким позивач уклав відповідний договір від 01.02.2012.

В рамках договору від 01.02.2012 позивач надав ФОП Дячук В.А. заявку на перевезення вантажу №477 від 18.01.2019, яка за формою і змістом відповідає заявці №23/1 від 23.01.2019 узгодженій позивачем та відповідачем.

Також позивачем в підтвердження перевезення вантажу на виконання обох заявок надано до матеріалів справи Міжнародну товарно-транспортну накладну (ЦМР) від 24.01.2019 №001519, яка підтверджує перевезення та отримання товару.

01 лютого 2019 року з описом цінним листом кур`єрською доставкою було надіслано на адресу відповідача (копії підтверджуючих документів додаються), для підписання та сплати коштів: оригінал заявки № 23/1 від 23 січня 2019 року, оригінал рахунку та акту про виконання робіт № 477 від 30 січня 2019 року для оплати послуг з перевезення у розмірі 37500 грн., рахунку та акту про виконання робіт № 477П від 30 січня 2019 року для оплати понаднормового простою автомобіля на кордоні у розмірі 3000 грн., оригінал договору-доручення № 14/19П від 11.01.2019 р. на транспортно-експедиційне обслуговування і перевезення вантажів в міжнародному сполучені та оригінал міжнародної товарно-транспортної накладною (СМК) № 001519. Дані документи отримано відповідачем особисто 07 лютого 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №698.

Спір у даній справі виник внаслідок порушення відповідачем його зобов`язання з оплати послуг перевезення вантажу позивачем, що слугувало підставою для заявлення позову про стягнення 37 500,00 грн - кошти за надані послуги з перевезення, 3 000,00 грн - оплата понаднормового простою автомобіля на кордоні. Крім того, у зв`язку із порушення відповідачем умов щодо розрахунків за надані послуги з перевезення позивач також просив стягнути 73,23 грн 3% річних, пеню у сумі - 878,79 грн.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, відхиляє доводи апеляційного оскарження відповідача та погоджується з висновком місцевого суду про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За статтею 171 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із закону, господарського договору та інших угод передбачених законом.

Відповідно до вимог частини 7 статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У відповідності до норм статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до положень частини 1 статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Як вбачається з матеріалів справи, договір-доручення №14/19П містить підпис з боку ФОП Свеклістенко В.Д. (перевізник) та скріплений його печаткою. Підпис на договорі зі сторони експедитора - ФОП Чебакова С. І ., якого визначено стороною договору, відсутній.

Таким чином, враховуючи приписи ст. 180, ч.1 ст. 181 ГК України, ст. 638 ЦК України, в цій частині визнаються обґрунтованими доводи відповідача про те, що договір-доручення №14/19П на транспортно-експедиційне обслуговування і перевезення вантажів в міжнародному сполученні від 11.01.2019 є неукладеним.

Крім того, як встановлено вище, позивач в підтвердження факту здійснення перевезення зазначив, що ним було узгоджено з відповідачем заявку від 23.01.2019 №23/1.

В заявці № 23/1 від 23 січня 2019 року сторонами погоджено всі істотні умови, заявка підписана обома сторонами та скріплена їх печатками, що свідчить про укладення сторонами договору у спрощений спосіб відповідно до ст. ст. 202, 205, 207 ЦК України, який відповідає вимогам ст. ст. 180, 181 ГК України та містить ознаки договору перевезення вантажу, порядок виконання якого врегульовано гл. 64 ЦК України.

Відтак, укладений між сторонами договір у формі заявки № 23/1 від 23.01.2019, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 218 ЦК України, визнається дійсним, тобто таким, що породжує для сторін, що його уклали відповідні права та обов`язки.

Враховуючи викладене, доводи відповідача про те, що він не підписував заявку № 23/1 від 23.01.2019, довіреності на підписання не надавав, а тому даний документ не є доказом у справі, не знайшли свого підтвердження. До того ж, апеляційний суд відзначає, що відповідачем не спростовано належними доказами в розумінні приписів ст.ст. 76-79 ГПК України його підпис на цій заявці та відбиток печатки, доказів втрати цієї печатки також не надано.

В силу вимог ст. ст. 525, 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню належним чином у встановлений строк. Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 916 ЦК України передбачено, що за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата. Під провізною платою слід розуміти винагороду за послуги по доставці вантажу до пункту призначення та його видачі уповноваженій на його одержання особі.

Умовами заявки № 23/1 від 23 січня 2019 року погоджено, що оплата здійснюється протягом двох днів після надання оригіналів документів.

У встановлений договором-заявкою №23/1 від 23.01.2019 строк і станом на час розгляду справи відповідач обов`язок щодо оплати за отримані послуги по перевезенню вантажу не виконав і його основна заборгованість перед позивачем складає 37500,00 грн, що підтверджується заявкою №23/1 від 23.01.2019, Міжнародною товарно-транспортною накладною CMR № 001519, договором-заявкою №477/1 від 23.01.2019 укладений з перевізником, актом виконаних робіт №11 від 30.01.2019, підписаний з перевізником, митною декларацією.

В свою чергу, відповідачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували належне невиконання ним свого обов`язку щодо оплати за отримані послуги по перевезенню вантажу.

Судом апеляційної інстанції не приймаються доводи відповідача стосовно того, що позивач в якості доказів виконання зобов`язань надав копії договору від 01.02.2012 і заявки на перевезення вантажу №477 від 18.01.2019 з третьою особою - ФОП Дячук В.А., який не є стороною договору у справі, оскільки відповідно до ч.1 ст. 932 ЦК України експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб. Відповідальність за вибір третіх осіб, залучених експедитором до виконання зобов`язань перед замовником несе експедитор (ст. 932 ЦК України та ст. 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність").

Так, в рамках договору від 01.02.2012 позивач надав ФОП Дячук В.А. заявку на перевезення вантажу №477 від 18.01.2019, яка за формою і змістом повністю відповідає заявці №23/1 від 23.01.2019 узгодженій позивачем та відповідачем.

Зокрема, згідно заявки Автомобіль та його номер: Scania НОМЕР_1 д/н НОМЕР_2 , водій ОСОБА_5 . Маршрут слідування: м. Укмерге (Литва) - м . Київ (Україна). Число і адреса подачі: 24.01.2019 г. Литва, Ukmerge, Ziedo, 44 (склад фабрики Нарбутас и Ко); Найменування вантажу - меблі, до 20т, 86 м3. Адреса вивантаження: м Київ, вул. Нововокзальна , 3 . Затаможка вантажу за адресою: м Вільнюс, вул. Метало, 2 а. Розмитнення вантажу за адресою: м Київ, вул. Новопирогівська, 58, ВМО "Дніпро". Вартість послуг: 36000,00 гривень

Також позивачем в підтвердження перевезення вантажу на виконання обох заявок надано до матеріалів справи Міжнародну товарно-транспортну накладну (ЦМР) від 24.01.2019 №001519. В графах 16 та 23 накладної наявні відбитки печатки перевізника Дячука В.А. В графі 25 накладної вказано номер транспортного засобу: автомобіль д.н.з. НОМЕР_1 , причіп НОМЕР_2 , які вказані також в заявці на спірне перевезення, затвердженій печаткою відповідача. В графі 24 накладної наявний підпис відповідальної особи одержувача та відбиток печатки одержувача ТОВ «ТРК Офіс Юніт».

На запит позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "АДЕПТ-А", яке здійснювало електронне декларування спірного вантажу (далі декларант), надало копію UAB "Narbutas Furniture Company" (відправник спірного вантажу), а в якості одержувача ТОВ "ТРК-Офіс Юніт" (одержувач спірного вантажу).

В декларації зазначений транспортний засіб д.н.з. НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , який був зафрахтований позивачем для виконання спірного перевезення.

Для проведення митних процедур відповідачем було подано декларанту підписану та скріплену його печаткою довідку про транспортні витрати, в якій наявна інформація про маршрут та дату спірного перевезення і згідно якої транспортні витрати складають 37800,00 гривень.

Відповідно до Розділу Б „Складові митної вартості, гривень" (графа 20) «Правил заповнення граф ДМВ декларантом або уповноваженою ним особою» («Основний аркуш ДМВ») Правил заповнення декларації митної вартості, затверджених Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 599, для підтвердження витрат на транспортування декларантом відповідно до частини другої статті 53 Митного Кодексу подаються транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. До зазначених документів можуть належати: рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів; банківські та платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка-фактури; калькуляція транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту.

Таким чином, вказана довідка про транспортні витрати підтверджує здійснення відповідачем експедиційних послуг для замовника ТОВ "ТРК-Офіс Юніт", для чого він і уклав разовий договір з позивачем. Надані позивачем документи у їхній сукупності підтверджують виконання спірного перевезення транспортом, який був зафрахтований позивачем, відсутність у власності відповідача цього транспорту та відсутність у відповідача договору з перевізником.

Отже, факт наявності заборгованості у відповідача за договором-заявкою №23/1 від 23.01.2019 перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 37 500,00 грн - кошти за надані послуги з перевезення є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Також, оскільки сторони у заявці погодили, що штраф за простій автомобіля більше нормованого часу складає 1000,00 грн в добу, то з відповідача підлягає стягненню 3000,00 грн санкцій, нарахованих за простій автомобіля на кордоні.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 37 500,00 грн коштів за надані послуги з перевезення та 3000,00 грн санкцій, нарахованих за простій автомобіля на кордоні.

Окрім основного боргу, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 73,23 грн 3% річних, пеню у сумі - 878,79 грн.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наданого позивачем розрахунку слідує, що він нарахував 3% річних у розмірі 73,23 грн на прострочену суму грошового зобов`язання в сумі 37500,00 грн та на суму штрафу в розмірі 3000,00 грн.

Виходячи з того, що норма ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо вказує на те, що 3 % річних обчислюються від простроченої суми грошового зобов`язання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню частково та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 67,81 гривень 3% річних, в іншій частині позову щодо стягнення 5,42 гривень - 3 % річних правомірно відмовлено.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про відмову у задоволенні позову в частині стягнення пені, оскільки у вчиненому сторонами договорі-заявці №23/1 від 23.01.2019 розмір та базу нарахування пені за несвоєчасну оплату поставленого товару не визначено, та обов`язковість її сплати, виходячи із суті спірних правовідносин, чинним законодавством, зокрема приписами ст.ст. 546, 549, 551 ЦК України не передбачено, тому відсутні підстави для її стягнення.

Інших доводів та доказів на підтвердження своєї правової позиції, які б слугували підставою для скасування судового рішення у даній справі відповідачем не наведено.

Поряд з цим, слід зазначити, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Колегія вважає, що у зазначеному питанні слід керуватися принципом "обґрунтованої достатності" визначених судом мотивів та підстав прийняття відповідного рішення.

Проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги фізичної особи-підприємця Чебакова Сергія Івановича є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на фізичну особу-підприємця Чебакова Сергія Івановича.

Керуючисьст.ст. 8, 74, 129, 267-270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу, Північний апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Чебакова Сергія Івановича залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 24.05.2019 у справі № 911/610/19 залишити без змін.

3. Повернути матеріали справи № 910/4816/19 до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова