ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2019 м.Дніпро Справа № 904/150/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Орєшкіної Е.В. (доповідач),

суддів Широбокової Л.М., Кощеєва І.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи Лазевник Вікторії Миколаївни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.04.2019 (повний текст складений 04.04.2019, суддя Петренко І.В.) у справі №904/150/19

за позовом: Нікопольської міської ради, м. Нікополь, Дніпропетровська область,

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Лазевник Вікторії Миколаївни, м.Нікополь, Дніпропетровська область,

про стягнення 81 356 грн. 75 коп.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року Нікопольська міська рада звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Лазевник Вікторії Миколаївни на свою користь 81 356 грн. 75 коп. збитків.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 02.04.2019 у справі №904/150/19 позов задоволений частково; з Фізичної особи-підприємця Лазевник Вікторії Миколаївни на користь Нікопольської міської ради стягнуто 78 603 грн. 04 коп. та 1 855 грн. 88 коп. судового збору; в решті позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на АДРЕСА_1 станом на 27.09.2018 зареєстровано: в розмірі 180/208 часток у праві власності на нежитлову будівлю за Лазевник Вікторією Миколаївною на підставі договору дарування ВРС №947868 від 08.02.2012.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок відсутні, у зв`язку з чим погодився із позицією відповідача про застосування до спірних правовідносин статей 1212-1214 Цивільного кодексу України.

При цьому, місцевий господарський суд самостійно здійснив правову кваліфікацію спірних відносин та застосував для прийняття рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Місцевий господарський суд зазначив, що у період з 01.12.2015 по 30.09.2018 відповідач використовував спірну земельну ділянку без правовстановлюючих документів, тому у відповідача по відношенню до позивача виникли кондикційні зобов`язання, характерною особливістю яких є приріст майна у набувача, в даному випадку у відповідача, без достатніх правових підстав, а саме використання спірної земельної ділянки без правовстановлюючих документів. Відповідачем речові права на спірну земельну ділянку відповідно до вимог чинного законодавства не оформлені, тому ця земля використовується ним без достатніх правових підстав, що відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України надає позивачу законне право на заявлення до стягнення з відповідача доходу, розрахованого як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати за землю. Вказує, що внаслідок використання відповідачем земельної ділянки без правовстановлюючих документів Нікопольська міська рада фактично була позбавлена права одержати дохід у виді орендної плати, який вона могла б отримати в разі своєчасного укладення договору оренди, що завдало їй шкоди у спірній сумі. Враховуючи подану заяву відповідача про застосування позовної давності, місцевим господарським судом застосовано позовну давність до вимог про стягнення 2 753,71 грн. за період з грудня 2015 року по 10.01.2016, вимоги у сумі 78603,04 грн. за період з 11.01.2016 по 30.09.2018 визнані обґрунтованими.

Місцевим господарським судом відхилені посилання відповідача на те, що спір не підлягає розгляду господарським судом, із зазначенням того, що актами обстеження земельної ділянки від 02.06.2016, 21.08.2018, 06.03.2019 встановлено здійснення господарської діяльності з виготовлення дверей та дерев`яних домовин, що відповідає КВЕДам, визначеним відповідачем при державній реєстрації. При цьому, місцевим господарським судом встановлено, що у попереднього власника земельна ділянка перебувала в оренді для комерційної діяльності. Оскільки спірним періодом є з 01.12.2015 по 30.09.2018, тобто у період, коли відповідач мав статус фізичної особи-підприємця, місцевий господарський суд дійшов до висновку, що спір стосується підприємницької діяльності відповідача та про підсудність справи господарському суду.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Фізична особа Лазевник Вікторія Миколаївна звернулося до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.04.2019 у справі №904/150/19 в частині задоволених позовних вимог, в скасованій частині увалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у справі №904/150/19.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий господарський суд дійшов до помилкового висновку щодо здійснення відповідачем на спірній земельній ділянці господарської діяльності. Апелянт зазначає, що акти обстеження земельної ділянки від 02.06.2016, 21.08.2018, 06.03.2019 не підтверджують здійснення відповідачем господарської діяльності, оскільки в цих актах містяться пояснення осіб без будь-якої ідентифікації, що унеможливлює встановлення, чи справді пояснення надавались охоронцями (в тому числі й з`ясуванню перебування цих осіб у трудових відносинах). Окрім того, акт від 06.03.2019 складений після припинення відповідачем підприємницької діяльності.

Апелянт зазначає, що перебування у власності гаражних боксів не є ознакою здійснення господарської діяльності, окрім того відсутність такої діяльності підтверджується податковими звітами.

Оскільки позивачем не направлялась вимога повернути майно, набуте без достатньої правової підстави, на думку апелянта, відсутні і підстави для задоволення позовних вимог з огляду на положення ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Апелянт звертає увагу апеляційного господарського суду, що заявлена до стягнення сума розрахована позивачем відповідно до Порядку №284, обґрунтована неотриманими коштами у зв`язку із неукладенням договору оренди після набуття права власності на майно, однак не вказано, яку саме площу земельної ділянки займає об`єкт нерухомості відповідача, що є обов`язковим при визначенні орендної плати (суми, яку не отримав позивач).

Також апелянт посилається на те, що власником об`єкту нерухомості на спірній земельній ділянці є Лазевник Вікторія Миколаївна як фізична особа, а не підприємець, тому провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю спору між сторонами.

В апеляційній скарзі апелянт просить прийняти у якості доказу копію договору оренди нерухомого майна №1 від 06.01.2016 між Лазевник Вікторією Миколаївною та ОСОБА_2 на підтвердження того, що у спірний період відповідачка не здійснювала господарської діяльності на об`єкті нерухомості. На підтвердження неможливості подання вказаного доказу до суду першої інстанції посилається на те, що не приймала участі під час розгляду справи у суді першої інстанції як фізична особа.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.06.2019 (колегію суддів у складі: головуючого судді Орєшкіної Е.В., суддів Широбокової Л.П., Іванова О.Г.) відкрито апеляційне провадження з розгляду апеляційної скарги Фізичної особи Лазевник Вікторії Миколаївни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.04.2019 у справі №904/150/19 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

26.06.2019 від Фізичної особи Лазевник Вікторії Миколаївни надані пояснення по суті спору, в яких апелянт, зокрема, звертає увагу на те, що пояснення осіб, зафіксовані в актах обстеження земельної ділянки, не є належними доказами, оскільки не оформлені як пояснення свідків.

01.07.2019 від Нікопольської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач апеляційну скаргу вважає безпідставною та просить залишити рішення місцевого господарського суду без змін. Зазначає, що враховуючи набуття відповідачем права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на спірній земельній ділянці, невжиття відповідачем заходів стосовно належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою, позивачем обраний ефективним спосіб захисту порушеного права як власника землі - стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

Позивач не погоджується із доводами апелянта стовно відсутності належних доказів на підтвердження здійснення відповідачем господарської діяльності, оскільки, за його твердженням, актами обстеження земельної ділянки підтверджується здійснення діяльності відповідно до КВЕДам, зазначеним при реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності, а надання апелянтом договору оренди об`єкту нерухомості підтверджує здійснення господарської діяльності про надання в оренду приміщень, що також відноситься до КВЕДу відповідача.

Оскільки спір стосується періоду, коли відповідач мав статус суб`єкта підприємницької діяльності, позивач вважає, що спір має розглядатись господарським судом.

У зв`язку із перебуванням у відпустці судді Іванова О.Г. відбулась автоматична зміна складу колегії суддів. Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2019 визначено для розгляду справи №904/150/19 колегію суддів у складі: головуючий суддя Орєшкіна Е.В. (доповідач), судді: Широбокова Л.П., Кощеєв І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.08.2019 справу №904/150/19 прийнято до свого провадження колегію суддів у складі: головуючого судді Орєшкіної Е.В., суддів Широбокової Л.П., Кощеєва І.М.

13.08.2019 від апелянта надійшли пояснення, в яких він зазначає, що місцевим господарським судом не здійснювалась перевірка правильності здійсненого розрахунку заявленої суми, не з`ясовувалось питання щодо нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки. На думку апелянта, відсутність нормативної грошової оцінки земельної ділянки унеможливлює перевірку відповідачем правильності заявленої суми та є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як встановлено господарським судом та підтверджується матеріалами справи, на підставі рішення Нікопольської міської ради від 26.09.2003 №86-8/ХХIV між Нікопольською міською радою та ОСОБА_3 12.11.2003 укладено договір оренди земельної ділянки (надалі - договір оренди) площею 0,4606 га на АДРЕСА_1 терміном на 5 років, за фактичним розміщенням будівель та споруд. Код цільового призначення 1.11.6 - інша комерційна діяльність.

Договір зареєстровано в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 20.11.2003 за №04.03.110.00021 Нікопольською міською радою Дніпропетровської області та закінчив свою дію 20.11.2008.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на АДРЕСА_1 станом на 27.09.2018 зареєстровано:

- в розмірі 180/208 часток у праві власності на нежитлову будівлю за Лазевник Вікторією Миколаївною на підставі договору дарування ВРС №947868 від 08.02.2012;

- в розмірі 7/52 часток у праві власності на нежитлову будівлю за Доброродньою Тетяною Євгенівною на підставі договору купівлі-продажу ВРМ №978413 від 25.08.2011.

Нікопольська міська рада посилається на те, що відповідачем (власником частини об`єкта нерухомості по АДРЕСА_1 ) не укладено договір оренди земельної ділянки, у зв`язку з чим за період з 01.12.2015 по 30.09.2018 позивачу, як власнику землі, завдані збитки використанням земельної ділянки відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 у сумі 81 356,75 грн., що підтверджується Актом комісії з визначення та відшкодування збитків, завданих Нікопольській міській раді, як власнику землі, при використанні земельної ділянки ФОП Лазевник В.М. та ФОП Доброродньою Т.Є. на АДРЕСА_1 від 12.10.2018, який є додатком до рішення міської ради від 24.10.2018 №821.

Як зазначено в акті комісії від 12.102.2018, при визначенні розміру збитків, які завдані землекористувачами власникам землі за кожний із періодів розраховується як 3% від нормативної грошової оцінки землі:

- у період з 01.12.2015 по 31.12.2016 відповідно до положень статті 288 Податкового кодексу України, в редакції, що діяла на момент розрахунку;

- у період з 01.01.2017 по 31.12.2017 відповідно до статті 288 Податкового кодексу України та рішення Нікопольської міської ради від 26.06.2015 №13-63/VI "Про земельний податок та земельні ділянки";

- у період з 01.01.2018 по 30.09.2018 відповідно до статті 288 Податкового кодексу України та рішення Нікопольської міської ради від 14.07.2017 №1-24/VII "Про встановлення земельного податку на території міста Нікополя на 2018 рік".

Відповідно до листа відділу у місті Нікополі міськрайонного управління у Нікопольському районі та місті Нікополі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 04.07.2018 №405/420-18-0,172 нормативну грошову оцінку земель м. Нікополя проведено у 2008 році ПП "Лада" та затверджено рішенням сесії Нікопольської міської ради від 01.08.2008 №40-28/V, базова вартість 1 кв.м. (без кумулятивного коефіцієнту індексації) складає 107,01грн., введено в дію з 01.01.2019 рішенням сесії Нікопольської міської ради від 24.10.2008 №2-31/V. Кумулятивний коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель міста Нікополя станом на 01.01.2018 складає 2,315.

Розмір нормативної грошової оцінки за 0,4606га (4 606 м2 ) становить 492888,06грн. (107,1 х 4 606).

При цьому розрахунок здійснено відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 19 квітня 1993 року №284 (а.с. 58, том 1).

Предметом спору є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна Фізичної особи-підприємця Лазевник Вікторії Миколаївни збитків, завданих внаслідок використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів у сумі 81 356,75 грн. за період з 01.12.2015 по 30.09.2018, розрахованих відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 19 квітня 1993 року №284 (надалі Порядок №284).

Правовою підставою позовних вимог позивач визначив положення статей 22, 1212-1214, 1166 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Згідно статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Зважаючи на ці положення, новий власник чи орендар земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства.

З наведеного вбачається, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Матеріалами справи підтверджується, що об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 станом на 27.09.2018 зареєстровано: в розмірі 180/208 часток у праві власності на нежитлову будівлю за Лазевник Вікторією Миколаївною на підставі договору дарування ВРС №947868 від 08.02.2012; в розмірі 7/52 часток у праві власності на нежитлову будівлю за Доброродньою Тетяною Євгенівною на підставі договору купівлі-продажу ВРМ №978413 від 25.08.2011.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

У відповідності до статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

В силу статті 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Нікопольською міською радою (власником земельної ділянки) заявлено про стягнення з Фізичної особи-підприємця Лазевник Вікторії Миколаївни збитків, завданих внаслідок використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів у сумі 81 356,75 грн. за період з 01.12.2015 по 30.09.2018, розрахованих відповідно до Порядку №284.

При цьому, в позовній заяві Нікопольська міська рада, посилаючись на постанову Верховного Суду у справі №629/4628/16-ц, вказує на застосування приписів статті 1212 Цивільного кодексу України як стягнення безпідставно утриманих коштів за фактичне користування без належних на те правових підстав (у розмірі орендної плати).

Нормами статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Таким чином, у разі оформлення права власності на нерухоме майно, з урахуванням принципу платності використання землі, закріпленого у Земельному кодексі України та Податковому кодексі України, суб`єкт господарювання має вчиняти дії, спрямовані па оформлення права користування земельною ділянкою під об`єктом нерухомості на умовах оренди (з урахуванням положень статті 123 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно з вимогами частин першої, третьої, четвертої, дев`ятої статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Тобто об`єктом оренди може бути земельна ділянка, яка є сформованою як об`єкт цивільних прав, однак матеріали справи не містять документів на підтвердження формування земельної ділянки, за користування якою заявлено до стягнення заборгованість, в позовній заяві зазначено, що кадастровий номер земельній ділянці не присвоєний.

В актах обстеження земельної ділянки в місті Нікополі, що використовується без правовстановлюючих документів від 02.06.2016 (а.с. 19, том 1) та від 21.08.2018 (а.с. 53, том 1) не зазначений розмір земельної ділянки, що використовується відповідачем, лише містяться посилання на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про належність 180/208 частки у праві власності на нежитлову будівлю за Лазевник Вікторією Миколаївною .

Відповідно до статті 3 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (частина 1 статті 21 Закону України «Про оренду землі»).

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі № 920/739/17.

Відповідно до частини 2 статті 20 і частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Таким чином, для вирішення даного спору встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є спірна земельна ділянка сформованим об`єктом цивільних прав, за користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти.

Надаючи власну правову оцінку зібраним у справі доказам, враховуючи положення статті 79-1 Земельного кодексу України та статей 20, 23 Закону України "Про оцінку земель", колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що земельна ділянка площею 0,4606 га по АДРЕСА_1 , за користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти - орендну плату, не була сформована як об`єкт цивільного права протягом зазначеного позивачем періоду з 01.12.2015 по 30.09.2018, а позивачем самостійно визначено розмір зобов`язання шляхом арифметичного розрахунку (відповідно до даних договору оренди з попереднім власником об`єкта нерухомості).

Надані до позовної заяви в обґрунтування позовних вимог акти обстеження земельної ділянки в місті Нікополі, що використовується без правовстановлюючих документів від 02.06.2016 (а.с. 19, том 1) та від 21.08.2018 (а.с. 53, том 1), не можуть бути належними доказами у справі в розумінні статей 73, 76, 79 Господарського процесуального кодексу України, оскільки зазначена в них інформація суперечить Закону України "Про оцінку земель" та статті 79-1 Земельного кодексу України.

В актах обстеження земельної ділянки в місті Нікополі, що використовується без правовстановлюючих документів від 02.06.2016 (а.с. 19, том 1) та від 21.08.2018 (а.с. 53, том 1) не зазначений розмір земельної ділянки, що використовується відповідачем, лише містяться посилання на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про належність 180/208 частки у праві власності на нежитлову будівлю за Лазевник Вікторією Миколаївною .

За таких обставин апеляційний господарський суд погоджується із доводами апелянта, що для правильного вирішення спору необхідно встановити розмір земельної ділянки для перевірки здійсненого розрахунку позивача.

Окрім того, колегія суддів апеляційної інстанції приймає до уваги, що в матеріалах справи відсутня технічна документація стосовно земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, що належать Лазевник Вікторії Миколаївни .

Із наданих до позовної заяви розрахунків неможливо встановити, чи правильними є застосовані позивачем функціональне призначення, коефіцієнти, площа та нормативна грошова оцінка землі, які зазначені в якості вихідних даних для розрахунку розміру орендної плати, заявленої до стягнення позивачем.

При цьому апеляційний господарський суд враховує, що позовні вимоги заявлені як стягнення збитків, завданих внаслідок використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів, розмір яких розрахований відповідно до Порядку №284.

Згідно висновку Великої палати Верховного суду України, викладеного у постанові від 20.11.2018 року у справі №922/3412/17, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. Не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розміщене це нерухоме майно.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (статті 76-79 Господарського процесуального кодексу України)

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що позивачем не доведений розмір земельної ділянки, що фактично використовується відповідачем, що унеможливлює здійснити перевірку заявленої до стягнення суми; розрахунок здійснений як збитки внаслідок використання земельної ділянки без правовстанолюючих документів відповідно до Порядку №284, а не як орендна плата (із зазначенням відповідних розрахунків), яку мав би сплатити власник об`єкта нерухомості (положення статті 1212 Цивільного кодексу України), апеляційний господарський суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Доводи апелянта стосовно нездійснення господарської діяльності на земельній ділянці відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки підставою для заявлення збитків є неукладення договору оренди земельної ділянки, на якій розміщений об`єкт нерухомості відповідача, тобто використання земельної ділянки, розміщення об`єкту нерухомості на ній.

Доводи апелянта відносно того, що провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю спору між сторонами, оскільки власником об`єкту нерухомості на спірній земельній ділянці є Лазевник Вікторія Миколаївна як фізична особа, а не підприємець, відхиляються апеляційним господарським судом, оскількии позов заявлений до Лазевник Вікторії Миколаївни як фізичної особи-підприємця, спір стосується періоду підприємницької діяльності відповідача, тому суд, враховуючи приписи статті 14 Господарського процесуального кодексу України, під час розгляду справи надає оцінку матеріалам справи з урахуванням заявлених вимог.

За таких обставин апеляційний господарський суд частково погоджується із доводами апелянта, що заявлена до стягнення сума розрахована позивачем відповідно до Порядку №284, обґрунтована неотриманими коштами у зв`язку із неукладенням договору оренди після набуття права власності на майно, однак не вказано, яку саме площу земельної ділянки займає об`єкт нерухомості відповідача, що є обов`язковим при визначенні орендної плати (суми, яку не отримав позивач) та перевірки правильності заявленої суми.

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що позивачем не доведено розмір земельної ділянки, яка використовується відповідачем під розміщення об`єкту нерухомості, що унеможливлює перевірку заявленої до стягнення суми та є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний господарський суд частково погодився із доводами апелянта, наведеними в апеляційній скарзі, та дійшов до висновку про скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.04.2019 у справі №904/150/19 та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на Нікопольську міську раду.

Керуючись ст. 129, ст. 276, ст. 282, ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи Лазевник Вікторії Миколаївни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.04.2019 у справі №904/150/19 задовольнити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.04.2019 у справі №904/150/19 скасувати.

Прийняти нове рішення.

У задоволенні позову Нікопольської міської ради до Фізичної особи-підприємця Лазевник Вікторії Миколаївни про стягнення збитків у сумі 81 356,75 грн. відмовити.

Стягнути з Нікопольської міської ради на користь Фізичної особи Лазевник Вікторії Миколаївни витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 2 881, 50 грн., про що видати наказ.

Видачу наказу відповідно до статті 327 Господарського процесуального кодексу України на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя І.М. Кощеєв