РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.10.2019Справа № 910/5507/19

Суддя Господарського суду міста Києва ДЖАРТИ В. В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вікинг Транс" (03115, місто Київ, Святошинський район, вулиця Депутатська, будинок 6, квартира 152; ідентифікаційний код 40825439)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Люнет" (04116, місто Київ, Шевченківський район, провулок Тбіліський, будинок 1; ідентифікаційний код 31956217)

про стягнення 126 939,01 грн

Без виклику (повідомлення) представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Вікинг Транс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Люнет" про стягнення 126 939,01 грн, з яких: 107 731,41 грн - основний борг, 14 510,19 грн - пеня, 1 209,18 грн - 3% річних, 3 488,23 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань з повної та своєчасної оплати товару, поставленого на підставі Договору поставки № ВТ002-П від 07.11.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2019 вищевказану позовну заяву було залишено без руху та встановлений строк для усунення недоліків позовної заяви.

30.05.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2019 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 910/5507/19, ухвалено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначені строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

08.07.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, в якому відповідач зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Люнет" не визнає право вимоги до відповідача та достовірність розрахунків, що зроблені позивачем за позовною заявою, перевірити достовірність первинних документів та надати їм правову оцінку, надати заперечення щодо поданих позивачем документів можливо тільки під час судового засідання з викликом сторін.

Проте, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження об`єктивної неможливості вирішення спору без виклику сторін відповідачем не надано

При цьому, суд зазначає, протягом встановленого строку відповідачем не було подано до матеріалів справи відзиву на позовну заяву з викладенням правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись із наявними в матеріалах справи документами.

Згідно з частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Приймаючи до уваги обставини справи, викладені у позовній заяві, враховуючи предмет спору, а також додані до позову документи, суд вважає клопотання відповідача необґрунтованим та не вбачає підстав для розгляду справи з викликом (повідомленням) сторін.

Частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2019, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Приписами статті 248 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.11.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вікинг Транс" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Люнет" (покупець) було укладено Договір поставки №ВТ002-П від 07.11.2018 (далі - договір), відповідно до умов в порядку та на умовах, визначених цим договором, а також на підставі інших документів, передбачених цим договором та складених на його виконання, постачальник зобов`язується поставляти покупцеві товар, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати такий товар. (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 2.1. договору загальна ціна товарів, як ціна цього договору, дорівнює сукупній вартості товарів, що були поставлені постачальником та прийняті покупцем згідно накладних протягом всього строку дії цього договору.

За змістом пунктів 3.2., 3.3.1., 3.4. договору, покупець оплачує товари на підставі рахунку-фактури постачальника за цінами, визначеними у рахунку-фактурі.

Покупець зобов`язаний оплатити товар, що підлягає поставці протягом 5 календарних днів з дати отримання від постачальника підтвердження про прийняття замовлення до виконання, але в будь-якому випадку не менше ніж за 2 календарних дні до запланованої дати поставки товару, оскільки в іншому випадку постачальник вправі затримати поставку товару до моменту здійснення покупцем остаточного розрахунку за нього.

Сторони шляхом виставлення та прийняття до виконання замовлення або ж укладання додаткових угод до договору можуть встановлювати інший порядок та строки розрахунків.

Згідно з пунктами 4.4., 4.5. договору поставка товару здійснюється постачальником у строк, вказаний в замовленні покупця. Товар вважається поставленим покупцю, а право власності та ризик випадкового знищення або пошкодження товарів переходять від постачальника до покупці з моменту прийняття товарів покупцем та підписання сторонами оформленої належним чином накладної.

Цей договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками сторін (пункт 10.1. договору).

Відповідно до вказаного договору, між сторонами було підписано додаток №1 - специфікацію від 07.11.2018 до договору поставки №ВТ002-П від 07.11.2018, зокрема, пунктом 3 якої сторони погодили, що розрахунок за поставлений та прийнятий товар проводиться у термін 14 календарних днів від моменту поставки.

На виконання умов договору поставки №ВТ002-П від 07.11.2018, позивачем на підставі видаткових накладних №2679 від 10.11.2018 на суму 32 171,68 грн, №2680 від 12.11.2018 на суму 11 239,88 грн, №2749 від 13.11.2018 на суму 34 215,66 грн, №2802 від 16.11.2018 на суму 11 520,00 грн, №2888 від 21.11.2018 на суму 25 600,08 грн, №2871 від 22.11.2018 на суму 43 520,14 грн, №2933 від 30.11.2018 на суму 8 983,91 грн, №2962 від 30.11.2018 на суму 20 480,06 грн, було поставлено відповідачу товар загальною вартістю 187 731,41 грн.

При цьому, суд відхиляє твердження відповідача про те, що вказані первинні документи не є належними доказами поставки товару, оскільки зазначені видаткові накладні підписані з боку позивача та відповідача, а також скріплені печатками сторін без жодних зауважень та заперечень.

Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості щодо підроблення підписів чи печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "Люнет" на відповідних документах.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів відповідачем було здійснено оплату товару лише частково в загальному розмірі 80 000,00 грн.

З метою досудового врегулювання, позивач звертався до відповідача із претензією №14-0802 від 08.02.2019, в якій позивач просив відповідача сплатити суму заборгованості за поставлений товар згідно договору поставки №ВТ002-П від 07.11.2018.

Проте, відповідач відповіді на вказану претензію не надав, заборгованість не погасив.

Оскільки вказана вимога позивача не виконана, грошові кошти в рахунок погашення суми заборгованості на користь позивача не надходили, останній звернувся із даним позовом до суду.

Як вже зазначалось, відповідач своїм правом поданні відзиву суду не скористався.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 1 статті 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

В силу вимог частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Так, умовами пункту 2 специфікації від 07.11.2018 до договору поставки №ВТ002-П від 07.11.2018, сторони погодили, що розрахунок за поставлений та прийнятий товар проводиться у термін 14 календарних днів від моменту поставки.

Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги, що товар було поставлено відповідачу на підставі видаткових накладних №2679 від 10.11.2018, №2680 від 12.11.2018, №2749 від 13.11.2018, №2802 від 16.11.2018, №2888 від 21.11.2018, №2871 від 22.11.2018, №2933 від 30.11.2018, №2962 від 30.11.2018, суд дійшов висновку, що строк виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати отриманого товару настав.

Як вже зазначалось, заборгованість за поставлений на підставі договору поставки №ВТ002-П від 07.11.2018 товар в розмірі 187 731,41 грн відповідачем сплачено лише частково на суму 80 000,00 грн.

Таким чином, внаслідок невиконання обов`язку з оплати поставленого товару в повному обсязі, за відповідачем обліковується заборгованість спірним договором в сумі 107 731,41 грн.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов`язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи те, що строк виконання обов`язку з оплати поставленого товару настав, сума боргу відповідача, яка складає 107 731,41 грн, підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача до відповідача про стягнення вказаної суми боргу, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 14 510,19 грн - пені, 1 209,18 грн - 3% річних, 3 488,23 грн - інфляційних втрат.

За приписами статті 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У пункті 9.2. Договору поставки №ВТ002-П від 07.11.2018 сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати товару покупець на вимогу постачальника сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пені, від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як вже вказувалось судом, з огляду на порушення відповідачем строків оплати за отриманий згідно договору поставки №ВТ002-П від 07.11.2018 товар, позивачем було нараховано й заявлено до стягнення пеню у розмірі 14 510,19 грн за період з 01.12.2018 по 23.04.2019.

Крім того, стосовно заявлених позивачем до стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 01.12.2018 по 23.04.2019 суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені, інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов висновку про їх правомірність, а, отже позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Вікинг Транс" в частині відшкодування 14 510,19 грн - пені, 1 209,18 грн - 3% річних, 3 488,23 грн - інфляційних втрат також підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З системного аналізу вищевикладеного, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду належних доказів на спростування викладених у позові обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Вікинг Транс" підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-80, 86, 129, 232-233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Вікинг Транс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Люнет" про стягнення 126 939,01 грн, з яких: 107 731,41 грн - основний борг, 14 510,19 грн - пеня, 1 209,18 грн - 3% річних, 3 488,23 грн - інфляційні втрати - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Люнет" (04116, місто Київ, Шевченківський район, провулок Тбіліський, будинок 1; ідентифікаційний код 31956217) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вікинг Транс" (03115, місто Київ, Святошинський район, вулиця Депутатська, будинок 6, квартира 152; ідентифікаційний код 40825439) 107 731,41 грн (сто сім тисяч сімсот тридцять одну гривню 41 копійку) основного боргу, 14 510,19 грн (чотирнадцять тисяч п`ятсот десять гривень 19 копійок) пені, 1 209,18 грн (одну тисячу двісті дев`ять гривень 18 копійок) 3% річних, 3 488,23 грн (три тисячі чотириста вісімдесят вісім гривень 23 копійки) інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 921,00 грн (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня 00 копійок).

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ