РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.10.2019Справа № 910/5409/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Чернігівського міського центру зайнятості

до Департаменту патрульної поліції

про стягнення 13 870,90 грн.

без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Чернігівський міський центр зайнятості звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції про стягнення 13 870,90 грн. невідшкодованої суми допомоги по безробіттю у зв`язку з поновленням безробітного на роботі за рішенням суду.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із роботодавця утримуються сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Разом з цим, відповідачем не було відшкодовано кошти позивачеві у зв`язку з поновленням на посаді за рішенням суду безробітного громадянина ОСОБА_3 . в Управлінні патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції, внаслідок чого позивач звернувся до суду з позовом.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.2019 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків у десять днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2019 (після усунення недоліків позовної заяви) відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку (за правилами) спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

03.07.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позову, зазначивши про те, що Департамент патрульної поліції не є належним відповідачем у справі, оскільки належним відповідачем, на думку сторони, має бути безпосередньо поновлений на посаді за рішенням суду безробітний громадянин ОСОБА_3 . Крім того відповідач наполягав на тому, що отримання ОСОБА_3 і допомоги по безробіттю і грошове забезпечення за час вимушеного прогулу повинно вважатися подвійною відповідальністю, що суперечить ст. 61 Конституції України.

10.07.2019 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав відповідь на відзив, в якій повністю заперечив проти доводів відповідача.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У зв`язку з перебуванням судді Приходько І.В. у відпустці та на лікарняному, завершальний розгляд справи здійснювався 15.10.2019.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Громадянин ОСОБА_3 перебував на обліку як безробітний в Чернігівському міському центрі зайнятості з 20.04.2018 по 14.08.2018, отримував матеріальне забезпечення відповідно до ст. 7. Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.07.2018, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018, у справі № 825/2109/18 ОСОБА_3 поновлено на посаді поліцейського роти №1 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції.

Наказом Департаменту патрульної поліції від 08.08.2018 № 763 о/с «По особовому складу», виданого на підставі рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.07.2018 у справі № 825/2109/18 ОСОБА_3 поновлено на посаді.

Згідно довідки про виплату допомоги по безробіттю, ОСОБА_3 за період з 21.05.2018 по 07.08.2018 було виплачено допомогу по безробіттю у розмірі 13 870,90 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття" із роботодавця утримуються: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду; незаконно виплачена безробітному сума забезпечення у разі неповідомлення про його прийняття на роботу; незаконно отримана сума допомоги по частковому безробіттю.

Враховуючи вищезазначене положення, суд зазначає про обґрунтованість доводів позивача в частині того, що саме Департамент патрульної поліції (як роботодавець) є належним відповідачем за даним позовом.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач звертався до відповідача з претензією від 16.08.2018 № 05/1788 про відшкодування 13 870,90 грн. виплаченого матеріального забезпечення, проте відповідач не здійснив виплату у передбаченому законодавством порядку.

Внаслідок несплати відповідачем вказаних коштів, з огляду на норми вищезазначеної статті Закону, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 13 870,90 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України від 02.03.2000 року "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (надалі - Закон).

Згідно преамбули Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття (далі - забезпечення) та соціальні послуги мають застраховані особи. Право на забезпечення та соціальні послуги за цим Законом мають також незастраховані особи - військовослужбовці Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, внутрішніх військ, військ цивільної оборони, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, Служби безпеки України, Державної спеціальної служби транспорту, органів внутрішніх справ України, звільнені з військової служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію (далі - військовослужбовці), та особи, які вперше шукають роботу, інші незастраховані особи у разі їх реєстрації в установленому порядку як безробітних (ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 7 цього Закону передбачено такий вид забезпечення безробітного як допомога по безробіттю.

Згідно з пп. 2 п.1 ст. 31 Закону, виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду утримується із роботодавця.

Як встановлено судом, 20.04.2018 року ОСОБА_3 звернувся за сприянням, до вирішення питання у працевлаштуванні, до Чернігівського міського центру зайнятості, де і був зареєстрований з наданням статусу безробітний та відкриттям персональної картки № НОМЕР_1 .

За заявою ОСОБА_3 , у якій він зазначив та засвідчив власним підписом, що через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, йому був наданий статус безробітного і, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", призначена виплата допомоги по безробіттю.

Судом установлено, що згідно Наказу Департаменту патрульної поліції від 08.08.2018 № 763 о/с «По особовому складу», виданого на підставі рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.07.2018 у справі № 825/2109/18 ОСОБА_3 поновлено на посаді.

Відповідно до довідки позивача допомога по безробіттю виплачувалася громадянину ОСОБА_3 з 21.05.2018 по 07.08.2018 та складає 13 870,90 грн. Додатковими доказами, що підтверджують виплату 13 870,90 грн. є платіжні доручення та відомості по виплатам (копії документів містяться в справі).

На час розгляду справи доказів перерахування коштів в сумі 13 870,90 грн. на користь Чернігівського міського центру зайнятості відповідачем не надано.

Відповідно до п. 32 постанови пленум Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Виходячи з наведеного, сума фактично виплаченого позивачем забезпечення безробітному ОСОБА_3 у розмірі 13 870,90 грн., під час перебування останнього на обліку в центрі зайнятості, підлягають відшкодуванню відповідачем у відповідності до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", оскільки із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно положень Закону достатньою умовою для відшкодування роботодавцем суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному є сам факт поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Обставина виплати відповідачем ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу не звільняє відповідача від встановленого Законом обов`язку компенсувати виплачену центром зайнятості (позивачем) суму 13 870,90 грн. допомоги по безробіттю, оскільки у даному випадку діє пряма норма ст. 35 Закону яка покладає такий обов`язок не відповідача.

Таким чином, всупереч запереченням відповідача, здійснення ним відшкодування виплаченої допомоги по безробіттю не є покладенням на роботодавця подвійної відповідальності, а є встановленим Законом обов`язком та способом компенсації здійсненої безробітному виплати, що не суперечить приписам ст. 61 Конституції України.

Щодо посилань Відповідача на ч. 3 ст. 36 Закону, то матеріали справи не містять доказів умисного невиконання ОСОБА_3 своїх обов`язків та зловживання ними, з метою стягування суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг. При цьому, матеріалами справи підтверджується, що виплата допомоги по безробіттю була розрахована та здійснювалася позивачем саме до моменту поновлення ОСОБА_3 на посаді згідно за наказом Департаменту патрульної поліції від 08.08.2018 № 763 о/с «По особовому складу».

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що наявність та обсяг заборгованості відповідача у розмірі 13 870,90 грн. підтверджуються матеріалами справи, які не були спростовані відповідачем, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 231, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3; ідентифікаційний код 40108646) на користь Чернігівського міського центру зайнятості (14017, м. Чернігів, вул. Попудренка, 14; ідентифікаційний код 21395273) заборгованість з відшкодування допомоги по безробіттю в сумі 13 870 (тринадцять тисяч вісімсот сімдесят) грн. 90 коп., а також 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 15.10.2019.

Суддя І.В. Приходько