ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2019 р. Справа №921/367/19

Місто Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бонк Т.Б.

суддів Бойко С.М.

Матущак О.І.

секретар судового засідання - Борщ І.О.

за участю представників:

від позивача - Андрусенко І.Я. (адвокат)

від відповідача - Тивунька М.М. (представник за довіреністю)

розглянувши апеляційну скаргу Луціва Олега Григоровича , м.Бучач, Тернопільська обл., б/н від 16.07.2019

на ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 05 липня 2019 року про закриття провадження у справі (підписана 05.07.2019 року, суддя Боровець Я.Я.)

у справі № 921/367/19

за позовом: Фізичної особи - підприємця Луціва Олега Григоровича ( АДРЕСА_1 )

до відповідача: Бучацької районної державної адміністрації (майдан Волі, 1, м.Бучач, Тернопільська область)

про визнання незаконним і недійсним розпорядження голови Бучацької районної державної адміністрації "Про договору на перевезення пасажирів з ФОП Луців О.Г ." від 17.04.2019

ВСТАНОВИВ:

короткий зміст вимог позовної заяви та ухвали суду першої інстанції:

Фізична особа - підприємець Луців Олег Григорович звернувся до суду з позовом до Бучацької районної державної адміністрації про визнання незаконним і недійсним розпорядження голови Бучацької районної державної адміністрації "Про розірвання договору на перевезення пасажирів з ФОП Луців О.Г ." від 17.04.2019 за №149-од.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем незаконно видано розпорядження голови Бучацької районної державної адміністрації «Про розірвання договору на перевезення пасажирів з ФОП Луців О .Г. » від 17.04.2019.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 05 липня 2019 року (підписана 05.07.2019 року, суддя Боровець Я.Я.) у справі №921/367/19 клопотання Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області про закриття провадження у справі №921/367/19 задоволено. Закрито провадження у справі №921/367/19. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 14.06.2019 у справі №921/367/19.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що на момент прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі та на дату проведення підготовчого засідання позивач Луців О.Г. припинив свою підприємницьку діяльність, а саме 02.05.2019 року. У зв`язку з зазначеним, суд першої інстанції покликався на п.6 ч.1 ст.231 ГПК України та закрив провадження у справі (господарський суд закриває провадження у справі, якщо припинено юридичну особу, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва).

Крім того, суд першої інстанції, покликавшись на п.9 ст. 145 ГПК України (у випадку закриття провадження у справі суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову) скасував вжиті заходи забезпечення позову як наслідок закриття провадження у справі.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:

Позивач Луців О.Г. подав апеляційну скаргу на вказану ухвалу про закриття провадження.

В апеляційній скарзі скаржник просить ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 05 липня 2019 року - скасувати, мотивуючи це тим, що згідно ст. 4 ГПК України фізичні особи, які не є підприємцями, мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених прав. Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин. Крім того, зазначає, що згідно висновку Великої Палати у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП її зобов`язання за укладеним договорами не припиняються, а продовжують існувати.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення та закрити провадження у справі, мотивуючи це тим, що на момент подання позову позивач не мав статусу суб`єкта підприємницької діяльності. Зазначає, що громадянин, який мав статус суб`єкта підприємницької діяльності, але втратив його, не може бути стороною в господарському процесі, якщо не має визначених законом підстав для такої участі. Разом з тим, відповідач покликається на п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України та зазначає, що суд першої інстанції мав правомірні підстави для закриття провадження у справі

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам та запереченням сторін, які містяться в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - скасувати, з огляду на наступне.

Згідно встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що :

07.06.2016 року між Бучацькою районною державною адміністрацією та ФОП Луців О.Г. було укладено Договір №5/16 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом загального користування на автобусному маршруті. Строк дії договору - до 24 липня 2021 року.

Згідно Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця Луців О.Г. був зареєстрований як ФОП 26.04.2005 року (а.с 30).

Луціву О.Г. видано Ліцензію серія АВ № 536156 Міністерства транспорту та зв`язку України з надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом (внутрішні перевезення), строк дії - необмежений.

Бучацькою районною державною адміністрацією видано Дозвіл № 5116 перевізнику ФОП Луціву О.Г. для здійснення пасажирських перевезень, термін дії - по 24.07.2021р (а.с 20).

17 квітня 2019 року головою Бучацької РДА Бебих В.В. було прийнято розпорядження № 149-од «Про розірвання договору на перевезення пасажирів з ФОП з ФОП Луців О.Г. » (а.с 15), п.1 якого вирішено достроково розірвати вказаний договір (позбавити дозволу) з автомобільним перевізником ФОП Луців О.Г. із 17.04.2019 року.

Зазначене Розпорядження є предметом оскарження у даній справі.

Надалі, 02.05.2019 року до Єдиного державного реєстру ЮОФОПГФ було внесено запис про припинення підприємницької діяльності ФОП Луців О.Г. , підстава -власне рішення.

10.06.2019 року Луців О.Г. (в позові зазначено - «ФОП Луців О.Г .») звернувся до господарського суду з позовом про визнання оспорюваного розпорядження недійсним.

Апеляційний суд вважає, що спірне розпорядження стосується приватноправових відносин між сторонами, оскільки останні були рівноправними учасниками господарського договору та господарських відносин.

Розпорядження органу місцевої влади може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання такого акта незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатом його реалізації у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимогу про визнання незаконним розпорядження можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання розпорядження незаконним є оспорювання цивільного права особи (постанова Великої Палати у справі № 916/2864/17).

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (наприклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Як встановлено, між сторонами 07 червня 2016 було укладено Договір про автомобільні пасажирські перевезення. На момент укладення Договору Луців О.Г. володів статусом фізичної особи - підприємця та мав необхідні документи для здійснення такого виду господарської діяльності як внутрішні пасажирські автомобільні перевезення.

Таким чином, на підставі зазначеного договору між сторонами виникли та існували господарські відносини.

Спірне розпорядження про припинення (розірвання) договору прийнято відповідачем - 17 квітня 2019 року. На цей момент Луців О.Г. також володів статусом фізичної особи - підприємця (ФОП), який було припинено ним 02 травня 2019 року на підставі власної заяви.

Отже, як на момент укладення, так і на момент розірвання вказаного господарського договору позивач був фізичною особою - підприємцем та учасником господарських відносин.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання в разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо припинення господарських відносин між сторонами, а відтак стосується господарських відносин, які існували між сторонами, чого сторони не заперечують.

До 15 грудня 2017 року фізична особа, яка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратила його, не могла бути стороною у господарському процесі, якщо для цього не було визначених ГПК України підстав. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, слід було розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було відкрите у господарському суді до настання таких обставин. У разі припинення провадження у господарській справі на підставі пункту 6 частини першої статті 80 ГПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, спори за участю фізичної особи, яка припинила підприємницьку діяльність, мали розглядатися за правилами цивільного судочинства. З 15 грудня 2017 року господарський суд згідно з пунктом 6 частини першої статті 231 ГПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» не може закрити провадження у справі, якщо до подання позову припинено діяльність фізичної особи - підприємця, яка є однією зі сторін у справі. Відтак з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем (Постанова Великої Палати у справі 904/1083/18).

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (постанова Великої Палати у справі №910/8729/1, провадження № 12-294гс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.5 ст.236 ГПК України). Аналогічна норма передбачена ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", зокрема, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Наведена норма підлягає застосуванню, якщо предмет спору чи суб`єктний склад його учасників не охоплюється юрисдикцією господарських судів, або коли право чи інтерес не підлягають судовому захисту.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував вищенаведеного та закрив провадження у справі на підставі п.6 ч.1 ст. 321 ГПК України, провівши аналогію до припинення юридичної особи та застосувавши формальний підхід до оцінки обставин, що склалися. Судом першої інстанції не було надано належної оцінки саме характеру правовідносин, що склалися між сторонами та було надано перевагу суб`єктному критерію розмежування правовідносин.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про закриття провадження у справі не відповідають наведеним вище нормам матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали в цій частині.

Крім того, як наслідок закриття провадження у справі судом першої інстанції було скасовано вжиті заходи забезпечення позову на підставі п. п.9 ст. 145 ГПК України (у випадку закриття провадження у справі суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову).

Апеляційний суд вважає, що оскільки закриття провадження у справі визнано неправомірним, то в цьому випадку неправомірною є і похідна процесуальна дія суду першої інстанції, а саме скасування заходів забезпечення позову, а тому ухвала суду першої інстанції також підлягає скасуванню в цій частині.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

За даних обставин, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що ухвала Господарського суду Тернопільської області від 05 липня 2019 року у справі №921/367/19 підлягає скасуванню повністю, а справа - направленню на розгляд суду першої інстанції. Відтак, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги підставними, а апеляційну скаргу такою, що підлягає до задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач правильно звертає увагу на неналежне застосування судом першої інстанції п.6 ч.1 ст. 231 ГПК України та вважає, що провадження підлягає закриттю, однак на підставі п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України, однак така позиція не відповідає нормам права та висновкам Верхового Суду.

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ст.74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Пунктами 1, 2 ст.86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.

Судові витрати у зв`язку з переданням справи на розгляд до суду першої інстанції апеляційним судом не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 271, 277, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Луціва Олега Григоровича б/н від 16.07.2019 - задоволити.

2. Ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 05 липня 2019 року у справі №921/367/19 - скасувати.

3. Справу №921/367/19 передати на розгляд Господарського суду Тернопільської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів відповідно до ст.ст. 286 - 289 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач): Т.Б. Бонк

Судді С.М. Бойко

О.І. Матущак

Повний текст складено - 07.10.19.