РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.10.2019Справа № 910/9276/19
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом Київської міської клінічної лікарні № 9

до товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про зобов`язання повернути майно

Представники сторін: не викликались.

встановив :

Київська міська клінічна лікарня № 9 звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" про зобов`язання повернути майно.

Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що 29.12.2015 року між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець), товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед" (орендар) та Київською міською клінічною лікарнею № 9 (балансоутримувач) укладено договір №854-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 29.12.2015 року. Майно знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ризька, буд. 1, к 3.

Проте, відповідач відмовляється повернути комунальне майно та підписати акт приймання-передачі приміщення, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.07.2019 вищевказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк для усунення її недоліків з дня вручення цієї ухвали.

06.08.2019 до канцелярії суду позивач заява з доданими документами.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 07.08.2019 р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

27.08.2019 року до канцелярії суду відповідачем подано відзив, відповідно до якого просить суд позовні вимоги позивача залишити без задоволення, заяву з запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В обґрунтування клопотання відповідач зазначив, що на його думку для повного та всебічного встановлення усіх обставин справи, задля забезпечення можливості усім учасникам справи подати свої пояснення, заперечення та інші заяви по суті справи, судовий розгляд повинен здійснюватися з повідомленням (викликом) учасників справа. В даній справі усні пояснення відіграють важливу роль, адже нададуть змогу суду об`єктивно дослідити усі обставини.

Згідно з частиною 6 ст. 252 ГПК України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:

предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Суд зазначає, що товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед" не надано будь-яких доказів, що заважали суду та учасникам судового процесу виконати завдання та основні засади господарського судочинства.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування у даній справі на думку суду не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, а відповідач має право подавати заяви, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникли в даному спорі при здійсненні будь-якої форми господарського судочинства, тому суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В обґрунтування клопотання про розгляд справи за правилами загального провадження відповідач зазначив, що спрощений розгляд даного конфлікту не надасть змоги усім учасникам справи (в тому числі в рамках часу необхідного для подання певних пояснень, заперечень, доказів) можливості в повному обсязі висловити свої позиції та підтвердити їх доказами.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 250 ГПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про залишення заяви відповідача без задоволення або про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Оскільки, відповідачем не надано належних обґрунтувань щодо розгляду справи за правилами загального позовного провадження, тому суд відмовляє в задоволенні заяви відповідача.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження (як спрощеного так і загального) учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Згідно з ч. 1-3 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 14 ГПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, за змістом указаних приписів закону відповідач має право (і суд надає йому таку можливість) реалізувати всі свої процесуальні права та добросовісно виконати свої обов`язки, передбачені законом з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

11.09.2019 року до канцелярії суду позивачем подано відповідь на відзив, відповідно до якої просить суд позовні вимоги задовольнити.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

29.12.2015 року між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець), товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед" (орендар) та Київською міською клінічною лікарнею № 9 (балансоутримувач) укладено договір №854-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (нова редакція договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 21.11.2012р. №854).

Відповідно до п.1.1 договору, орендодавець на підставі протоколу засідання постійної комісії Київради з питань власності від 12.11.2015 року №48 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлове приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, далі - об`єкт, яке знаходиться за адресою: вул. Ризька, буд. 1, к. 3, для розміщення кафе, яке не здійснює продаж товарів підакцизної групи.

Об`єктом оренди є: нежитлове приміщення, загальною площею 47,00 кв.м, у т. ч. на 1 (першому) поверсі 47,00 кв.м.

Відповідно до ч.1 статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч.1 ст. 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

У відповідності до приписів ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін, на який укладається договір оренди є істотною умовою договору оренди.

Частина 1 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Цей договір є укладений з моменту підписання його сторонами діє з 29.12.2015 року по 27.12.2018 року (п.9.1 договору).

Згідно з ч. 2 статті 291 ГК України договір оренди припиняється у разі:

закінчення строку, на який його було укладено;

викупу (приватизації) об`єкта оренди;

ліквідації суб`єкта господарювання-орендаря;

загибелі (знищення) об`єкта оренди.

Згідно з п.9.4 договору, договір припиняється в разі, зокрема: закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до п.9.2 договору, усі зміни та доповнення до цього договору оформляються в письмовій формі і вступають в силу з моменту підписання їх сторонами.

Згідно з статтею 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Пунктом 9.7 договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються відповідним договором, який є невід`ємною частиною цього договору.

В матеріалах справи вістуні будь-які докази укладання відповідного договору щодо продовження дії договору та сам договір.

З матеріалів справи вбачається, що 16.11.2018 року відповідач звернувся до Департамент комунальної власності м. Києва з заявою щодо продовження договору оренди вих.. №7/11 від 15.11.2018 року, в якій просив продавити договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва в оренду №854-1 від 29.12.2015 року строком 2 роки 364 дні.

У відповідь листом №062/05/29-3155 від 05.04.2019 року Департамент комунальної власності м. Києва повідомив відповідача про те, що питання щодо продовження договору оренди нежитлового приміщення площею 43,40 кв.м на вул. Ризькій,1 на новий термін, було направлено на розгляд постійної комісії Київради з питань власності та було повернуто без розгляду, оскільки відповідно до рішення Київської міської ради від 06.12.2018 №253/6304 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 21 квітня 2015 року №415/1280 «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва», рішення щодо продовження договору оренди приміщення площею до 50,0 кв.м чи не продовження договору оренди, приймає орендодавець.

За результатами опрацювання було встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «Діамед» з 22.11.2017 перебуває в стані припинення. Враховуючи вищезазначене, договір оренди не буде продовжений.

Та, повідомлено, що ТОВ «Діамед» необхідно передати балансоутримувачу Київській міській клінічній лікарні № 9 приміщення по акту приймання-передачі.

Листом №061/112-474/04.02 від 08.04.2019 року позивач звернувся до відповідача з вимогою передати займане приміщення до 08.05.2019р. та оформити акт приймання-передачі приміщення.

У відповідь заявою (відповідь) вих.. №15/19 від 15.04.2019 року відповідач повідомив позивача про те, що вважає рішення Департамент комунальної власності м. Києва про відмову в продовженні договору оренди нежитлових приміщень від 29.12.2015 року №854-1 площею 43,40 кв.м незаконним та необґрунтованим. У зв`язку з цим, ТОВ «Діамед» вимушене звернутися до суду для скасування прийнятого рішення. Тому, на період розгляду судової справи, не буде передавати приміщення по акту приймання-передачі.

Судом встановлено, що в матеріалах справи вістуні будь-які докази укладання відповідного договору щодо продовження дії договору та сам договір.

Відповідно до ч. 1 статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Пунктом 7.5 договору передбачено, що у разі закінчення/припинення дії цього договору або при його розірванні орендар зобов`язаний за актом приймання-передачі повернути об`єкт оренди підприємству-балансоутримувачу у стані, не гіршому, ніж в якому перебував об`єкт на момент передачі його в оренду, з урахуванням усіх здійснених орендарем поліпшень, які не можливо відокремити від об`єкта оренди без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії договору оренди.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що строк дії договору №854-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 29.12.2015 року закінчився 27.12.2018 року.

Відповідно до статей 2, 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» правовою підставою користування комунальним майном є договір оренди, а договір оренди припинився, то у відповідача відсутні підстави для подальшого перебування у займаних приміщеннях, які мають бути ним звільнені.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов`язку звільнення орендованого майна, вимоги позивача про зобов`язання товариство з обмеженою відповідальністю «Діамед» повернути Київській міській клінічній лікарні №9 за актом прийому-передачі нерухомого майна (нежитлове приміщення), яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул.. Ризька, буд. 1, корпус 3, загальною площею 47,00 кв.м, розташоване на першому поверсі, що використовується для розміщення кафу, яке не здійснює продаж підакцизної групи та належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва є обґрунтованими та такими, що підлягаю задоволенню.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен із доводів сторін.

Судовий збір, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

У відзиві відповідачем заявлено попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, в розмірі 5 000,00 грн. та витрати за представництво інтересів відповідача у судових засіданнях. Та, зазначив, що оплата усіх послуг та докази оплати, надання послуг будуть надані суду, після оплати останніх відповідачем.

Частиною 1 статті 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, відповідачем надано договір про надання правової допомоги №15 від 19.08.2019 року укладений між адвокатським об`єднанням «Жук, Пономаренко та партнери» та товариством з обмеженою відповідальністю «Діамед» (клієнт), ордер серія ТР №050799 про надання правової допомоги адвокатом Жук Остапом Богдановичем від 23.08.2019р.

Відповідно до п.1 ч. 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином, витрати на правову допомогу ТОВ «Діамед» покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, 74, 76, 77, 123, 129, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Діамед» (07852, Київська обл., село Микулиничі, вулиця Центральна, будинок 2, літера Б, ) повернути Київській міській клінічній лікарні №9 (04060, м. Київ, вулиця Ризька, будинок 1, ) за актом прийому-передачі нерухомого майна (нежитлове приміщення), яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул.. Ризька, буд. 1, корпус 3, загальною площею 47,00 кв.м, розташоване на першому поверсі, що використовується для розміщення кафе, яке не здійснює продаж підакцизної групи та належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» (07852, Київська обл., село Микулиничі, вулиця Центральна, будинок 2, літера Б, ) на користь Київської міської клінічної лікарні №9 (04060, м. Київ, вулиця Ризька, будинок 1, ) судовий збір в розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн.00 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Мудрий