ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2019 р. Справа№ 911/875/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Буравльова С.І.

розглянувши без виклику учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Мірель Продукт"

на рішення Господарського суду Київської області

від 15.07.2019 (повний текст підписано 15.07.2019)

у справі №911/875/19 (суддя Черногуз А.Ф.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мірель Продукт"

до Дочірнього підприємства "Рітейл Центр"

про стягнення боргу, пені, втрат від інфляції та 3% річних

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Мірель Продукт" (далі - позивач, ТОВ «Мірель Продукт») звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Дочірнього підприємства "Рітейл Центр" (далі - відповідач, ДП «Рітейл Центр») про стягнення 98 017,35 грн. основного боргу по договору поставки № РЦ022829 від 17.01.2014, 20 092,14 грн. пені, 1 676,00 грн. 3% річних, 7 368,89 грн. інфляційних втрат, а також відшкодування судових витрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем всупереч умов укладеного договору поставки № РЦ022829 від 17.01.2014 не було здійснено у повному обсязі та у визначений строк оплату отриманого товару в сумі 98 017,35 грн., чим допущено прострочення виконання зобов`язання. Крім того, за прострочення оплати отриманого товару, позивачем з посиланням на припис ст. 625 Цивільного кодексу України заявлено до стягнення 1 676,00 грн. 3% річних та 7 368,89 грн. інфляційних втрат, а з посиланням на п. 8.6 договору - 20 092,14 грн. пені.

Відповідач відзив на позов не подав.

Рішенням Господарського суду Київської області від 15.07.2019 у справі №911/875/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивано тим, що позивачем не подано належних та допустимих в розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказів поставки товару відповідачу, оскільки позивачем не надано суду жодних доказів які б підтверджували факт поставки товару відповідачу, а також з яких би можна було встановити дати поставки, обсяг поставленого товару та його вартість.

Не погоджуючись із ухваленим у справі рішенням, позивач (Товариство з обмеженою відповідальністю "Мірель Продукт") звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 15.07.2019 у справі №911/875/19 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Судові витрати покласти на відповідача.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Зокрема, скаржник посилався на те, що встановлення факту здійснення поставки товару - не є предметом спору у даній справі, і цей факт не заперечувався учасниками спору. Крім того, в матеріалах справи наявний Акт перевірки, який підписано і зі сторони відповідача, в якому наведено опис заборгованості відповідача за період з 01.04.2018 по 31.08.2018, а також вказаний акт містить посилання на номер документу поставки (видаткову накладну), суму, дату поставки. Наявність видаткових накладних не є підтвердженням наявності заборгованості і саме з наведеної підстави позивачем не було надано вказані документи разом із позовною заявою, проте, копії видаткових накладних надано скаржником суду апеляційної інстанції для належного дослідження та оцінки. Крім того, скаржник наголошував, що:

- судом першої інстанції необґрунтовано відхилено як доказ Акт перевірки розрахунків за період з 01.04.2018 по 31.08.2018, який підписано обома сторонами, що свідчить про визнання відповідачем свого боргу за договором поставки № РЦ022829 від 17.01.2014;

- позивачем було надано суду першої інстанції банківську виписку по рахунку, згідно якої жодних коштів від відповідача в якості оплати поставленого товару по договору - не надходило;

- справа розглядалась судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, а тому сторони не мали можливості надати жодних пояснень стосовно сумнівів суду у наданих документах.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2019, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мірель Продукт" на рішення Господарського Київської області від 15.07.2019 у справі №911/875/19 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді Сітайло Л.Г., Мартюк А.І.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.08.2019:

- відкрито апеляційне провадження у справі № 911/875/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Мірель Продукт" на рішення Господарського Київської області від 15.07.2019, розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи;

- встановлено відповідачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали, але не пізніше 03.09.2019.

Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 20.08.2019 отримана позивачем 28.08.2019 згідно поштового повідомлення про вручення 750, а відповідачем - 27.08.2019 згідно поштового повідомлення про вручення 742.

25.09.2019 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, направлений до суду засобами поштового зв`язку 24.09.2019 (згідно відбитку поштового штампу на конверті), тобто з пропуском строку, встановленого ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.08.2019.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, з посиланням на приписи ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, просив поновити строк для подання відзиву, зазначаючи про те, що пропуск відповідного строку допущено ним внаслідок переміщення структурних підрозділів відповідача.

Статтею 118 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні матеріали справи, враховуючи те, що ухвала Північного апеляційного господарського суду від 20.08.2019 отримана відповідачем 27.08.2019 згідно поштового повідомлення про вручення 742, а відзив на апеляційну скаргу подано відповідачем 24.09.2019, а тому відповідачем пропущено процесуальний строк на подання відзиву.

При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наведені відповідачем підстави для поновлення такого строку - не є поважними, жодних доказів в підтвердження переміщення структурних підрозділів відповідача та технічну неможливість підготовки відзиву - відповідачем в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України - не надано.

З огляду на викладене, керуючись ст. ст. 118, 119 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції визнав неповажними причини пропуску відповідачем встановленого судом процесуального строку на подання відзиву, у зв`язку з чим вирішив залишити без розгляду поданий відповідачем відзив на апеляційну скаргу.

У зв`язку з перебуванням судді Сітайло Л.Г., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.10.2019, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді Мартюк А.І., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.10.2019 прийнято справу №911/875/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Мірель Продукт" на рішення Господарського Київської області від 15.07.2019 до провадження визначеним вище складом колегії суддів.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

17.01.2014 між Дочірнім підприємством "Рітейл Центр" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мірель Продукт" (постачальник) укладено договір №РЦ022829, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, та у відповідності з замовленням покупця, поставити товар, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти товар і оплатити його вартість за цінами, зазначеними в накладній, та які не можуть перевищувати цін, узгоджених в специфікації. Поставка товару постачальником здійснюється з метою його оптово/роздрібної реалізації покупцем через мережу магазинів "Фуршет".

Пунктами 3.1., 3.4. договору сторонами узгоджено, що товар поставляється постачальником у відповідності з замовленням покупця по асортименту, кількості та цінам в строк, зазначений в замовленні. Пунктом поставки товару за цим договором є склад покупця, адреса якого вказана в замовленні. Поставка товару до місця передачі здійснюється транспортом постачальника. Витрати з транспортування товару до пункту поставки несе постачальник. Датою поставки є дата отримання покупцем товару на складі покупця.

Згідно з пунктом 3.6 договору, постачальник при поставці відповідної партії товару передає покупцю наступну супровідну документацію:

- накладні, в яких повинна бути чітко зазначена кількість відвантаженого товару;

- ціна за одиницю товару, без ПДВ; вартість без ПДВ, сума ПДВ. Загальна вартість з ПДВ. Одиницею виміру кількості товару вважається одиниця виміру товару для продажу його кінцевому споживачу в магазинах покупця;

- товаро-транспортні накладні;

- податкові накладні;

- належним чином посвідчені копії якості, ветеринарних свідоцтв чи довідок (для товарів тваринного походження), сертифікатів відповідності, в разі необхідності сертифікат про визнання іноземного сертифікату, гігієнічні висновки (для товарів, що не підлягають обов`язковій сертифікації), інструкції з використання, гарантійні сертифікати, технічні паспорти, тощо, що вимагається відповідно до законодавства України для оптової чи роздрібної торгівлі;

- коригувальні податкові накладні у випадках повернення товару;

- погоджений з покупцем примірник замовлення.

Зазначені документи мають бути складені українською мово та надані в оригіналах чи належним чином посвідчених копіях.

Відповідно до пункту 5.1 договору, перехід права власності на товар від постачальника до покупця здійснюється в момент приймання-передачі товару на складі покупця.

Покупець оплачує товар, що поставляється, за цінами, погодженими сторонами в специфікації та підтвердженими у накладних. Ціна на товар в специфікації вказується в гривнях. Ціна повинна відповідати законодавству України та включати не більше 2-х знаків після коми (Ціна без ПДВ та з ПДВ) (п. 7.1. договору).

Як встановлено судом першої інстанції, копії специфікації позивачем суду не надано.

Відповідно до пункту 7.9 договору, оплата за товар здійснюється в українській національній валюті в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника після його реалізації кожні 30 днів. При цьому сторони домовились про те, що покупець здійснює оплату поставленого товару тільки у випадку, якщо сума за розрахунковий період буде складати не менше, ніж 500 грн з кожного магазину.

Укладений сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак відносини, що з нього виникають, регулюються відповідними положеннями Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За змістом положень ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Дана норма кореспондується зі ст. 712 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що протягом періоду господарських відносин між позивачем та відповідачем позивач належним чином виконував свої обов`язки з поставки товару, однак відповідач порушив умови договору в частині оплати постановленого йому товару, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем у сумі 98017,35 грн. Крім того, позивач нарахував 20092,14 грн пені, 1676,00 грн 3% річних, 7368,89 втрат від інфляції.

На підтвердження своїх вимог, позивачем до матеріалів справи разом з позовом подано копію акта перевірки розрахунків за період з 01.04.2018 по 31.08.2018, а також копію банківської виписки за період з 17.01.2014 по 17.04.2019, наданої АТ "Райффайзен Банк Аваль".

За змістом п. 3.6. договору постачальник при поставці відповідної партії товару передає покупцю наступну супровідну документацію: накладні, в яких повинно бути чітко зазначена кількість відвантаженого товару, ціна за одиницю товару без ПДВ, вартість без ПДВ, сума ПДВ, загальна вартість з ПДВ, товарно-транспортні накладні, податкові накладні тощо.

Відповідно до п.п. 2.4., 2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 № 88, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за змістом вказаних положень, факт здійснення господарської операції має підтверджуватись відповідними первинними документами, складеними відповідно до вимог що ставляться до останніх.

Водночас, позивачем не надано суду жодних доказів які б підтверджували факт поставки товару відповідачу, а також з яких би можна було встановити дати поставки, обсяг поставленого товару та його вартість. У позовній заяві позивачем не наведено обставин поставки товару саме на виконання умов договору.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не подано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України поставки товару відповідачу по договору на заявлену до стягнення суму.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що пунктом 3.6 договору сторони узгодили перелік документів, які в сукупності підтверджують факт поставки товару відповідачем позивачу, проте, ні суду першої інстанції на момент вирішення спору, ні суду апеляційної інстанції станом на момент апеляційного розгляду справи не було надано наведені у вказаному пункті договору документи.

Щодо акту перевірки розрахунків за період з 01.04.2018 по 31.08.2018, який долучено позивачем до позову в обгрунтування підстав стягнення спірної суми, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Акт звірки взаєморозрахунків не вважається документом, що підтверджує здійснення господарської операції між сторонами чи наявність зобов`язання за господарським договором, оскільки він не відповідає вимогам, що ставляться до первинних документів ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Акт перевірки розрахунків за період з 01.04.2018 по 31.08.2018, не є допустимим та достатнім доказом в підтвердження розміру заборгованості відповідача перед позивачем станом на момент подачі позову, оскільки по-перше, не містить посилання на спірний договір, по-друге, не відповідає законодавчим вимогам, що ставляться до первинних документів, позаяк акт звірки взаємних розрахунків доводить лише обставини про звіряння сторонами розрахунків між собою за певний період часу чи на конкретну дату. Правильність (достовірність) показників дебіторської чи кредиторської заборгованості цим актом не підтверджується. Крім того, на вказаному акті не зазначено посади та прізвища особи, що підписала акт з боку відповідача, міститься самонабірний штамп з назвою відповідача, а не печатка підприємства, доказів наявності повноважень в особи, що підписала акт на таке підписання не надано.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що порядок підписання таких актів визначено сторонами у пунктах 7.12-7.14.3 укладеного договору, зокрема за участю уповноважених представників сторін, повноваження яких посвідчуються довіреностями.

Дослідивши наявні матеріали справи в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наданий позивачем Акт перевірки розрахунків за період з 01.04.2018 по 31.08.2018 не є в розумінні ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказом наявності заборгованості відповідача перед позивачем, зокрема в заявленій до стягнення сумі по договору.

Крім того, доводи скаржника в апеляційній скарзі про те, що відповідач не заперечував як поставку, так і наявність боргу, а також здійснював часткове перерахування коштів на користь позивача згідно банківської виписки - не звільняє позивача від виконання покладеного на нього процесуальним законом обов`язку щодо доведення своїх вимог та заперечень належними, допустимими та достатніми доказами.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що саме на позивача вимоги процесуального закону покладають обов`язок довести свої вимоги щодо наявності заборгованості у заявленій до стягнення сумі належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

В свою чергу, частиною 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Частиною 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частина 4 статті 80 Господарського процесуального кодексу України встановлює, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 5 статті 80 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Частиною 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України визначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з частиною 9 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Частиною 10 статті 80 Господарського процесуального кодексу України визначено, що докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач при зверненні до суду першої інстанції з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки не подав суду першої інстанції доказів в підтвердження поставки товару на заявлену до стягнення суму, зокрема документів обумовлених пунктом 3.6 договору.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не вимагав у позивача будь-яких інших документів, які були необхідні для вирішення спору, судом апеляційної інстанції відхиляються як підстава для скасування рішення суду першої інстанції з огляду на те, що статтею 80 Господарського процесуального кодексу України унормовано обставини подання доказів, а статтею 81 наведеного Кодексу - витребування доказів.

При цьому, частиною 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що процесуальний закон покладає на учасника спору подати відповідні докази суду першої інстанції в порядку, встановленому ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, а у разі неможливості такого подання з поважних причин, саме на учаснику справи надається право звертатися до суду з клопотанням про витребування відповідних доказів. Вимоги діючого процесуального закону не наділяють суд повноваженнями здійснювати самостійне витребування доказів в порядку ст. 81 Господарського процесуального кодексу України. Наведене узгоджується з принципом господарського судочинства, як диспозитивність, закріпленого у ст. ст. 2, 14 Господарського процесуального кодексу України, а також з приписами частин 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, які визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Крім того, в контексті ініційованого позивачем спору, суд апеляційної інстанції зазначає, що як у суду першої інстанції, так і у суду апеляційної інстанції були відсутні сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а наслідки відповідного нездійснення позивачем процесуальних прав - є виключно його правом, у реалізації якого він не був обмежений при ініціюванні судового спору.

Позивачем разом з апеляційною скаргою було надано суду апеляційної інстанції засвідчені копії видаткових накладних, на які позивач послався в апеляційній скарзі в підтвердження факту поставки товару та прийняття товару відповідачем за договором на заявлену до стягнення суму.

Частиною 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, оскільки позивачем в порядку, визначеному ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, не було надано суду першої інстанції засвідчені копії видаткових накладних, на які позивач послався в апеляційній скарзі в підтвердження факту поставки товару та прийняття товару відповідачем за договором на заявлену до стягнення суму, як не наведено суду апеляційної інстанції винятковості випадку неподання зазначених доказів суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, як не надано і доказів в підтвердження неможливості такого подання, а тому надані скаржником разом з апеляційною скаргою видаткові накладні не приймаються судом апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, оскільки позивачем на надано належних, допустимих та достатніх доказів поставки товару відповідачу, з яких би можна було встановити дати поставки, обсяг поставленого товару та його вартість, будь-яких інших доказів які б підтверджували факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем за договором від 17.01.2014 №РЦ022829, а отже, позивачем не доведено як обставину виникнення у відповідача обов`язку з сплати заявленої до стягнення суми по договору, так і сам розмір заявленої до стягнення суми основного боргу у розмірі 98 017,35 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги у наведеній частині не є обґрунтованими, не були доведені позивачем належними, допустимими та достатніми доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно з нормами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Згідно з статтею 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки позивачем не доведено як обставину виникнення у відповідача обов`язку з сплати заявленої до стягнення суми по договору, так і сам розмір заявленої до стягнення суми основного боргу у розмірі 98 017,35 грн., а відтак у відповідача відсутнє прострочення виконання грошового зобов`язання перед позивачем, що виключає застосування до відповідача відповідальності, обумовленої ст. 625 Цивільного кодексу України, так і стягнення штрафної санкції, обумовленої договором (пені).

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 20 092,14 грн. пені, 1676,00 грн. 3% річних, 7368,89 втрат від інфляції -є необґрунтованими, недоведеними, документально не підтвердженими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду Київської області від 15.07.2019 у справі №911/875/19 за наведених скаржником обґрунтувань - відсутні.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене Північний апеляційний господарський суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мірель Продукт" на рішення Господарського Київської області від 15.07.2019 у справі № 911/875/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського Київської області від 15.07.2019 у справі №911/875/19 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Мірель Продукт".

4. Матеріали справи №911/875/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 15.10.2019.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.І. Буравльов