РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.09.2019Справа № 910/3205/19

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Мазура В.М., розглянувши

справу № 910/3205/19

за позовом концерну "Військторгсервіс";

до товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані";

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерства оборони України

про розірвання договору про спільну діяльність

За участю представників сторін:

від позивача: Байда О.Г., т.в.о. керівника, наказ № 10-ДП від 14.04.2017р.;

від відповідача: Ніколенко О.В., довіреність б/н від 29.05.2019р.;

від третьої особи: Васильківський В.О., довіреність № 220/608/д від 20.12.2018р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Концерн "Військторгсервіс" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" про розірвання Договору № 140/5/877 про спільну діяльність (простого товариства) від 25.07.2005.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається те, що відповідач всупереч умовам Договору № 140/5/877 про спільну діяльність (простого товариства) від 25.07.2005 використовує державне нерухоме майно у власних цілях, передаючи його в оренду та суборенду іншим господарюючим суб`єктам без будь-якої сплати частини прибутку на користь позивача та будь-якої сплати податків і зборів, встановлених діючим законодавством для підприємств, які ведуть спільну господарську діяльність, що є порушенням розділу 5 договору, та свідчить про завдання збитків державі в особі Концерну "Військторгсервіс" та Міністерства оборони України.

Крім того, нерухоме майно, що є предметом спірного договору, перебуває в занедбаному стані, недотримуються норми протипожежної та санітарної безпеки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.03.2019 відкрито провадження у справі № 910/3205/19, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерство оборони України. Підготовче засідання у справі призначено на 18.04.2019.

12.04.2019 на адресу суду від третьої особи надійшов відзив, в якому остання підтримує заявлені позовні вимоги.

16.04.2019 від відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

18.04.2019 від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

В підготовчому засіданні 18.04.2019 без виходу до нарадчої кімнати суд постановив ухвалу про задоволення клопотання відповідача та відкладення підготовчого засідання у справі на 30.05.2019.

30.05.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив з додатками, в якому відповідач просить визнати поважними причини пропуску строку на подання відзиву, поновити строк на подання відзиву на позовну заяву, долучити відзив до матеріалів справи та в позові відмовити.

Присутній у підготовчому засіданні 30.05.2019 представник відповідача підтримав викладені у відзиві клопотання щодо визнання поважними причини пропуску строку на подання відзиву, поновлення строк на подання відзиву на позовну заяву та долучення відзиву до матеріалів справи.

Представники позивача та третьої особи не заперечували щодо поновлення відповідачу строку на подання відзиву на позовну заяву та долучення відзиву до матеріалів справи, а також просили надати їм час на ознайомлення з відзивом і доданими до нього документами.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, керуючись ст.119 ГПК України, без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольну ухвалу про поновлення відповідачу строку на подання відзиву на позовну заяву та долучив відзив до матеріалів справи.

Також, суд продовжив строк підготовчого провадження у справі та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 27.06.2019.

24.06.2019 через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до справи.

Присутній у підготовчому засіданні 27.06.2019 представник позивача просив відкласти підготовче засідання, у зв`язку з неможливістю з технічних причин подати пояснення на відзив відповідача.

Представники третьої особи та відповідача не заперечували щодо перенесення підготовчого засідання.

Відповідно до ст. 183 ГПК України, суд оголосив перерву у підготовчому засіданні до 18.07.2019.

16.07.2019 від позивача через канцелярію суду надійшли додаткові пояснення по суті справи.

18.07.2019 через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до справи.

Присутній у підготовчому засіданні 18.07.2019 представник позивача підтримав позовні вимоги та не заперечував щодо призначення справи до судового розгляду.

Представники відповідача та третьої особи не заперечували щодо призначення справи до судового розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.2019 закрито підготовче провадження у справі. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 25.07.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.2019 відкладено розгляд справи на 05.09.2019, у зв`язку з неявкою представника позивача в судове засідання та усним клопотанням представника відповідача про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю розглядати справу за відсутності представника позивача.

Присутній у судовому засіданні 05.09.2019 представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, посилаючись на безпідставність заявлених позовних вимог.

Представник третьої особи підтримав позовні вимоги повністю з мотивів, зазначених представником позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 216 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом було оголошено перерву до 19.09.2019.

У судовому засіданні 19.09.2019, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

Розглянувши подані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

25 липня 2005р. між Головним управлінням Тилу Міністерства оборони України (сторона-1 за Договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівський гарнізон" (сторона-2 за Договором) було укладено Договір №140/5/877 про спільну діяльність (простого товариства) (надалі - Договір), відповідно до розділу 1 якого сторони за Договором зобов`язались шляхом об`єднання своїх зусиль та майна, що використовується у спільній діяльності, спільно діяти без створення юридичної особи в сфері організації виробничої та торгівельної діяльності, надання послуг у тому числі з перевалки, збереження майна (вантажів, товарів тощо), стоянки та збереження автотранспорту, надання майна в найм, а також здійснення інших видів діяльності не заборонених чинним законодавством для досягнення наступних спільних господарських цілей: отримання доходу (прибутку) з метою його використання на розвиток виробництва, підтримки у належному стані основних засобів, що спільно використовуються, а також використання частини прибутку на задоволення соціальних потреб трудових колективів сторін Договору.

Відповідно до розділу 2 Договору, для швидкого досягнення цілей за даним Договором сторони зобов`язуються: обмінюватися наявною у їхньому розпорядженні інформацією з аспектів взаємного інтересу; у випадку необхідності здійснювати взаємне кредитування та фінансування на безвідсотковій та безоплатній основі у відповідності до угод, що укладаються; виконувати спільні замовлення та замовлення один одного з предмету сумісної діяльності на пріоритетній та пільговій основі.

Розділом 3 Договору встановлено обов`язки Головного управлінням Тилу Міністерства оборони України, а саме, зокрема:

- після підписання Договору передати ТОВ "Старокостянтинівський гарнізон" за актом прийому-передачі нежитлові приміщення, які розташовані у м. Старокостянтинів (надалі - Об`єкти);

- у термін дії Договору не відчужувати та не передавати будь-яким іншим порядком третім особам правоволодіння, або управління майном, яке передано у спільну діяльність стороні-2 за Договором;

- надавати Товариству з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівський гарнізон" відомості стосовно витрат, понесених ГУ Тилу МО України в межах здійснення спільної діяльності;

- передати стороні-2 права та обов`язки, які визначені у діючих на дату підписання цього Договору договорах стосовно переданню у спільну діяльність майна, що були підписані балансоутримувачем чи іншими наділеними ним правом особами.

Розділом 5 Договору встановлено обов`язки Товариства з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівський гарнізон" , а саме, зокрема:

- після підписання Договору прийняти від сторони-1 за актом прийому-передачі не житлові приміщення об`єктів, які розташовані у м. Старокостянтинів;

- вести бухгалтерський облік спільної діяльності з відображенням його доходів та видатків у окремому балансі;

- прийняти від сторони-1 права та обов`язки, які визначені у діючих на дату підписання цього Договору договорах стосовно переданого в спільну діяльність майна, що були підписані балансоутримувачем чи іншими наділеними ним таким правом особами.

Спільним майном за даним Договором є майно і майнові права сторони-1 залишкова балансова вартість якого становить 948 916,55 грн., а також грошові кошти, майно, трудова участь, майнові права, залучені інвестиції, професійні та інші знання, навички й уміння, ділова репутація ділові зв`язки, підприємницька ініціатива та інші права, що належать стороні-2, що сторонами оцінено в 189 783,31 грн. також майно, створене або придбане сторонами в результаті сумісної діяльності. (п. 8.1. Договору).

Відповідно до п. 9.1. Договору, всі доходи, що отримуються за даним Договором у результаті сумісної діяльності використовуються в першу чергу на відшкодування матеріальних витрат.

Прибуток, згідно з п. 9.2. Договору, що отримується сторонами від сумісної діяльності, підлягає розподілу у відношенні, пропорційно внескам сторін: стороні-1 - 80%, стороні-2 - 20%.

Підбиття підсумків сумісної діяльності і розподіл прибутку між сторонами здійснюється на підставі окремого балансу, який складає сторона-2, впродовж 10 днів після дати, встановленої для подання квартальної (річної) звітності. (п. 9.3. Договору).

Фактичний розподіл прибутку здійснюється шляхом перерахування відповідної частки прибутку стороні-1 та утримання відповідної частки прибутку стороною-2. (п. 9.5. Договору).

Відповідно до п. 11.1. Договору, його укладено терміном на 5 років і його термін дії становить з моменту підписання до 24 липня 2010 року.

Договір може бути пролонгований (продовжений) сторонами за взаємною згодою на визначений або невизначений термін (п. 11.2. Договору).

У випадку припинення дії даного Договору, після відшкодування сторонами у встановленому порядку боргів, повернення сторонам внесеного ними майна, кошти та майно, що залишились, розподіляються між сторонами у співвідношенні 80% на 20%. (п. 11.4. Договору).

Згідно з п. 12.2. Договору, даний договір може бути розірваний за заявою однієї із сторін у випадку невиконання другою стороною своїх зобов`язань. У цьому випадку всі невигідні наслідки розірвання покладаються на винну сторону.

Додатковою угодою від 01.03.2006 до Договору, а саме пунктом 1 сторони погодили, що у зв`язку з припиненням діяльності ГУТТ МО України, як юридичної особи та його реорганізації шляхом приєднання до державного господарського об`єднання "Концерн "Військторгсервіс", який є правонаступником усіх майнових прав та обов`язків зазначеного управління, усі права та обов`язки за Договором, які виконувало ГУТТ МО України, переходять до його правонаступника - Державного господарського об`єднання "Концерн "Військторгсервіс".

Пунктом 2.1. Додаткової угоди від 01.03.2006 до Договору сторони домовились у тексті Договору замінити Головне управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України на Державне господарське об`єднання "Концерн "Військторгсервіс" у всіх відмінках.

Дана угода набирає чинності з 01 березня 2006 року (п. 3. Додаткової угоди).

Відповідно до п. 1. Угоди від 23.06.2006 про внесення змін та доповнень до Договору (надалі - Угода від 23.06.2006) сторони дійшли до взаємної згоди продовжити правовідносини, що визначені Договором.

Пунктами 3.1., 3.2., 3.3 Угоди від 23.06.2006 сторони домовились: у пункті 8.1. Договору слова та цифри " 948 916,55 грн." замінити на " 1 079 965,14 грн.", а слова та цифри " 189 783,31 грн." замінити на 194 393,73 грн."; у пункті 9.2. Договору цифру " 80" замінити на цифру " 82", а цифру " 20" замінити на цифру " 18"; у пункті 11.4. Договору цифру " 80" замінити на цифру " 82", а цифру " 20" замінити на цифру " 18".

Згідно з п. 4 Угоди, зобов`язання сторін, що визначені цією Угодою, діють з 01 липня 2006 року і до моменту припинення (розірвання) договору.

Відповідно до п. 1. Угоди від 27.02.2007 про внесення змін та доповнень до Договору (надалі - Угода від 27.02.2007) сторони дійшли до взаємної згоди продовжити правовідносини, що визначені Договором.

Пунктом 3.1. Угоди від 27.02.2007 сторони домовились п. 8.1. Договору викласти у такій редакції: "Спільним майном за даним Договором є майно і майнові права сторони-1" вартість згідно незалежної експертної оцінки якого становить 5 616 179,00 грн., а також грошові кошти, майно трудова участь, майнові права, залучені інвестиції, професійні та інші знання, навички та вміння, ділова репутація, ділові зв`язки, підприємницька ініціатива та інші права, що належать стороні-2, що сторонами оцінено в розмірі 1 010 912,22 грн., а також майно, створене або придбане сторонами в результаті сумісної діяльності.".

Згідно з п. 4 Угоди, зобов`язання сторін, що визначені цією Угодою, діють з 28 лютого 2007 року і до моменту припинення (розірвання) договору.

Відповідно до п. 1. Угоди від 30.08.2007 про внесення змін та доповнень до Договору (надалі - Угода від 30.08.2007) сторони дійшли до взаємної згоди продовжити правовідносини, що визначені Договором.

Пунктами 3.1., 3.2. Угоди від 30.08.2007 сторони домовились: у пункті 9.2. Договору цифру " 82" замінити на цифру " 90", а цифру " 18" замінити на цифру " 10"; у пункті 11.4. Договору цифру " 82" замінити на цифру " 90", а цифру " 18" замінити на цифру " 10".

Згідно з п. 4 Угоди, зобов`язання сторін, що визначені цією Угодою, діють з 01 вересня 2007 року і до моменту припинення (розірвання) договору.

Відповідно до п. 1. Угоди від 30.10.2009 про внесення змін та доповнень до Договору (надалі - Угода від 30.10.2009) сторони дійшли до взаємної згоди продовжити правовідносини, що визначені Договором.

Пунктом першим Угоди від 30.10.2009 сторони виклали п. 11.1 Договору в наступній редакції: "Договір є укладеним з моменту його підписання сторонами і його термін дії становить з дати підписання і діє до 24 липня 2020 року включно.".

Відповідно до п. 4 Угоди від 30.10.2009 сторони визначили, що інші умови договору, не порушені цією угодою, є незмінними і сторони підтверджують по ним свої зобов`язання.

Додатковою угодою від 01.04.2011 про внесення змін до Договору (надалі - Додаткова угода від 01.04.2011), а саме п. 1., зазначено, що у зв`язку із припиненням зобов`язань стороною-1 за Договором, усі права та обов`язки за Договором, які виконувала сторона-1, переходять до правонаступника сторони-1 за Договором - сторони-2, окрім наявної та несплаченої кредиторської заборгованості за Договором.

Пунктом 2. Додаткової угоди від 01.04.2011 сторони домовились у тексті Договору замінити найменування сторони-1 на Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерінвестгруп" (стоорна-2) у всіх відмінках.

Відповідно до п. 1. Додаткової угоди від 26.04.2011 про внесення змін та доповнень до Договору (надалі - Додаткова угода від 26.04.2011), Концерн "Військторгсервіс", ТОВ "Інтерінвестгруп" та ТОВ "ДПА Компані" вирішили у тексті Договору назву сторони-2 "Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерінвестгруп" замінити на назву "Товариство з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" у всіх відмінках.

Крім того, п. 2 Додаткової угоди від 26.04.2011 сторони виключили розділ 15 Договору та відповідно визначили, що розділи 16 і 17 вважати розділами 15 та 16.

Пунктом 3 Додаткової угоди від 26.04.2011 сторони виклали у новій редакції розділ Договору «Юридичні адреси, банківські реквізити та підписи Сторін.».

Відповідно до п. 6 Додаткової угоди від 26.04.2011, дана угода набирає чинності з 01 квітня 2013 року і діє до моменту припинення чи розірвання Договору, невід`ємною частиною якого вона є.

01.04.2013 на виконання умов договору сторони підписали Акт приймання-передачі основних фондів в спільну діяльність ТОВ «ДПА Компані».

Отже, виходячи з зазначених вище обставин, на момент звернення до суду з даним позовом учасниками Договору №140/5/877 про спільну діяльність (простого товариства) від 25.07.2005 виступають: Концерн "Військторгсервіс" (сторона-1 за договором) та Товариство з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані" (сторона-2 за договором). Договір є чинним та діє до 24.04.2020 включно.

Позивач, звертаючись позовом про дострокове розірвання Договору №140/5/877 про спільну діяльність (простого товариства) від 25.07.2005, обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач на даний час всупереч умовам договору використовує державне майно у власних цілях, передаючи його в оренду чи суборенду іншим господарюючим суб`єктам без будь-якої оплати частини прибутку на користь Концерну «Військторгсервіс» та будь-якої оплати податків і зборів, встановлених діючим законодавством для підприємств, які ведуть спільну господарську діяльність, що є грубим порушенням розділу 5 договору про спільну діяльність, та свідчить про завдання ТОВ "ДПА Компані" прямих збитків державі в особи Міністерства оборони України та позивачу.

Також, комісією, створеної на підставі наказу начальника Головного управління майна та ресурсів від 19 листопада 2018 року, з перевірки об`єктів державного нерухомого майна у м. Старокостянтинові, яке перебуває на балансі Концерну «Військторгсервіс» та знаходиться у користуванні ТОВ "ДПА Компані" згідно договору від 25 липня 2005 року № 140/5/877 про спільну діяльність (простого товариства), було встановлено порушення відповідачем вимог пожежної безпеки; відсутність охорони приміщень.

Крім того, позивач посилається на лист Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 27.02.2019 № 47/23-25-510/2019, яким Концерн «Військторгсервіс» було повідомлено, що нерухоме майно по вул. Миру, 1/3 у м. Старокостянтинові, яке перебуває в користуванні ТОВ «ДПА Компані», знаходиться в аварійному стані та може призвести до загибелі людей.

Серед підстав для дострокового розірвання договору позивач також посилається на недання відповідачем інформації, що стосується бухгалтерського обліку спільної діяльності, яка була витребувана у відповідача листом від 14.11.2018 за вих. №07/2394 згідно з умовами розділу 5 договору.

Окрім зазначених вище підстав для розірвання договору, позивач також посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору в частині сплати належного позивачу прибутку від спільної діяльності та податків до бюджету, пов`язаних із спільною діяльністю.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на добросовісне виконання умов Договору № 140/5/877 про спільну діяльність (простого товариства) від 25.07.2005 та недоведеність заявлених позовних вимог належними засобами доказування.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. ст. 628, 629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 180 ГК України також визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Як встановлено судом, укладений між сторонами Договір №140/5/877 про спільну діяльність (простого товариства) від 25 липня 2005 року (зі змінами та доповненнями) за своєю правою природою є договором про спільну діяльність, який регулюється положеннями глави 77 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1130 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Частиною 2 ст. 1130 ЦК України визначено, що спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до ст. 1132 ЦК України, за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 1135 ЦК України під час ведення спільних справ кожний учасник має право діяти від імені всіх учасників, якщо договором простого товариства не встановлено, що ведення справ здійснюється окремими учасниками або спільно всіма учасниками договору простого товариства. У разі спільного ведення справ для вчинення кожного правочину потрібна згода всіх учасників. У відносинах із третіми особами повноваження учасника вчиняти правочини від імені всіх учасників посвідчується довіреністю, виданою йому іншими учасниками, або договором простого товариства.

В силу ст. 1139 ЦК України, прибуток одержаний учасниками договору простого товариства в результаті їх спільної діяльності, розподіляється пропорційно вартості вкладів учасників у спільне майно, якщо інше не встановлено договором простого товариства або іншою домовленістю учасників.

Статтями 1137 та 1139 ЦКУ встановлено порядок відшкодування витрат та збитків учасників та розподіл прибутку за договором про спільну діяльність.

Так, порядок відшкодування витрат і збитків, пов`язаних із спільною діяльністю учасників, визначається за домовленістю між ними. У разі відсутності такої домовленості кожний учасник несе витрати та збитки пропорційно вартості його вкладу у спільне майно.

Прибуток, одержаний учасниками договору простого товариства в результаті їх спільної діяльності, розподіляється пропорційно вартості вкладів учасників у спільне майно, якщо інше не встановлено договором простого товариства або іншою домовленістю учасників.

Згідно з ч. 2 ст. 1142 ЦК України учасник договору простого товариства, укладеного на визначений строк, або договору, у якому досягнення мети визначено як скасувальна умова, має право вимагати розірвання договору у відносинах з іншими учасниками через поважну причину з відшкодуванням іншим учасникам реальних збитків, завданих розірванням договору.

Пунктом 12.2 договору про спільну діяльність від 25.07.2005 № 140/5/887 передбачено, що договір може бути розірваний за заявою однієї із сторін у випадку невиконання іншою стороною свої зобов`язань. У цьому випадку всі невигідні наслідки розірвання покладаються на винну сторону.

Згідно з ч. 2 ст. 652 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Таким чином, діючим законодавством передбачено, що підставою для розірвання договору у судовому порядку може бути доведений належними та допустимими доказами факт порушення стороною умов договору, зокрема, і не виконання своїх зобов`язань за договором.

При цьому, при вирішенні відповідного спору суди мають оцінити істотність такого порушення, тобто дослідити його наслідки та визначити чи була у даному випадку заподіяна шкода, яка позбавляє іншу сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Отже, обов`язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

При розгляді такої справи, позивач, розраховуючи на задоволення позовних вимог, повинен довести:

- наявність шкоди, завданої йому відповідачем порушенням умов договору;

- чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати;

- наскільки він позбавився того, на що він розраховував, з огляду на термін, на який укладався договір, враховуючи і заборгованість, яку допустив відповідач у певний проміжок часу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-75цс13 від 18.09.2013 року.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як свідчать додані до справи докази та підстави заявленого позову, позивач жодним чином не посилається на наявність шкоди завданої йому відповідачем порушенням умов договору, а також не зазначає наскільки він позбавився того, на що він розраховував, з огляду на термін, на який укладався договір, враховуючи і заборгованість, яку допускав відповідач у певні проміжки часу.

Крім того, судом враховано, що позивач належними засобами доказування не спростував докази долучені відповідачем до матеріалів справи на підтвердження належного виконання умов договору в частині сплати податків до бюджету та перерахування на рахунок позивача коштів в якості частини прибутку за договором. Наявність довідок, складених позивачем, та довідок банку про закриття або відкриття рахунків не свідчить про не находження коштів та їх повернення на рахунок відповідача.

В матеріалах справи відсутні будь-які розрахунки, завданих позивачу збитків, у зв`язку порушенням відповідачем умов договору, а також відсутні судові рішення щодо стягнення з відповідача заборгованості за спірним договором у період з 01 квітня 2013 року (дата початку виконання відповідачем зобов`язань за договором) по 14 березня 2019 року (дата звернення з даним позовом до суду).

При цьому, порушення, на які відповідач посилається як на підставу розірвання договору, були зафіксовані позивачем тільки у 2018 році, тобто після тривалого виконання договору сторонами та фактично носять одноразовий характер, а відтак не свідчать про завдання позивачу шкоди та істотність порушень умов договору, що можна вважати підставою для його розірвання.

Щодо передачі третім особам у користування приміщень на умовах оренди, то правомірність таких дій відповідача та особи, яка виконували обов`язки сторони за договором раніше - ТОВ "Інтерінвестгруп", була встановлена Київським апеляційним господарським судом під час розгляду справи № 910/1094/14, що в силу положень ч. 4 ст. 75 ГПК України, не потребує повторного доведення.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо всіх інших пояснень та доводів учасників судового процесу суд зауважує наступне.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші пояснення та доводи учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судовий збір за розгляд справи до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 15.10.2019.

СуддяА.І. Привалов