ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2019 справа № 914/934/19

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Сухович Ю.О., за участі секретаря судового засідання Зусько І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут», м.Львів

до відповідача Львівського державного університету внутрішніх справ, м.Львів

про стягнення 65 703,30 грн. заборгованості, з яких 24 267,29 грн. основний борг, 34 182,90 грн. пеня, 2 848,57 грн. три проценти річних та 4 404,54 грн. інфляційні нарахування.

За участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

Процес.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» до Львівського державного університету внутрішніх справ про стягнення 65 703,30 грн. заборгованості, з яких 24 267,29 грн. основний борг, 34 182,90 грн. пеня, 2 848,57 грн. три проценти річних та 4 404,54 грн. інфляційні нарахування.

Позов обґрунтовано тим, що на виконання укладеного між сторонами договору №41АВ797-265-19 на постачання природного газу від 22.01.2019 р. позивачем за період січень-лютий було передано у власність відповідачу природній газ на загальну суму 1 404 861,23 грн. За умовами договору відповідач зобов`язувався оплачувати постачальнику вартість газу на умовах та в обсягах, визначених договором. Оскільки оплату за поставлений природній газ відповідач провів не в повному обсязі, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою від 20.05.2019 р. суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, ухвалив розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначив на 11.06.2019 р.

Ухвалою від 11.06.2019 р. суд відклав розгляд справи по суті на 25.06.2019 р.

В судовому засіданні 25.06.2019 р. судом оголошено перерву до 09.07.2019 р.

Ухвалою від 09.07.2019 р. суд постановив перейти від спрощеного до загального позовного провадження, розгляд справи почати зі стадії відкриття провадження у справі та призначив підготовче засідання на 20.08.19 р.

Ухвалою суду від 20.08.2019 р. підготовче засідання відкладено на 03.09.2019 р., з підстав наведених в даній ухвалі.

Ухвалою суду від 03.09.2019 р. підготовче засідання відкладено на 09.09.2019р.

Ухвалою від 09.09.2019р. суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про допит свідка.

Ухвалою від 09.09.2019р. суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 24.09.2019 р.

Ухвалою суду від 24.09.2019р. на підставі поданого представником відповідача клопотання, розгляд справи по суті відкладено на 09.10.2019р..

Представник позивача в судове засідання 09.10.2019р. не з`явився, причин неявки не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи, представник позивача був повідомлений під розписку у судовому засіданні, що відбулось 24.09.2019р.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання 09.10.2019р. не забезпечив, причин неявки не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується поштовим повідомленням штрихкодовий ідентифікатор №79 7 від 30.09.2019р. про вручення відповідачу 02.10.2019 р. ухвали суду від 24.09.2019 р.

Відводів складу суду сторонами не заявлено. Станом на час розгляду справи клопотання, заяви від сторін не надходили.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Суд, враховуючи належне повідомлення сторін про дату, час, місце проведення судового засідання та достатність документів наявних у матеріалах справи для вирішення спору по суті, не вважає відсутність представників сторін перешкодою для вирішення спору по суті, по наявних матеріалах справи.

У судовому засіданні 09.10.2019 р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Правова позиція сторін.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на укладений між сторонами договір на постачання природного газу №41АВ797-265-19/12 від 22.01.2019р. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань по якому станом на 25.04.2019р. виникла заборгованість за поставлений природний газ в сумі 24 267,29 грн., яку позивач просить стягнути, посилаючись при цьому, на положення ст.ст. 509, 525, 526, 625 ЦК України, 193 ГК України.

Позивач зазначає, що відповідач в порушення умов договору, підписавши акти приймання-передачі природного газу, свого обов`язку щодо оплати за поставлений природний газ не виконав, що стало підставою звернення ТзОВ "Львівгаз збут" з позовом до господарського суду про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений природний газ в сумі 24 267,29 грн., пені в сумі 34 182,90 грн., 3% річних в сумі 2 848,57 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 4 404,54 грн.

Правова позиція відповідача.

Відповідач посилаючись на умови договору №41АВ797-265-19/12 від 22.01.2019р. зазначає, що договір діє в частині постачання газу з 01.01.2019 р. по 28.02.2019 р. Згідно п.2.1. договору плановий обсяг постачання газу - до 80 000,00 куб. м. Відповідно до платіжних доручень №4221 від 20.02.2019 р. сплачено 300 000,00 грн.; №4222 від 20.02.2019 р. сплачено 123 208,81 грн.; №4736 від 28.03.2019 р. сплачено 568 779,68 грн.; №4737 від 28.03.2019 р. сплачено 46 395,51 грн., всього 1 038 384,00 грн. Вказані суми були сплачені на підставі виставлених позивачем рахунків-актів на загальну суму 1 038 384,00 грн. Рахунок-акт на оплату 24 267,29 грн. за спожитий газ на адресу відповідача не надходив.

Відповідач зазначає, що позивач безпідставно посилається на п.4.1 договору, зазначаючи, що розрахунковий період за договором становить один календарний місяць - з 7.00 години першого дня місяця до 7.00 години першого дня наступного місяця включно. Жодних звернень позивача до відповідача щодо врегулювання в досудовому порядку спірних ситуацій не було, а оскільки договором не обумовлено конкретні строки оплати, звернення з позовом та нарахування штрафних санкцій, на думку відповідача, є необгрунтованим.

Відповідач не погоджується із періодами нарахування позивачем 3% річних, інфляційних втрат та пені, зазначаючи, що якщо припустити існування заборгованості, то річні, інфляційні та пеня повинні були нараховуватись з 29.03.2019 р.

Враховуючи вимоги бюджетного законодавства України відповідач може брати фінансові зобов`язання на погашення заборгованості перед позивачем виключно в рамках укладеного договору №41АВ797-265-19/12 від 22.01.2019р.

У зв`язку з вищенаведеним, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Обставини встановлені судом.

22.01.2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» (постачальник) та Львівським державним університетом внутрішніх справ (споживач) укладено договір №41АВ797-265-19/12 на постачання природного газу.

Згідно п.1.2.-п.1.3. договору постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2019 році природний газ (далі газ), а споживач зобов`язується оплатити вартість газу - до 80,000 тис. куб. м. Планові обсяги постачання газу по місяцях січень - 30 тис. м3, лютий - 50 тис. м3.

Відповідно до п.3.5. - п. 3.6. договору загальна сума договору складається із місячних сум вартості газу поставленого споживачеві за даним договором. Гранична ціна даного договору становить 1 038 384,00 (один мільйон тридцять вісім тисяч триста вісімдесят чотири гривні) грн. 00 коп. у тому числі ПДВ 173 063 грн. 00 коп. Дана гранична ціна передбачає максимальну величину коштів, які споживач (замовник) сплатить постачальнику (учаснику) за природний газ за цим договором відповідно до проведеної процедури закупівлі природного газу.

Згідно п.4.1. договору розрахунковий період за договором становить один календарний місяць - з 7.00 години першого дня місяця до 7.00 години першого дня наступного місяця включно.

Відповідно до п.4.2. договору оплата газу здійснюється споживачем шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника.

Згідно п.6.2. договору у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом ІV договору, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу.

Позивач поставив відповідачу природний газ за січень-лютий 2019 року згідно договору на постачання природного газу від 01.01.2019 р. №41АВ797-265-19/12.

Між сторонами підписано акти приймання-передачі природного газу № ЗЛВ89007221 від 31.01.2019 р. на суму 765 418,81 грн. та № ЗЛВ8901350 від 28.02.2019 р. на суму 639 442,42 грн.

Відповідач за поставлений йому газ оплатив частково, залишок суми заборгованості становить 24 267,29 грн.

Позивач на підставі п.6.2. договору нарахував відповідачу пеню в сумі 34 182,90 грн.

Також на підставі ст.625 ЦК України позивач нарахував 3% річних в сумі 2 848,57 грн. та інфляційні втрати в сумі 4 404,54 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача 65 703,30 грн. заборгованості, з яких 24 267,29 грн. основний борг, 34 182,90 грн. пеня, 2 848,57 грн. три проценти річних та 4 404,54 грн. інфляційні нарахування.

Висновки суду.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За умовами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір №41АВ797-265-19/12 на постачання природного газу укладений 22.01.2019 р.

Згідно ч.1, ч.2 ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з приписами ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 2 розділу ІІ Правил постачання природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 р. №2496 (далі по тексту - Правила постачання природного газу) визначено, що постачання природного газу споживачу здійснюється за договором постачання природного газу, який укладається відповідно до вимог цього розділу, за яким постачальник зобов`язаний поставити споживачу природний газ у необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.

Зважаючи на вищенаведене, до укладеного між сторонами договору застосовуються положення купівлю-продаж.

Як зазначено вище, планові обсяги постачання газу для відповідача відповідно до умов договору становлять січень - 30 тис. м3, лютий - 50 тис. м3.

Факт виконання позивачем своїх зобов`язань по договору підтверджується актами приймання-передачі природного газу №ЗЛВ89007221 від 31.01.2019 р. на суму 765 418,81 грн. та № ЗЛВ89013150 від 28.02.2019 р. на суму 639 442,42 грн., які підписані сторонами згідно умов договору на постачання природного газу від 01.01.2019 р. №41АВ797-265-19.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем оплачено обсяг газу 30 тис. м3 за січень 2019 р. та 50 тис. м3 за лютий 2019 р.

Проте, як вбачається з акту №ЗЛВ89007221 приймання-передачі природного газу від 31.01.2019р., відповідач у січні 2019 р. спожив 58,97 тис. м3 газу, а згідно акту №ЗЛВ89013150 від 28.02.2019р. в лютому 2019 р. спожив 53,289 тис. м3 газу, тобто 32,259 тис. м3 понад договірного обсягу природного газу на загальну суму 24 267,23 грн.

Відповідач не заперечує, що ним спожито понаддоговірні обсяги природного газу у січні -лютому 2019 р.

Згідно п.11.9 договору при вирішенні питань, що не врегульовані цим договором, сторони зобов`язуються керуватися Законом України «Про ринок природного газу, Правилами постачання газу, Кодексом ГРС, Кодексом ГРМ, іншими діючими нормативно-правовими актами, що регулюють правовідносини на ринку природного газу.

Відповідно до п.10 Правил постачання природного газу споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді має самостійно і завчасно обмежити (припинити) власне газоспоживання. В іншому разі до споживача можуть бути застосовані відповідні заходи з боку постачальника, передбачені цим розділом та розділом VI цих Правил, у тому числі примусове обмеження (припинення) газопостачання.

Споживач та його постачальник мають право на коригування протягом розрахункового періоду підтверджених обсягів природного газу відповідно до умов договору постачання природного газу.

Якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу його постачальником буде перевищувати підтверджений обсяг природного газу на цей період, споживач має компенсувати постачальнику вартість різниці між підтвердженим обсягом природного газу та фактичним об`ємом (обсягом) споживання природного газу за ціною вартості природного газу, визначеною договором постачання природного газу. При цьому постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, які розраховуються відповідно до пункту 1 розділу VI цих Правил.

Доказів оплати, як і доказів неотримання або відмови відповідача від отримання природного газу від позивача в більшому об`ємі, матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Слід зазначити, що умовами укладеного між сторонами договору не передбачено строку оплати поставленого газу.

Договір містить лише п.4.1. договору який передбачає, що розрахунковий період за договором становить один календарний місяць - з 7.00 години першого дня місяця до 7.00 години першого дня наступного місяця включно.

Поняття розрахунковий період міститься у розділі 3 Правил обліку природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженого наказом Міністерства палива та енергетики України від 27.12.2005 р. № 618, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.01.2006 р. за №67/11941, згідно якого розрахунковий період - календарний місяць, за який здійснюється оплата за поставлений та реалізований споживачу газ відповідно до умов договору.

Згідно п.5 розділу І Правил постачання природного газу, розрахунковий період - газова доба та/або газовий місяць, визначені Кодексом газотранспортної системи на ринку природного газу, щодо якої (якого) між споживачем та його постачальником визначаються певні обсяги відбору/споживання природного газу та здійснюються відповідні розрахунки.

Згідно ч.1, ч.2 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст.252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

З аналізу вищевказаних норм слідує, що розрахунковий період це період за який здійснюється оплата, а не період у якому або протягом якого здійснюється оплата, як це помилково трактував позивач при поданні позову.

Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України (п.1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Враховуючи, що укладеним між сторонами договором чітко не встановлено строк (термін) оплати поставленого газу, а згідно ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, відтак застосуванню підлягає ч.1 ст. 692 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, акт приймання-передачі природного газу № ЗЛВ89007221 від 31.01.2019 р. на суму 765 418,81 грн. повинен бути оплачений 31.01.2019 р., акт № ЗЛВ89013150 від 28.02.2019 р. на суму 639 442,42 грн. повинен бути оплачений 28.02.2019р.

Позивач поставив відповідачу газ за січень та лютий 2019 р. на загальну суму 1 404 861,23 грн.

Відповідач оплатив поставлений газ на загальну суму 1 380 594,00 грн. Факт оплати підтверджується платіжними дорученнями №4221 від 20.02.2019 р. на суму 300 000,00 грн.; №4222 від 20.02.2019 р. на суму 123 208,81 грн.; №4236 від 20.02.2019р. на суму 46 786,00 грн.; №4217 від 20.02.2019 р. на суму 295 424,00 грн. №4736 від 28.03.2019 р. на суму 568 779,68 грн.; №4737 від 28.03.2019 р. на суму 46 395,51 грн.

Відповідач, в ході розгляду справи заперечував, що кошти в сумі 46 786,00 грн. (платіжне доручення № 4236 від 20.02.2019 р.) та 295 424,00 грн. (платіжне доручення № 4217 від 20.02.2019р.) сплачені відповідно до актів приймання-передачі природного газу № ЗЛВ89007221 від 31.01.2019 р. на суму 765 418,81 грн. та № ЗЛВ89013150 від 28.02.2019 р. на суму 639 442,42 грн.

Як вбачається із заяви, якою позивач долучив до матеріалів справи платіжні доручення № 4236 від 20.02.2019 р. на суму 46 786,00 грн. та № 4217 від 20.02.2019р. на суму 295 424,00 грн., він звертає увагу суду на те, що реквізити договору зазначені у призначенні платежу вказаних платіжних доручень невірні. Кошти спрямовані позивачем на виконання договору вказаного у позовній заяві. Як пояснює представник позивача у заяві, вказаний відповідачем у платіжних дорученнях договір втратив чинність в грудні 2018 року і проплат по ньому не могло бути.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість по договору №26-ПЛ/41 АВLvz1032-18 від 05.02.2018 р. станом на 19.02.2019 р. відсутня.

Слід зазначити, що пунктом 4.5. як договору від 05.02.2018 р. так і договору від 22.01.2019 р. передбачено, що у разі відсутності графіка погашення заборгованості постачальник має право грошові кошти, отримані від споживача за газ в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості споживача відповідно до черговості її виникнення.

Абзацом 2 п.11 Правил постачання природного газу встановлено, що у випадку недоплати вартості природного газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок відповідно до умов договору постачання природного газу. У разі переплати сума переплати зараховується в рахунок оплати на наступний розрахунковий період або повертається на поточний рахунок споживача на його письмову вимогу.

Враховуючи абзац 2 п.11 Правил постачання природного газу, позивач правомірно зарахував кошти сплачені відповідачем згідно платіжних доручень платіжні доручення № 4236 від 20.02.2019 р. на суму 46 786,00 грн. та № 4217 від 20.02.2019р. на суму 295 424,00 грн., в рахунок погашення боргу по договору від 22.01.2019 р.

У відповідності із ст.193 ГК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що позивач просить стягнути з відповідача основний борг в сумі 24 267,29 грн. Однак, враховуючи, що позивачем поставлено газ на суму 1 404 861,23 грн., відповідачем сплачено 1 380 594,00 грн., відтак основний борг становить 24 267,23 грн., який підлягає стягненню з відповідача.

Хоча при нарахуванні пені, 3% річних та інфляційних втрат позивач вказував суму основного боргу 24 267,23 грн.

Враховуючи вищенаведене суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення основного боргу підлягає до задоволенні частково, а саме в сумі 24 267,23 грн., а не 24 267,29 грн. як просить позивач у позовній заяві.

Щодо нарахованих позивачем інфляційних втрат, 3% річних та пені суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Слід також зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

В силу ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п.6.2. договору у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом ІV договору, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в сумі 34 182,90 грн. за період з 01.02.2019р. по 21.02.2019р. від суми боргу 765 418,81 грн., за період з 01.03.2019 р. по 28.03.2019р. від суми боргу 639 442,42 грн. та з 29.03.2019р. по 25.04.2019р. від суми боргу 24 267,23 грн.

Судом перевірено розрахунок та встановлено, що пеню в сумі 34 182,90 грн. грн., нараховано правильно. Відтак, вказана сума підлягає до стягнення.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається із наявного у матеріалах справи розрахунку, позивач нараховує 3% річних за період з 01.02.2019р. по 21.02.2019р. від суми боргу 765 418,81 грн., за період з 01.03.2019 р. по 28.03.2019р. від суми боргу 639 442,42 грн. та з 29.03.2019р. по 25.04.2019р. від суми боргу 24 267,23 грн.

Інфляційні втрати позивач нараховує за період з 01.02.2019 р. по 21.02.2019 р. від суми боргу 765 418,81 грн. та за період з 01.03.2019р. по 28.03.2019р. від суми боргу 639,442,42 грн.

Судом перевірено розрахунок та встановлено, що 3% річних в сумі 2 848,57 грн., інфляційні в сумі 4 404,54 грн. нараховано правильно.

Відтак, позовні вимоги про стягнення пені в сумі 34 182,90 грн., 3% річних в сумі 2 848,57 грн., інфляційні в сумі 4 404,54 грн. підлягають до задоволення.

Щодо твердження відповідача про неоплату ним суми заборгованості, з огляду на невиставлення позивачем, рахунку на суму 24 267,23 грн., суд зазначає наступне.

Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (п.2 розділу 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704 - далі по тексту - Положення).

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Слід зазначити, що метою складання первинних документів є фіксація факту господарської операції.

Первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити, перелік яких визначено ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Крім того, залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені такі додаткові реквізити (п.п. 2.4 Положення).

Рахунок є документом, який складається в односторонньому порядку та містить лише платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти і не фіксує господарської операції, відтак не є первинним бухгалтерським документом.

Водночас, акти прийому-передачі газу є первинними бухгалтерськими документами, які фіксують господарську операцію, вони підписуються обома сторонами.

В рахунках, які долучені до матеріалів справи відповідачем, вказано лише платіжні реквізити, які повністю співпадають із платіжними реквізитами, зазначеним в укладеному між сторонами договорі.

Отже, ненадання позивачем рахунку не є відкладальною умовою в розумінні ст.212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст.613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку з оплати поставленого газу, про що свідчать підписані між сторонами акти приймання-передачі природного газу №ЗЛВ89007221 від 31.01.2019р. та №ЗЛВ89013150 від 28.02.2019 р.

Крім того, слід зазначити, що умовами укладеного між сторонами договору не передбачено обов`язку позивача виставляти рахунки відповідачу.

Як вже зазначалось, згідно акту №ЗЛВ89007221 приймання-передачі природного газу від 31.01.2019р. відповідач у січні 2019 р. спожив 58,97 тис. м3 газу, а згідно акту №ЗЛВ89013150 приймання-передачі природного газу від 28.02.2019р. в лютому 2019 р. відповідач спожив 53,289 тис. м3 газу, тобто на 32,259 тис. м3 більше ніж передбачено умовами договору.

Водночас слід звернути увагу на те, що вказані акти складені відповідно до договору на постачання природного газу №41АВ797-265-19 від 01.01.2019р. про що вказано в самих актах, та підписані відповідачем без зауважень. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Таким чином, підписавши акти приймання-передачі газу, сторони погодили, що газ у січні 2019р та лютому 2019 р. поставлено згідно умов договору на постачання природного газу №41АВ797-265-19 від 01.01.2019р., відтак твердження відповідача про позадоговірну поставку газу є безпідставними.

Відтак, позов підлягає до задоволення частково. До стягнення з відповідача підлягає 24 267,23 грн. основного боргу, 34 182,90 грн. пені, 2 848,57 грн. 3% річних, 4 404,54 грн. інфляційних нарахувань.

Відповідно ст.78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно ст.79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч.1 ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч. ч. 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч.4 ст.11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд враховує висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Розподіл судових витрат.

В силу ст. 129 ГПК України судові витрати слід покласти на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 11, 509, 530, 549, 599, 611, 612, 625-626, 627-629, 692, 712 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 174, 193, 230, 231 Господарського кодексу України, ст. ст. 13, 74, 77-78, 79, 86, 126, 129, 236- 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Львівського державного університету внутрішніх справ (79007, м.Львів, вул.Городоцька, 26, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» (79039, м.Львів, вул.Золота, 42, ) 24 267,23 грн. основного боргу, 34 182,90 грн. пені, 2 848,57 грн. 3% річних, 4 404,54 грн. інфляційних, 1920,99 грн. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Наказ видати згідно ст. 327 ГПК України.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, встановленому статтями 256-258 ГПК України.

Інформація щодо руху справи розміщена в мережі Інтернет на інформаційному сайті за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua та на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням: http://court.gov.ua.

Повне рішення складено 15.10.2019 року.

Суддя Сухович Ю.О.