ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"15" жовтня 2019 р. м. Київ Справа № 911/2506/19

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянувши заяву Комунального підприємства "Міський магазин" виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) від 01.10.2019 про видачу судового наказу про стягнення з Фізичної особи-підприємця Слободянюка Євгена Георгійовича 11018,91 грн боргу, який виник на підставі договору № ПЧ-П-11056/1056 щодо розміщення засобу пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі від 04.07.2016

ВСТАНОВИВ:

08.10.2019 Комунальне підприємство "Міський магазин" виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) подало до господарського суду Київської області заяву від 01.10.2019 до боржника (ФОП Слободянюка Євгена Георгійовича) про видачу судового наказу.

Дослідивши вимогу заявника на предмет відповідності її приписам ст. ст. 147 - 150 ГПК України, господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у видачі заявнику судового наказу з огляду на таке.

Підстави та порядок видачі судового наказу врегульовано положеннями Розділу ІІ ГПК України.

Частиною 1 ст. 147 ГПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

За ч. 1 ст. 148 ГПК України унормовано, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ГПК України за подання заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір у розмірі, встановленому законом.

У п. 1 ч. 3 ст. 150 ГПК України зазначено, що до заяви про видачу судового наказу додається, зокрема, але не виключно, документ, що підтверджує сплату судового збору.

Згідно з вимог ч. 2 ст. 123 ГПК України вказано, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

За ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У відповідності до пп. 2-1 п. 2 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону передбачено, що за подання до господарського суду заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір - 0,1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" мінімальний прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2019 року складає 1921,00 грн.

Також ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір перераховується в безготівковій або готівковій формі.

У законодавстві не встановлено спеціальних вимог до оформлення платіжних документів, на підставі яких перераховуються суми судового збору. Таке перерахування здійснюється за загальними правилами Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", відповідних нормативно-правових актів Національного банку України та інших роз`яснювальних документів.

Згідно з п. 3.1. Інструкції "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті", затвердженої Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22, унормовано, що платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до вказаної Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до вказаної Інструкції. Платіжне доручення оформляється платником згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Відповідно до інформаційного листа Державної судової адміністрації від 10.11.2011 №12-6621/11 щодо застосування Закону України "Про судовий збір" зазначено, що документом про сплату судового збору є квитанція установи банку або відділення зв`язку, які прийняли платіж або платіжне доручення, підписане уповноваженою посадовою особою банку і скріплене печаткою установи банку з відміткою про дату виконання платіжного доручення. При сплаті судового збору готівкою до документа, щодо якого вчинюється відповідна дія, додається оригінал квитанції кредитної установи, яка прийняла платіж, а при перерахуванні судового збору з рахунка платника - останній примірник платіжного доручення з написом (поміткою) кредитної установи такого змісту: "Зараховано в дохід бюджету _ грн. (дата)". Цей напис скріплюється першим і другим підписами посадових осіб, відбитком печатки кредитної установи з відміткою дати виконання платіжного доручення.

Окрім того, пп. 2.21 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою мають містити відомості про те, яка саме позовна заява (заява, скарга, дія) оплачується судовим збором.

Документ про сплату судового збору додається до позовної заяви, апеляційних і касаційних скарг на рішення та постанови суду, до інших заяв щодо здійснення судом певних дій, за які передбачено сплату судового збору відповідно до Закону України "Про судовий збір".

За таких обставин документом про сплату судового збору є оригінал квитанції установи банку або відділення поштового зв`язку, які прийняли платіж, платіжне доручення, підписане уповноваженою посадовою особою і скріплене печаткою установи банку з відміткою про дату виконання платіжного доручення. Відповідний документ подається до господарського суду тільки в оригіналі. Копії, у тому числі виготовлені із застосуванням технічних засобів (фотокопії тощо), такого документа не можуть бути належним доказом сплати судового збору. Подібного висновку притримується і Верховний Суд в ухвалах від 29.10.2018 у справі №757/7529/17-ц, від 10.08.2018 у справі № 911/3416/17.

Однак, в якості доказу сплати судового збору за подання даної заяви про видачу судового наказу позивачем додано до позовних матеріалів не оригінал, а копію платіжного доручення №2859 від 03.10.2019 на суму 192,10 грн, оскільки поданий позивачем до суду документ містить як оригінал печатки банку платника, так і її копію. Відрізняються і підписи працівників банку, які проставлені на оригіналі та копії печатки банку.

Дані обставини підтверджені актом № 07-13/260/2019 від 08.10.2019, складеним працівниками відділу автоматизованого документообігу та обробки внутрівідомчої службової кореспонденції (Канцелярія) апарату господарського суду Київської області.

З огляду на викладене господарський суд зазначає, що надане суду платіжне доручення про сплату судового збору не може бути прийняте судом як належний та допустимий доказ сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі, оскільки не відповідає вищезазначеним вимогам законодавства, отже заявником при подачі позову до суду не додержано вимог, встановлених п. 1 ч. 3 ст. 150 ГПК України.

Разом з тим, суд вказує, що у відповідності до п. п. 4, 5 ч. 2 ст. 150 ГПК України передбачено, що у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено, зокрема, вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема, інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (п. 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України ).

Як вбачається із заяви Комунального підприємства "Міський магазин" виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), 04.07.2016 між ним та ФОП Слободянюком Євгеном Георгійовичем було укладено договір № ПЧ-П-11056/1056 щодо розміщення засобу пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі.

Відповідно до п. 2.5 вказаного договору передбачено, що плата за облаштування та утримання місця, зазначена в п. 2.2 цього договору, сплачується ФОП Слободянюком Євгеном Георгійовичем на рахунок Комунального підприємства "Міський магазин" виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) щомісячно, починаючи з другого місяця дії цього договору протягом перших п`яти календарних днів другого місяця у вигляді платежу в розмірі не менше ніж плата за облаштування та утримання місця за місяць з обов`язковим підписанням акта приймання-передачі послуг з облаштування та утримання місця за місяць протягом п`яти робочих днів з дня настання наступного місяця.

Згідно з п. п. 2.2, 2.6 договору унормовано, що починаючи з дати укладення цього договору плата за облаштування та утримання місця за один місяць складає суму в розмірі 1097,16 грн. в тому числі ПДВ. Гарантійний внесок, який був внесений для участі у торгах складає суму в розмірі 20000,00 грн та за умовами п. 2.7 договору зараховується в якості авансового платежу за перший та два останні місяці строку дії цього договору.

Заявник зазначає, що боржник частково сплатив вартість послуг з облаштування та утримання місця, внаслідок чого сума боргу боржника перед заявником складає 8777,28 грн. Також заявником було нараховано боржнику 1675,63 грн втрат від інфляції та 566,00 грн 3% річних.

Однак суд вказує, що з поданих в обгрунтування заявлених вимог документів вбачається, що заявником не надано до суду банківських виписок або довідки з банку, або інших первинних документів, які б підтверджували факт існування заборгованості боржника у заявленій заявником у заяві про видачу судового наказу сумі.

Суд встановив, що заявником було подано до суду в якості доказу існування боргу лише бухгалтерську довідку, підписану провідним бухгалтером заявника.

Водночас, за приписами ч.ч. 3, 6 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що інформація, яка міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Пунктом 42 розділу ІІІ Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, визначено, що підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 57 розділу IV Положення № 75 інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного).

Згідно з п.60 розділу IV Положення № 75 особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

Банк забезпечує ведення синтетичного обліку за допомогою рахунків II, III, IV порядків Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 11 вересня 2017 року за № 89 (зі змінами). Детальна інформація про кожного контрагента та кожну операцію фіксується на рівні аналітичного обліку на аналітичних рахунках. Аналітичні рахунки повинні містити обов`язкові параметри, визначені нормативно-правовими актами Національного банку України. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожними відповідним рахункам синтетичного обліку.

При цьому, п.п.62, 63, 65, 66 розділу IV Положення № 75 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Банк у разі втрати клієнтом виписки з його особового рахунку на вимогу клієнта видає дублікат.

Виписки з аналітичних рахунків з обліку внутрішньобанківських операцій роздруковуються на паперових носіях у разі потреби з періодичністю, визначеною згідно з внутрішнім положенням банку.

Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам та органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України.

З наведеного вбачається, що належними та достовірними в розумінні ст. ст. 76, 78 ГПК України доказами наявності заборгованості за господарськими операціями є банківські виписки, довідки з банків тощо, що формуються за наслідками виконаних операцій по особовому рахунку клієнта (позивача).

Водночас, заявником було подано до суду в підтвердження суми наявної заборгованості лише бухгалтерську довідку за підписом провідного бухгалтера, що не може прийматись судом як належний та допустимий доказ, позаяк складений заінтересованою особою та не є належним доказом в контексті вищезазначених положень закону.

Також заявником не подано до суду підписаних боржником актів приймання-передачі послуг з облаштування та утримання місця, обов`язок щодо складення яких передбачений п.2.5 договору № ПЧ-П-11056/1056 щодо розміщення засобу пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі від 04.07.2016.

Отже, заявником не додано до заяви про видачу судового наказу належних та допустимих доказів наявності заборгованості, а відтак, у суду відсутні підстави вважати заявлену позивачем вимогу безспірною.

Наведене свідчить про недотримання заявником при зверненні до суду, окрім іншого, вимог п. 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 152 ГПК України встановлено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу.

Враховуючи викладені обставини, господарський суд, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 152 ГПК України, дійшов висновку про наявність підстав для винесення ухвали про відмову у видачі судового наказу про стягнення з Фізичної особи-підприємця Слободянюка Євгена Георгійовича 11018,91 грн боргу, який виник на підставі договору № ПЧ-П-11056/1056 щодо розміщення засобу пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі від 04.07.2016, у зв`язку з недотриманням заявником на момент звернення до суду із заявою від 01.10.2019 вимог п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України.

За ч. 2 ст. 152 ГПК України передбачено, що про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Разом з тим, суд роз`яснює заявнику, що відповідно до ч. 1 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Керуючись ст. 148, п. 1 ч. 1 ст. 152, ст. 153, ст. 234 ГПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити Комунальному підприємству "Міський магазин" виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) у задоволенні заяви про видачу судового наказу від 01.10.2019 про стягнення з Фізичної особи-підприємця Слободянюка Євгена Георгійовича 11018,91 грн боргу, який виник на підставі договору № ПЧ-П-11056/1056 щодо розміщення засобу пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі від 04.07.2016.

Ухвала набирає законної сили негайно після її прийняття та відповідно до ст. 256 ГПК України та підпункту 17.5 пункту 17 частини 1 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її підписання.

З інформацією про дане судове рішення учасники справи можуть ознайомитися на сайті: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В.М. Антонова