РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.10.2019Справа № 910/8899/19

За позовом Київського дочірнього підприємства "НМУ "Електропівденмонтаж"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрмонтаженерго"

про стягнення грошових коштів

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Кошляк М.І.

Представники учасників справи:

від позивача Ворона О.А. (адвокат);

від відповідача Русак Н.В. (адвокат).

В судовому засіданні 01.10.2019 року, відповідно до положень ст.ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представників позивача та відповідача, що повне рішення буде складено 15.10.2019 року.

СУТЬ СПОРУ:

08 липня 2019 року до Господарського суду міста Києва від Київського дочірнього підприємства "НМУ "Електропівденмонтаж" (позивач) надійшла позовна заява №77 від 04.07.2019 року до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрмонтаженерго" (відповідач) про стягнення заборгованості за договором поставки № 2506/18-КДП від 25.06.2018 року в розмірі 755 805,93 грн., з них: основного боргу - 546 383,18 грн. (п`ятсот сорок шість тисяч триста вісімдесят три гривні 18 копійок), 3% річних - 18 840,29 грн. (вісімнадцять тисяч вісімсот сорок гривень 29 копійок), інфляційних збитків - 68 225,59 грн. (шістдесят вісім тисяч двісті двадцять п`ять гривень 59 копійок) та штрафної санкції за несвоєчасне виконання зобов`язання - 122 356,87 грн. (сто двадцять дві тисячі триста п`ятдесят шість гривень, 87 копійок).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором поставки № 2506/18-КДП від 25.06.2018 року, зокрема, у визначені договором строки не здійснив в повному обсязі оплату вартості поставленого йому позивачем товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.07.2019 року у справі № 910/8899/19 позовну заяву №77 від 04.07.2019 року до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрмонтаженерго" про стягнення заборгованості за договором поставки № 2506/18-КДП від 25.06.2018 року залишено без руху, надано Київському дочірньому підприємству "НМУ "Електропівденмонтаж" строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви протягом 5 (п`яти) днів з дня вручення даної ухвали.

Так, поштове відправлення з ухвалою суду у даній справі було направлене Київському дочірньому підприємству "НМУ "Електропівденмонтаж" за адресою: 36014, м. Полтава, пров. Спортивний, 4В, яка вказана в позовній заяві та відповідає адресі місцезнаходження у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У відповідності до відомостей з офіційного веб-сайту Державного підприємства "Укрпошта" за поштовим ідентифікатором № 966 вбачається, що поштове відправлення з ухвалою суду від 12.07.2019 року у справі № 910/8899/19 вручено уповноваженому представнику позивача - 19.07.2019 року.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Тобто, строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви до 24.07.2019 року (включно).

25.07.2019 року через відділ діловодства суду від Київського дочірнього підприємства "НМУ "Електропівденмонтаж" надійшла заява № 79 від 22.07.2019 року "Про усунення недоліків позовної заяви" (вказана заява направлена засобами поштового зв`язку 23.07.2019 року, що підтверджується накладною на відповідному конверті, тобто подана до суду у встановлений строк).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.07.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи № 910/8899/19 здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27.08.2019 року.

19.08.2019 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 278 від 15.08.2019 року.

Вказаний відзив на позовну заяву судом не приймається до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, відзив підписується відповідачем або його представником.

Отже, поданий до суду відзив на позовну заяву має бути підписаний безпосередньо відповідачем або його представником, та вчинений такий підпис повинен бути уповноважено на це особою.

Натомість, поданий до суду відзив на позовну заяву № 278 від 15.08.2019 року не містить підпису відповідача - директора ТОВ "Укрмонтаженерго" Русак М.Г. (взагалі не підписаний).

Враховуючи, що відзив на позовну заяву № 278 від 15.08.2019 року не містить підпису відповідача - директора ТОВ "Укрмонтаженерго" Русак М.Г., тому суд залишає такий відзив без розгляду.

В підготовчому засіданні 27.08.2019 року судом оголошувалася перерва.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в підготовчому засіданні 10.09.2019 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, яка занесена до протоколу судового засідання, та призначено справу № 910/8899/19 до судового розгляду по суті на 01.10.2019 року.

В судовому засіданні 01.10.2019 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 01.10.2019 року проти позовних вимог заперечив та просив відмовити в позові в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши всі представлені докази, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.06.2018 року між Київським дочірнім підприємством "НМУ "Електропівденмонтаж" (надалі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрмонтаженерго" (надалі - відповідач, покупець) укладено договір поставки № 2506/18-КДП, відповідно до п. 1.1. якого, постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцеві продукцію (товар) згідно зі специфікаціями, які після їх укладення є невід`ємною частиною договору (додатками до договору).

В п. 1.2. договору визначено, що покупець зобов`язується прийняти товар, що поставляється і оплатити його вартість відповідно до умов договору.

Згідно з п. 3.3. договору, загальна сума договору буде визначатися шляхом додавання вартості партій товару за всіма специфікаціями, які будуть укладені сторонами до договору, загальна сума 4 123 722,24 грн. з ПДВ.

За умовами п. 4.1.1. договору покупець здійснює попередню оплату у розмірі 30% вартості договору протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту виставлення рахунку-фактури постачальником.

Остаточний розрахунок здійснюється протягом 60 (шести десяти) календарних днів з моменту одержання товару покупцем (п. 4.1.2. договору).

Відповідно до п. 6.1. договору, товар вважається прийнятим покупцем від постачальника після підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної.

На виконання умов договору поставки № 2506/18-КДП від 25.06.2018 року позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 4 123 722,24 грн., що підтверджується видатковими накладними № 116 від 20.08.2018 року на суму 487 937,28 грн., № 117 від 23.08.2018 року на суму 183 639,00 грн., № 127 від 04.09.2018 року на суму 146 911,20 грн., № 133 від 20.09.2018 року на суму 2 556 569,09 грн., № 144 від 11.10.2018 року на суму 577 904,46 грн., № 145 від 11.10.2018 року на суму 170 761,21 грн. Товар за вказаними вище видатковими накладними за якістю та кількістю прийнятий відповідачем без заперечень, що свідчать підписи сторін на вказаних документах.

За приписами ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Факт отримання товару відповідачем і видаткові накладні, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійною підставою для виникнення обов`язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар (п. 1 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013 р.).

Оскільки спірні видаткові накладні мають найменування юридичних осіб, перелік товару, його вартість, посилання на договір та інші реквізити, вони відповідають вимогам закону та є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи, за отриманий товар відповідач розрахувався лише частково на суму 3 577 339,06 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 633 від 10.08.2018 року на суму 300 000,00 грн., № 639 від 14.08.2018 року на суму 300 000,00 грн., № 120 від 31.08.2018 року на суму 150 000,00 грн., № 132 від 06.09.2018 року на суму 300 000,00 грн., № 777 від 02.11.2018 року на суму 500 000,00 грн., № 826 від 23.11.2018 року на суму 989 395,86 грн., № 885 від 17.12.2018 року на суму 37 500,00 грн., № 886 від 18.12.2018 року на суму 412 500,00 грн., № 86 від 07.02.2019 року на суму 349 000,00 грн., № 203 від 22.04.2019 року на суму 118 943,20 грн., № 291 від 11.06.2019 року на суму 120 000,00 грн. (копії містяться в матеріалах справи), а відтак, за розрахунками позивача, відповідач має заборгованість за договором в розмірі 546 383,18 грн.

При цьому, позивач вказує, що під час здійснення розрахунку суми основного боргу, сплачені відповідачем грошові кошти були зараховані позивачем наступним чином:

- платіжні доручення № 633 від 10.08.2018 року на суму 300 000,00 грн. та № 639 від 14.08.2018 року в частині суми 187 937,28 грн. - в оплату за товар поставлений за видатковою накладною № 116 від 20.08.2018 року на суму 487 937,28 грн.;

- платіжні доручення № 639 від 14.08.2018 року в розмірі 112 062,72 грн., № 120 від 31.08.2018 року в частині суми 71 576,28 грн. - в оплату за товар поставлений за видатковою накладною № 117 від 23.08.2018 року на суму 183 639,00;

- платіжні доручення № 120 від 31.08.2018 року в частині суми 78 423,72 грн., № 132 від 06.09.2018 року в частині суми 68 487,48 грн. - в оплату за товар поставлений за видатковою накладною № 127 від 04.09.2018 року на суму 146 911,20 грн.;

- платіжні доручення № 132 від 06.09.2018 року в частині суми 231 512,52 грн., № 777 від 02.11.2018 року на суму 500 000,00 грн., № 826 від 23.11.2018 року на суму 989 395,86 грн., № 885 від 17.12.2018 року на суму 37 500,00 грн., № 886 від 18.12.2018 року на суму 412 500,00 грн., № 86 від 07.02.2019 року на суму 349 000,00 грн., № 203 від 22.04.2019 року в частині суми 36 660,71 грн. - в оплату за товар поставлений за видатковою накладною № 133 від 20.09.2018 року на суму 2 556 569,09 грн.;

- платіжні доручення № 203 від 22.04.2019 року в частині суми 82 282,49 грн., № 291 від 11.06.2019 року на суму 120 000,00 грн. - в оплату за товар поставлений за видатковою накладною № 144 від 11.10.2018 року на суму 577 904,46 грн.

Відтак, за розрахунками позивача фактично не оплаченим є товар на загальну суму 546 383,18 грн. за видатковими накладними № 144 від 11.10.2018 року в розмірі 375 621,97 грн. та № 145 від 11.10.2018 року в розмірі 170 761,21 грн.

Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача санкції за порушення виконання грошового зобов`язання щодо оплати поставленого товару.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Крім того, суд зазначає, що право позивача на отримання грошових коштів за поставлений товар, прийнятий відповідачем без заперечень та зауважень, підлягає реалізації і захисту, оскільки укладений між сторонами договір є дійсним і обов`язковим для виконання сторонами, а отже, в силу приписів статей 204, 629 Цивільного кодексу України, породжує для його сторін відповідні права та обов`язки.

При цьому за змістом статей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з приписами статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і оскільки між сторонами виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина 1статті 1 ЦК України), що регулюються актами цивільного законодавства України.

Наявність, обсяг заборгованості відповідача у розмірі 546 383,18 грн. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та не були спростовані відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідач контррозрахунку заявленої до стягнення суми основного боргу до суду не надав та не надіслав.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та положень договору, зважаючи на відсутність в матеріалах справи контррозрахунку суми заявленої до стягнення та враховуючи, що позивач має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором поставки № 2506/18-КДП від 25.06.2018 року в розмірі 546 383,18 грн.

Позивач також просить стягнути з відповідача на його користь 3% річних - 18 840,29 грн., інфляційних збитків - 68 225,59 грн. та пені - 122 356,87 грн. за порушення виконання грошового зобов`язання щодо оплати товару.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З положень п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, в п. 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" визначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

В п. 8.3. договору визначено, що у випадку порушення постачальником строків поставки товару або недопоставки замовленого товару у повній кількості, покупець може вимагати від постачальника сплати штрафної санкції в розмірі 0,1% від вартості неодержаного товару за кожний день прострочення, але не більше 5% від суми договору.

Відповідно до роз`яснень, наданих господарським судам у п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені окремо по кожній видатковій накладній, з урахуванням п. 4.1.2. договору, днів часткової оплати заборгованості (10.08.2018 року, 14.08.2018 року, 31.08.2018 року, 06.09.2018 року, 02.11.2018 року, 23.11.2018 року, 17.12.2018 року, 18.12.2018 року, 07.02.2019 року, 22.04.2019 року, 11.06.2019 року), не виходячи за межі визначеного позивачем періоду та враховуючи приписи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (нарахування пені за шість місяців), суд встановив, що загальна сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, за розрахунком суду, становить суму більшу, ніж заявлена позивачем до стягнення, яка становить 176 069,84 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Втім, зважаючи на те, що суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення пені, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за порушення грошового зобов`язання по оплаті поставленого товару підлягають задоволенню в сумі 122 356,87 грн., за розрахунком позивача.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведена норма встановлює право кредитора вимагати сплати суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних протягом усього періоду прострочення до моменту повного виконання боржником своїх грошових зобов`язань перед кредитором.

При цьому, передбачена законом відповідальність за неналежне виконання покупцем грошового зобов`язання з оплати поставленого йому товару підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 року у справі № 924/312/18 та від 05.07.2019 року у справі № 905/600/18.

Позивачем при розрахунку інфляційного збільшення не враховано вищевикладеного, у зв`язку з чим суд здійснив власний розрахунок інфляційного збільшення.

Здійснивши розрахунок інфляційних збитків окремо по кожній видатковій накладній, з урахуванням п. 4.1.2. договору, днів часткової оплати заборгованості (10.08.2018 року, 14.08.2018 року, 31.08.2018 року, 06.09.2018 року, 02.11.2018 року, 23.11.2018 року, 17.12.2018 року, 18.12.2018 року, 07.02.2019 року, 22.04.2019 року, 11.06.2019 року), не виходячи за межі визначеного позивачем періоду, суд встановив, що загальна сума інфляційних збитків, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, за розрахунком суду, становить 27 602,06 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення інфляційних збитків в сумі 40 623,53 грн. позивачу належить відмовити.

Також, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних окремо по кожній видатковій накладній, з урахуванням п. 4.1.2. договору, днів часткової оплати заборгованості (10.08.2018 року, 14.08.2018 року, 31.08.2018 року, 06.09.2018 року, 02.11.2018 року, 23.11.2018 року, 17.12.2018 року, 18.12.2018 року, 07.02.2019 року, 22.04.2019 року, 11.06.2019 року), не виходячи за межі визначеного позивачем періоду, суд встановив, що загальна сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача становить 15 713,33 грн., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних в сумі 3126,96 грн. позивачу належить відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 73, ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню про стягнення 712 055,44 грн. з них: : основного боргу - 546 383,18 грн., 3% річних - 15 713,33 грн., інфляційних збитків - 27 602,06 грн. та пені - 122 356,87 грн.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 10 680,83 грн. відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрмонтаженерго" (ідентифікаційний код 40338501, адреса: 04071, м. Київ, вул. Ярославська, 39г) на користь Київського дочірнього підприємства "НМУ "Електропівденмонтаж" (ідентифікаційний код 25656015, адреса: 36014, м. Полтава, пров. Спортивний, 4В) грошові кошти: основного боргу - 546 383,18 грн. (п`ятсот сорок шість тисяч триста вісімдесят три гривні 18 копійок), 3% річних - 15 713,33 грн. (п`ятнадцять тисяч сімсот тринадцять гривень 33 копійки), інфляційних збитків - 27 602,06 грн. (двадцять сім тисяч шістсот дві гривні 06 копійок), пені - 122 356,87 грн. (сто двадцять дві тисячі триста п`ятдесят шість гривень, 87 копійок) та судовий збір - 10 680,83 грн. (десять тисяч шістсот вісімдесят гривень 83 копійки).

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 15.10.2019р.

Суддя О.В. Котков