РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.10.2019Справа № 910/7427/19
За позовом Житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець-26»

до Публічного акціонерного товариства «К.ЕНЕРГО»

про визнання зобов`язання припиненим та зобов`язання вчинити дії,

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Мамаєв Д . Ю.

від відповідача: Щербань Л.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Житлово-будівельного кооперативу "Арсеналець-26" до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про:

- визнання зобов`язання Житлово-будівельного кооперативу "Арсеналець-26" за договором № 510468 на постачання теплової енергії у гарячій воді з 26.04.2014р. припиненими;

- зобов`язання відповідача, Публічного акціонерного товариства "Київенерго" провести перерахунок заборгованості за поставлену теплову енергію у гарячій воді з урахуванням припинення зобов`язань за договором № 510468 на постачання теплової енергії у гарячій воді з 26.04.2014;

- зобов`язання відповідача, Публічного акціонерного товариства "Київенерго", укласти прямі договори на послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання із безпосередніми споживачами цих послуг (фізичними та юридичними особами).

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено про те, що неможливість виконання зобов`язання з боку відповідача полягає у законодавчій забороні укладати з мешканцями, власниками та орендарями (споживачами послуг) договорів на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за відсутності відповідної ліцензії, якої у відповідача немає. Внаслідок внесення зазначених змін відповідач не є балансоутримувачем житлового та нежитлового фонду, не є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та на законодавчому рівні позбавлений можливості здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги, у тому числі теплопостачання.

Відтак, відповідач втратив підстави виступати стороною в договорі, так як саме позивач (виконавець послуг) зобов`язаний укласти прямі договори на послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання із безпосередніми споживачами цих послуг (фізичними та юридичними особами) або балансоутримувачами.

У зв`язку з перебуванням судді Спичака О.М. на лікарняному, розгляд позовної заяви здійснювався після виходу судді на роботу.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.06.2019р. позовну заяву Житлово-будівельного кооперативу "Арсеналець-26" про зобов`язання вчинити дії залишено без руху.

27.06.2019р. від Житлово-будівельного кооперативу "Арсеналець-26" надішли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 18.06.2019.

Ухвалою від 08.07.2019р. відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 31.07.2019р.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що станом на 01.05.2015р. заборгованість позивача за договором №510468 від 01.11.1999р. становить 617 007,47 грн., та була визнана абонентом у договорі про реструктуризацію. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено на тому, що внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо удосконалення рахунків за енергоносії» зміни, а саме визначення Акціонерного товариства «Київенерго» виконавцем послуг, ніяким чином не позбавляють балансоутримувача (управителя) будинку права бути споживачем послуг. Відповідачем також наголошено, що з 01.05.2018р. Публічне акціонерне товариство «Київенерго» припинило діяльність у сфері надання послуг з теплопостачання, а відповідну ліцензію було отримано Комунальним підприємством «Київтеплоенерго». Також відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності.

31.07.2019р. судом було відкладено підготовче засідання на 11.09.2019р.

11.09.2019р. судом було відкладено підготовче засідання на 18.09.2019р.

У судовому засіданні 18.09.2019р. судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні заяви відповідача про направлення справи за підсудністю за місцем знаходження відповідача. При цьому, суд виходив з наступного.

Згідно з частиною першою статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 27 Господарського процесуального кодексу України, позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Одночасно, ч.1 ст.29 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Частиною 5 вказаної статті визначено, що позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Наразі, суд зазначає, що предметом спору у справі є вимоги, що виникли з договору №510468 від 01.11.1999р. на постачання теплової енергії у гарячій воді.

У додатку №9 до вказаного правочину зазначено, що об`єкти теплопостачання Житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець-26» знаходяться за адресами: м.Київ, вул.Вербицького архітектора, буд.6 та вул.Вербицького архітектора, буд.10, а отже, виконання договору здійснюється саме за вказаними адресами.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного суд дійшов висновку, що звернення позивача з розглядуваним позовом саме до Господарського суду міста Києва в повному обсязі відповідає приписам ч.5 ст.29 Господарського процесуального кодексу України, а отже, клопотання відповідача про направлення справи за підсудністю до господарського суду за місцем знаходження відповідача підлягає залишенню без задоволення.

18.09.2019р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.10.2019р.

08.10.2019р. судом було задоволено клопотання позивача та відкладено розгляд справи по суті на 16.10.2019р.

Представником позивача у судовому засіданні 16.10.2019р. було надано усні пояснення по суті справи, відповідно до яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відвідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

В судовому засіданні 16.10.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01.11.1999р. між Акціонерною енергопостачальною організацією «Київенерго» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Київенерго», найменування якого було змінено на Акціонерне товариство «К.ЕНЕРГО») (енергопостачальна організація) та Житлово-будівельним кооперативом «Арсеналець-26» (абонент) було укладено договір №510468 на постачання теплової енергії у гарячій воді, предметом якого згідно п.1.1 є постачання, користування та своєчасна оплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді на умовах, передбачених цим договором.

За умовами п.2.2 договору №510468 від 01.11.1999р. енергопостачальна організація зобов`язується: постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та в обсягах згідно з додатком №1 до цього договору; підтримувати середньодобову температуру теплоносія в подавальному трубопроводі згідно з температурним графіком, затвердженим Київською міською держадміністрацією (додаток №2), крім випадків, зазначених у п.3.1.7 договору; при зміні тарифів (додаток №3) повідомляти абонента у п`ятиденний термін з моменту отримання розпорядження держадміністрації м.Києва про їх змінення; своєчасно письмово сповіщати абонента про зміни власних юридичних реквізитів (найменування організації, розрахункового рахунку тощо), та при необхідності переукладати договір на постачання теплової енергії у гарячій воді.

Зі змісту п.2.3 договору №510468 від 01.11.1999р. полягає, що абонент зобов`язується, в тому числі, виконувати умови та порядок оплати, в обсягах і в терміни, які передбачені в додатку №4 до договору; безперебійно забезпечувати тепловою енергією власні системи теплопостачання, а також системи інших підприємств, організацій та установ, приєднаних до теплового обладнання абонента; виконувати вимоги щодо зобов`язань споживача, викладені в п.5.5 Правил користування тепловою енергією та п.1.2.7 Правил технічної експлуатації тепловикористуючих установок і теплових мереж.

Цей договір набуває чинності з дня його підписання, та діє до 31.12.1999р. Договір припиняє свою дію у випадках: закінчення строку, на якій він був укладений; взаємної згоди сторін про його припинення; прийняття рішення арбітражним судом; у випадках, передбачених п.6.4.1 договору; ліквідації сторін. Припинення дії договору не звільняє абонента від обов`язку повної сплати спожитої теплової енергії. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (п.п.8.1-8.4 договору №510468 від 01.11.1999р.).

Наразі, за твердженнями позивача, зобов`язання Житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець-26» за договором №510468 від 01.11.1999р. є припиненими у зв`язку із неможливістю їх виконання. Неможливість виконання зобов`язання з боку відповідача полягає у законодавчій забороні укладати з мешканцями, власниками та орендарями (споживачами послуг) договорів на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за відсутності відповідної ліцензії, якої у відповідача немає. Внаслідок внесення зазначених змін відповідач не є балансоутримувачем житлового та нежитлового фонду, не є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та на законодавчому рівні позбавлений можливості здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги, у тому числі теплопостачання. Відтак, відповідач втратив підстави виступати стороною в договорі, так як саме позивач (виконавець послуг) зобов`язаний укласти прямі договори на послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання із безпосередніми споживачами цих послуг (фізичними та юридичними особами) або балансоутримувачами. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач вказав, що станом на 01.05.2015р. заборгованість позивача за договором №510468 від 01.11.1999р. становить 617 007,47 грн., та була визнана абонентом у договорі про реструктуризацію. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено на тому, що внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо удосконалення рахунків за енергоносії» зміни, а саме визначення Акціонерного товариства «Київенерго» виконавцем послуг, ніяким чином не позбавляють балансоутримувача (управителя) будинку права бути споживачем послуг. Відповідачем також наголошено, що з 01.05.2018р. Публічне акціонерне товариство «Київенерго» припинило діяльність у сфері надання послуг з теплопостачання, а відповідну ліцензію було отримано Комунальним підприємством «Київтеплоенерго». Також відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, господарський суд вважає що позов не підлягає задоволенню. При цьому, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Наразі, суд зазначає, що нормами чинного законодавства передбачено такий спосіб захисту права як припинення правовідношення.

Такий спосіб захисту цивільних прав може бути пов`язаний з необхідністю припинити існуюче правовідношення, наприклад, у зв`язку з порушенням його однією із сторін. Припинення правовідношення застосовують, як правило, у разі невиконання або неналежного виконання боржником своїх обов`язків або неправомірного використання кредитором свого права. Припинення правовідношення як спосіб захисту права на практиці найчастіше застосовується у разі розірвання договорів. Вказані висновки наведено у листі від 01.04.2014р. Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 27.11.2018р. Великої Палати Верховного Суду по справі №905/2260/17.

В контексті означеного, суд звертає увагу на те, що правовідношенням є юридичний зв`язок, що виникає на підставі правових норм, учасники якого володіють взаємними правами і обов`язками.

Одночасно, у ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Проте, суд звертає увагу позивача, що нормами чинного законодавства визначено такий спосіб захисту як припинення правовідношення, що фактично полягає у припиненні всіх прав та обов`язків сторін правовідношення, проте, ніяким чином не припинення зобов`язання однієї із сторін за договором.

Тобто, з наведеного полягає, що фактично обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає ст.16 Цивільного кодексу України.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що у даному випадку позивачем не обґрунтовано, а судом не встановлено, яким чином права та законні інтереси Житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець-26» буде відновлено внаслідок застосування обраного позивачем способу захисту.

За висновками суду, обраний позивачем спосіб захисту фактично направлений на встановлення юридичного факту, який не може бути застосовано самостійно. Обставини припинення зобов`язань Житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець-26» за договором №510468 від 01.11.1999р. повинні бути предметом дослідження у матеріально-правову спорі, наприклад, про стягнення заборгованості за договором.

При цьому, суд звертає увагу на те, що нормами чинного законодавства учасників господарських правовідносин не наділено правом на звернення до суду з позовом з метою встановлення певного факту для захисту певних прав у майбутньому.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання зобов`язання Житлово-будівельного кооперативу "Арсеналець-26" за договором № 510468 на постачання теплової енергії у гарячій воді з 26.04.2014 припиненими.

Виходячи з принципів повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову Житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець-26» в частині зобов`язання відповідача, Публічного акціонерного товариства "Київенерго", провести перерахунок заборгованості за поставлену теплову енергію у гарячій воді з урахуванням припинення зобов`язань за договором № 510468 на постачання теплової енергії у гарячій воді з 26.04.2014; зобов`язання відповідача, Публічне акціонерне товариство "Київенерго", укласти прямі договори на послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання із безпосередніми споживачами цих послуг (фізичними та юридичними особами). При цьому, суд виходить з наступного.

Як вказувалось вище, частиною 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

За змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Отже, у розумінні наведених положень правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом відкриття провадження у справах здійснює захист осіб, права та охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Проте, при зверненні до суду з вимогами про зобов`язання відповідача провести перерахунок заборгованості за поставлену теплову енергію у гарячій воді з урахуванням припинення зобов`язань за договором № 510468 на постачання теплової енергії у гарячій воді з 26.04.2014р. та зобов`язання укласти прямі договори на послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання із безпосередніми споживачами цих послуг (фізичними та юридичними особами), позивачем не було доведено суду належними та допустимими доказами обставин порушення певних прав та законних інтересів Житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець-26», які могло б бути відновлено саме із застосуванням обраних способів захисту.

До того ж, судом враховано, що згідно ст.6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг є: 1) послуг з постачання та розподілу природного газу - постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача; 2) послуг з постачання та розподілу електричної енергії - енергопостачальник або інший суб`єкт, визначений законом; 3) послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація; 4) послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води; 5) послуг з централізованого водопостачання - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання; 6) послуг з централізованого водовідведення - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водовідведення; 7) послуг з поводження з побутовими відходами - суб`єкт господарювання, визначений виконавцем послуг з вивезення побутових відходів у встановленому законодавством порядку.

Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Тобто, оскільки надавачем послуг послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація, відповідний договір про надання послуг може укладатися саме з такою організацією.

Проте, судом враховано пояснення відповідача стосовно того, що станом на теперішній час Публічне акціонерне товариство «К.ЕНЕРГО» припинило діяльність у сфері теплопостачання для юридичних осіб та побутових клієнтів міста Києва, а відповідну ліцензію було видано Комунальному підприємству виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» згідно розпорядження №591 від 10.04.2018р. виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про видачу ліцензій Комунальному підприємству виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

За таких обставин, виходячи з вищенаведеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо відсутності належної обґрунтованості заявленого Житлово-будівельним кооперативом "Арсеналець-26" позову та відмову в його задоволенні в повному обсязі.

Заява відповідача про застосування строків позовної давності була залишена судом без розгляду з огляду на наявність самостійних підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 17.10.2019р.

Суддя Спичак О.М.