ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2019 р. Справа№ 910/4492/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Тарасенко К.В.

Чорногуза М.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2019

у справі № 910/4492/19 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Споживчого товариства "УТФ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

про стягнення 25 216, 88 грн.

ВСТАНОВИВ:

Споживче товариство "УТФ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з ТОВ "Комплекс Агромарс" штрафних санкцій за договором поставки соєвих бобів № 158/2017/КАМ/О від 17.05.2017 за поставку товару за накладними № 26 від 29.06.2017, № 27 від 29.06.2017 та № 28 від 29.06.2017 у сумі 21 584,05 грн., а саме: 17 076,32 грн. пені, 2 049,16 грн. 3% річних, 2 458,57 грн. інфляційних втрат та відшкодування 3 632,83 грн. упущеної вигоди у вигляді неодержаних доходів за договором банківського вкладу.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язання з оплати робіт, проведених у серпні та вересні 2018 року, а також неповною оплатою робіт, здійснених у жовтні 2018 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.06.2019 позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 2 049,16 грн., інфляційні втрати у сумі 2 458,57 грн., витрати на адвоката у сумі 536,27 грн. та судовий збір у сумі 343,39 грн. У іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Частково задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з доведеності факту прострочення, обґрунтованості застосування положень ст. 625 ЦК України та вірності розрахунку.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про застосування за заявою відповідача наслідків спливу строку позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені в сумі 17 076,32 грн.

У стягненні 3 632,83 грн. упущеної вигоди у вигляді неодержаних доходів за договором банківського вкладу судом першої інстанції було відмовлено з огляду на недоведеність обґрунтованості позовних вимог в цій частині.

Не погодившись з рішенням, ТОВ "Комплекс Агромарс" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, просить оскаржуване рішення частково скасувати та винести нове рішення, яким в частині стягнення 3% задовольнити позов в розмірі 497,26 грн., в частині стягнення інфляційних втрат та витрат на правничу допомогу відмовити в повному обсязі, витрати з судового збору розподілити пропорційно задоволеним вимогам, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Скаржник не заперечує факт отримання партії товару, але, посилаючись на умови п. 7.2 договору, не погоджується з тим, що зобов`язаний був оплатити поставлений товар протягом 7 календарних днів з дати поставки, тобто до 06.07.2017.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.08.2019 відкрито апеляційне провадження.

02.09.2019 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Споживче товариство "УТФ" просить залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з огляду на її необґрунтованість. При цьому позивач зазначив, що всі умови договору позивачем виконано вчасно, а строк оплати був визначений вірно.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (глава 1. Апеляційне провадження Розділу IV ГПК України - прим суду).

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 17.05.2017 між Споживчим товариством "УТФ" (постачальник) та ТОВ "Комплекс Агромарс" (покупець) укладено договір поставки № 158/2017/КАМ/О на умовах якого постачальник взяв на себе зобов`язання здійснити поставку соєвих бобів, що вирощується на полях, (далі - товар) та передати у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити поставлений товар в обумовлені строки.

Згідно із п. 4.8 договору датою поставки вважається дата підписання сторонами видаткових накладних.

За умовами п. 7.1 договору вартість товару визначається у рахунку-фактурі, який виставляється позивачем за кожну окрему партію товару.

Згідно із п. 7.2 договору розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом семи календарних днів за умови настання наступних умов:

- з дати поставки товару покупцю;

- за умови отримання оригіналів документів, зазначених в п. 4.4 даного договору;

- за умови реєстрації податкової накладної у єдиному реєстрі податкових накладних.

У п. 4.4 договору зазначено, що у момент поставки на кожну партію товару постачальник надає покупцю наступні документи: товарно-транспортна накладна (ТТН), видаткова накладна, оригінал рахунку-фактури, інші супровідні документи згідно із діючим законодавством.

Згідно із п. 4.5 договору постачальник протягом 1 доби з моменту поставлення товару покупцю надсилає покупцю засобами електронного зв`язку (M.E.Doc. EDI. Тощо) наступні документи: податкову накладну, заповнену згідно з вимогами ПКУ та зареєстровано в ЄРПН.

За змістом п. 8.1 договору у випадку порушення зобов`язання, що виникає з даного договору, винна сторона несе відповідальність, визначену даним договором та чинним законодавством України.

Згідно із п. 8.3 договору покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, від вартості неоплаченого товару.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2017, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором (п. 11.1 договору).

Місцевим господарським судом встановлено та не заперечується сторонами, що 29.06.2017 Споживчим товариством "УТФ" на виконання умов договору на замовлення покупця було поставлено, а ТОВ "Комплекс Агромарс" прийнято товар за накладною № 26 від 29.06.2017 на суму 368 140,50 грн. (рахунок-фактура № 26 від 29.06.2017, товарно-транспортна накладна № 562761 від 29.06.2017, податкова накладна № 23 від 29.06.2017), за накладною № 27 від 29.06.2017 на суму 441 994,80 грн. (рахунок-фактура № 27 від 29.06.2017, товарно-транспортна накладна № 562763 від 29.06.2017, податкова накладна № 24 від 29.06.2017), за накладною № 28 від 29.06.2017 на суму 419 148,60 грн. (рахунок-фактура № 28 від 29.06.2017, товарно-транспортна накладна № 5627601 від 29.06.2017, податкова накладна № 25 від 29.06.2017).

13.07.2017 відповідні податкові накладні зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

24.07.2017 відповідач оплатив поставлений позивачем товар за накладною № 26 від 29.06.2017 у сумі 294 512,40 грн. за платіжним дорученням № від 24.07.2017.

27.07.2017 відповідачем здійснено оплату за поставлений позивачем товар за накладною № 26 від 29.06.2017 у сумі 73 628,10 грн. за платіжним дорученням № від 27.07.2017, за накладною № 27 від 29.06.2017 у сумі 441 994,80 грн. за платіжним дорученням № від 27.07.2017; за накладною № 28 у сумі 419 148,60 грн. за платіжним дорученням № від 27.07.2017 та № від 27.07.2017.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Аналіз змісту п. 7.2 договору поставки № 158/2017/КАМ/О від 17.05.2017 дає підстави для висновку, що сторони погодили строк оплати, а саме протягом семи календарних днів з дати поставки товару покупцю, та певні умови, які покупець помилково вважає відкладальними обставинами: отримання оригіналів документів, зазначених в п. 4.4 даного договору; реєстрація податкової накладної у єдиному реєстрі податкових накладних.

Стаття 212 ЦК України регулює правочини, щодо яких правові наслідки пов`язуються з настанням певної обставини. Саме частиною 1 ст. 212 ЦК України встановлено, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Умовними правочинами вважаються всі звичайні правочини, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, в яких настання перерахованих правових наслідків ставиться в залежність від настання (ненастання) після укладення правочину в майбутньому певних обставин, щодо яких у сторін у момент укладення угоди існує лише відповідна вірогідність появи незалежно від їх волі тієї чи іншої передбачуваної обставини. Тобто, під дію цієї статті мають підпадати лише ті правочини, за якими є невідомою на момент їх укладення можливість настання обумовленої обставини в майбутньому.

Виконання ж свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є, відповідно до ст. 538 ЦК України, зустрічним виконанням зобов`язання.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ст. 509 ЦК України)

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Саме договором сторони обумовили строк оплати: протягом семи календарних днів з дати поставки товару покупцю, а датою поставки за договором є дата підписання сторонами видаткових накладних.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, видаткові накладні № 26, 27, 28 від 29.06.2017 підписано покупцем без зауважень та заперечень, зокрема останнім не висловлено будь-яких застережень щодо ненадання постачальником в момент поставки товару документів, перелік яких визначено у пункті 4.4 договору (у тому числі, сертифікату якості), та не заявлено будь-яких претензій щодо кількості та якості товару.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем належним чином виконано вимогу щодо реєстрації податкової накладної.

Згідно ст. 201.10 Податкового кодексу України, датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції та якщо протягом операційного дня не надіслано квитанції про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування, така податкова накладна вважається зареєстрованою в Єдиному державному реєстрі накладних.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних здійснюється з урахуванням граничних строків для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені; для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.

З огляду на викладене, враховуючи те, що податкові накладні були зареєстровані в обумовлені Податковим кодексом України строки, а також те, що дата реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не залежить від волі позивача, колегія суддів вважає, що позивачем належним чином виконано вимоги п. 7.2 договору щодо здійснення реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Таким чином, дата реєстрації податкової накладної жодним чином не невілює обов`язок відповідача зі сплати вартості поставленого товару у строк, обумовлений договором.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

У п. 8.3 договору сторони погодили, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, від вартості неоплаченого товару.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати вартості товару у строк, визначений умовами договору, позивачем, на підставі п. 8.3 договору нараховано до стягнення 17 076,32 грн. пені (за загальний період з 07.07.2017 по 27.07.2017).

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок за період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем невірно визначено період прострочення за кожною накладною, оскільки не враховано, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період просточення. У зв`язку з чим обґрунтованим є 16 234,34 грн. пені (за загальний період з 07.07.2017 по 26.07.2017).

Разом з тим, відповідачем в суді першої інстанції заявлено про застосування строку спеціальної позовної давності до вимог про стягнення неустойки (пені).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки вимоги про стягнення пені заявлені Споживчим товариством "УТФ" з пропуском річного строку позовної давності, про яку заявлено відповідачем, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у повному обсязі.

Згідно із ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за загальний період з 07.07.2017 по 26.07.2017 прострочення виконання боржником грошового зобов`язання за кожною накладною з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат, колегія суддів вважає, що зазначені вимоги підлягають частковому задоволенню: 1 948,12 грн. 3% річних та 2 458,57 грн. інфляційних втрат.

Також, позивачем заявлено до стягнення на підставі ст. 224 ЦК України збитки у вигляді втраченої вигоди у розмірі 3 632,83 грн. внаслідок допущення відповідачем прострочення оплати за видатковими накладними № 26, 27, 28 від 29.06.2017.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Пунктом 2 ст. 22 ЦК України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори: наявність реальних збитків; вина заподіювача збитків; причинний зв`язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

Збитки - це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною у відповідності до ст. 224 ГК України.

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Таким чином, на позивача покладається тягар доведення факту заподіяння збитків, розмір зазначених збитків та порушення зобов`язань, а аткож причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Частиною 4 ст. 623 ЦК України встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Крім того, при обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби права позивача не були порушені. Нічим не підтверджені розрахунки про можливі доходи до уваги братися не можуть. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які позивач поніс би, якби не відбулося порушення права.

Позивач, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, повинен довести, що за звичайних обставин він мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу, при цьому, протиправні дії відповідача є причиною, а збитки, які виникли, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

В обґрунтування втраченої вигоди позивач вказує про те, що мав намір розмістити отримані за товар кошти на депозитному рахунку в ПАТ "КБ "Приватбанк" за депозитною програмою "Строковий депозит" строком на 30 днів під 10% річних.

Проте позивачем не доведено та не надано жодних належних та допустимих доказів відповідно до ст. 76, 77 ГПК України на підтвердження можливості реального отримання доходів у сумі 3 632,83 грн. у разі належного виконання відповідачем зобов`язання. Доводи позивача про його намір розмістити грошові кошти на депозитному рахунку зводяться виключно до самих лише його теоретичних тверджень без відповідного доказового обґрунтування. Також серед поданих позивачем доказів відсутні такі, які б підтверджували, що саме неналежне виконання відповідачем зобов`язань з оплати товару за накладними № 26, 27, 28 від 29.06.2017 стало причиною відсутності можливості розмістити грошові кошти на депозитному рахунку та отримати відповідні відсотки.

З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не доведено усіх елементів складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, а саме: факту понесення збитків, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вжиття позивачем заходів для одержання такої вигоди, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги в частині стягнення збитків задоволенню не підлягають у зв`язку їх необґрунтованістю.

Згідно із ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність доказів і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Згідно із ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, та доводи апеляційної скарги його не спростовують.

В той же час допущена судом першої інстанції при розгляді справи № 910/4492/19 помилка у визначенні обґрунтованого розміру позовних вимог, є підставою для зміни рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2019.

Понесені сторонами судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України, підлягають відшкодуванню пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2019 у справі № 910/4492/19 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2019 у справі № 910/4492/19 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

"Позов Споживчого товариства "УТФ" задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на користь Споживчого товариства "УТФ" 3% річних у сумі 1 948,12 грн., інфляційні втрати у сумі 2 458,57 грн., витрати на адвоката у сумі 524,25 грн. та 335,70 грн. судового збору.

У іншій частині у задоволенні позову відмовити."

3. Стягнути з Споживчого товариства "УТФ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" 72,60 грн. судових витрат за подання апеляційної скарги.

4. Матеріали справи № 910/4492/19 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді К.В. Тарасенко

М.Г. Чорногуз