ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"23" вересня 2019 р. Справа № 924/678/18

Господарський суд Хмельницької області у складі головуючого судді Грамчука І.В., при секретарі судового засідання Мазій І.А. розглянувши матеріали справи

за заявою Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" м.Старокостянтинів

до - сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив", м. Шепетівка

про визнання недійсним договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.17р.

Представники сторін:

позивача: Богдан І.А. за довіреністю № 19/10-15 від 01.01.18р. (присутня 20.09.2019р.), ОСОБА_22 , Кучиної Т.І. - за довіреностями

відповідача: не прибули

У судовому засіданні згідно ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 04.12.2018р. у справі № 924/678/18 позов дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" (31104, Хмельницька область, м. Старокостянтинів, вул. І. Франка, 47, ) до сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" (30403, Хмельницька область, м. Шепетівка, Старокостянтинівське шосе, 31, ) про визнання недійсним договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.17р. задоволено. Визнано недійсним договір поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017р., укладений між дочірнім підприємством "Старокостянтинівський молочний завод" м. Старокостянтинів Хмельницька область та сільськогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив", м.Шепетівка Хмельницька область. Стягнуто з сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" (30403, Хмельницька область, м. Шепетівка, Старокостянтинівське шосе, 31, ) на користь дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" (31104, Хмельницька область, м. Старокостянтинів, вул. І. Франка, 47, ) 1762 грн. витрат по оплаті судового збору.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.02.2019р. апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" на рішення господарського суду Хмельницької області від 04.12.18р. у справі № 924/678/18 - залишено без задоволення, рішення господарського суду Хмельницької області - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16.04.2019р. у справі № 924/678/18 частково задоволено касаційну скаргу сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" : постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.02.2019р. та рішення господарського суду Хмельницької області від 04.12.2018р. у справі № 924/687/18 - скасовано, справу № 924/687/18 направлено на новий розгляд до господарського суду Хмельницької області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2019р. справа № 924/687/18 передана на розгляд судді Грамчуку І.В., а тому ухвалою від 15.05.2019р. справу № 924/678/18 за позовом дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" м. Старокостянтинів Хмельницька область до сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" м. Шепетівка Хмельницька область про визнання недійсним договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.17р., прийнято до провадження суддею Грамчуком І.В. з призначенням до розгляду у підготовчому засіданні на 12.06.2019р.

10.06.2019р. відповідачем подано відзив на позов, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову, з підстав, викладених у останньому.

Позивачем подано пояснення (вх. № 05-22/5591/19 від 04.07.2019р.) у якому вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки генеральний директор ДП "Старокостянтинівський молочний завод" здійснив підписання договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017р. з перевищенням наданих йому повноважень, тоді як відповідачу на момент укладення договору було відомо про наявні обмеження у повноваження генерального директора позивача; схвалення правочину згідно норм чинного законодавства власником позивача не відбулося.

У запереченнях на відповідь на відзив (вх. № 05-22/5736/19 від 10.07.2019р.) відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову на підставі викладених у останньому аргументів.

Окрім того до початку судового засідання 2 серпня 2019р. господарським судом отримано заяву відповідача (вх. № 05-06/1697/19 від 02.08.2019р.) про залучення третьої особи - ТОВ ВТП "Агропереробка" с. В.Омеляна, Рівненського району, Рівненської обл., проте через невідповідність заяви вимогам ст.ст. 49, 50 ГПК України, суд у задоволенні даного клопотання відмовив.

Натомість враховуючи відсутність будь-яких клопотань з приводу обставин, визначених ст. 182 ГПК України з боку позивача, суд констатував досягнення завдань підготовчого провадження та за результатами проведення підготовчого засідання суд закрив підготовче провадження, призначивши справу до судового розгляду по суті.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Дочірнє підприємство "Старокостянтинівський молочний завод" м. Старокостянтинів звернулось до суду із позовом до сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" м. Шепетівка про визнання недійсним договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.17р. В обґрунтування вимог заявник вказує, що 01 жовтня 2016 року між СГВК "Перший національний виробничий кооператив", в особі виконавчого директора ОСОБА_8 (надалі - Відповідач), та Дочірнім підприємством "Старокостянтинівський молочний завод", в особі Генерального директора ОСОБА_3 (надалі - Позивач), було укладено договір поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017р., за яким відповідач зобов`язується поставити у зумовлені строки молочну продукцію, а Позивач зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Вказує, що за період дії договору відповідачем поставки не проводились, у зв`язку з чим Позивачем оплати не здійснювались. На переконання позивача, що уповноважена особа від ДП "Старокостянтинівський молочний завод" не мала права підписувати договір на зазначену у договорі суму. Позивачем перед підписання договору було надано відповідачу всі витребувані документи а саме: статут підприємства, трудовий договір із керівником, довідку платника ПДВ, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Тому на момент підписання договору у відповідача була в наявності інформація для оцінки правомочності його укладення.

Додактово наголошує на тому, що розділом 8 "Управління підприємством" Статуту, затвердженого Рішенням власника № 27/04 від 27.04.2017 року, визначено компетенцію власника та генерального директора. А саме п. 8.3 Статуту, зокрема визначено, що поточна діяльність підприємства здійснюється генеральним директором. При призначенні генерального директора із ним укладається трудовий договір, в якому визначаються компетенція, права, обов`язки і відповідальність перед Власником, умови матеріального забезпечення і звільнення з посади. Пунктами 5, п.2.12. Трудового договору від 01.10.2016 року закріплено обмеження щодо підписання договорів, а саме те, що генеральний директор має право приймати рішення щодо вчинення товариством правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом такого правочину, не перевищує 1 000 000 (одного мільйона) грн. Окрім того, ринкова вартість майна або послуг, що є предметом такого правочину, не повинна перевищувати 0,5 % вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства.

Таким чином, на думку позивача, генеральний директор був наділений правом на укладення без рішення Власника договорів виключно на суми до 1 000 000 (одного мільйону) грн., а тому оскільки Власником, тобто ПАТ "Компанія з управління активами "ДОВІРА-КАПІТАЛ" згоди/погодження на підписання договору поставки з відповідачем не надавалося, то підписання його зі сторони ДП "Старокостянтинівський молочний завод" генеральним директором ОСОБА_3 вчинено поза межею його повноважень, тобто не уповноваженою на те особою.

Також у заяві від 03.09.2018р. позивач наголошує на тому, що у відзиві на позов відповідач зазначає, що факти схвалення правочину, підтверджені рішенням Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018р. у справі № 924/234/18, а у відзиві на позов також визнає факт відсутності повноважень на підписання генеральним директором ДП "Старокостянтинівський молочний завод" ОСОБА_3 спірного правочину. З врахуванням викладеного позивач дійшов висновку про те, що обставини на підтвердження відсутності повноважень на підписання спірного правочину генеральним директором ДП "Старокостянтинівський молочний завод" ОСОБА_3 не потребують доказування.

У відзиві на позовну заяву від 20.08.2018р. Сільськогосподарський виробничий кооператив "Перший національний виробничий кооператив" не погоджуючись з позовними вимогами зазначає, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. Наразі факт наступного схвалення спірного правочину встановлені рішенням Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018 року у справі № 924/234/18 за позовом Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" до Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" щодо стягнення заборгованості за спірним договором, яким позов задоволено.

Додатково посилаючись на постанову Верховного суду України від 06.04.2016 року у справі № 3-84гс16, та п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" стверджує, що сама по собі відсутність у генерального директора повноважень на укладення від імені товариства договорів не створює підстави для визнання договору недійсним, оскільки договір не тільки приймається до виконання, але і значною мірою виконується.

У відповіді на відзив від 03.09.2018р. позивач зазначає, що на його думку, рішення господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018 р. по справі № 924/234/18 не є належним доказом реальності спірного договору поставки від 19.09.2017р. На його переконання, на підтвердження того, що особи, які зазначаються у товаросупровідних документах (товарно-транспортній накладній б/н від 19.09.2018р. та видатковій накладній від 19.09.2018 р.) не брали участі у поставці товару, а також не отримували товар та не виїжджали за межі свого робочого місця, надано пояснення цих осіб, що були отримані у ході проведеного позивачем у червні 2018 року внутрішнього службового розслідування. При цьому підписи у товаросупровідних документах суттєво відрізняються від підписів зазначених осіб у їх паспортах. Наголошує також на тому, що факт реєстрації податкової накладної не може свідчити про погодження позивачем договору поставки, оскільки усі дії по реєстрації податкової накладної вчинені відповідачем.

Також наголошує на тому, що на товарно-транспортній накладній, яка мала б засвідчувати відвантаження товару немає жодного підпису відповідача, тому неможливо встановити особу зі сторони Відповідача, яка відвантажувала товар, тобто на думку позивача, товар не передавався. Звертає увазу на тому, що відповідач не оспорює факт відсутності повноважень у генерального директора при підписанні договору поставки № ВСП/2009-17, а отже визнає його.

У запереченні від 11.09.2018р. відповідач зазначає, що позов про визнання недійсним правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але незважаючи на це вчинив з ним оспорюваний правочин. Стверджує, що доказів надання чи надсилання Позивачем відповідачу при укладенні договору Статуту підприємства, трудового договору із керівником, витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань заявником не надано. Доказами подальшого схвалення правочину є також вчинення органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (підписання товаророзпорядчих документів. Так, від імені позивача, під час завантаження товару були присутні водій направленого за замовленням ДП "Старокостянтинівський молочний завод" автомобіля ОСОБА_4 , а також технолог ОСОБА_5 , якій раніше надавались зразки товару, що є предметом спірного договору, та на ім`я якої Позивачем видано довіреність № 4124 від 18.09.2017 року. При цьому вказаним представникам було передано також оригінали договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017 року, накладна № 327 від 19.09.2017 року, та товарно-транспортна накладна від 19.09.2017 року.

Окрім того відповідач наголошує на тому, що пояснення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не містять ознак достовірних доказів, на підставі яких, відповідно до ст. 78 ГПК України, можливо встановити дійсні обставини справи, а зі змісту видаткової накладної № 327 від 19.09.2017 року та товарно-транспортної накладної від 19.09.2017 року вбачається, що отриманий позивачем товар був прийнятий представником позивача, про що свідчать підписи на накладних, завірені печаткою позивача, реєстрація податкової накладної № 59 від 19.09.2017р. додатково підтверджує реальність здійснення господарської операції.

У письмових поясненнях від 17.10.2018р. та 22.10.2018р. позивач вказує, що на його думку, зазначені товаросупровідні документи є нікчемними та не створюють юридичних наслідків для сторін на тій підставі, що фактичні обставини справи їх повністю спростовують. Наявність двостороннього договору між відповідачем та ТОВ "Агропереробка" про купівлю товару не може підтвердити факт передачі товару позивачу. Однак наявність пункту 4.1 договору та відсутність будь-яких інших письмових домовленостей між сторонами договору є доказом того, що сторони не погоджували вивіз товару зі складу ТОВ "Агропереробка", а відтак факту поставки за договором не було.

Звертає увагу суду на те, що надання відповідачем довіреності на ОСОБА_5 не встановлює її правовий статус по оспорюваному договору та не може підтверджувати факт поставки, також відповідач не надав довіреності на ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які зазначалися як підписанти у товаросупровідних документах. Стверджує, що саме лише згадування у договорі, про те, що особа здійснює повноваження відповідно до встановленого документу (довіреності, статуту, положення) свідчить, що інша сторона знала про даний документ, повністю з цим ознайомилася і погодилася з його умовами, а тому наявність чи відсутність повноважень представника іншої сторони їй добре відомі, вчинення дій, направлених на схвалення правочину безпосередньо особою, яка уклала правочин із перевищенням повноважень не може свідчити про схвалення правочину особою, від імені якої було укладено договір у розумінні ст. 241 ЦК України.

У поясненнях від 19.10.2018р. відповідач стверджував, що позивачем не надано копії Рішення № 27/04 власника позивача, яким затверджено чинну редакцію статуту позивача на момент укладення спірного договору та не надано доказів державної реєстрації даної редакції статуту. На першій та другій сторінках трудового договору відсутні підписи сторін, що викликає сумнів чинність даної редакції трудового договору. Наголошує на тому, що генерального директора позивача до відповідальності відповідно до законодавства за цим трудовим договором не притягнуто.

Аргументи позивача про те, що схвалення спірною договору мало бути здійснено безпосередньо Загальними зборами учасників є необґрунтованими у відповідності до висновків Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року, якою скасовано рішення Київського апеляційного господарського суду у справі № 910/18812/17 від 16.07.2018 року, покладеного в обґрунтування вимог позивача, адже схвалення може відбутися як у формі мовчазної згоди, так і у вигляді певних поведінкових актів.

У додатковому запереченні від 06.11.2018р. позивач акцентує увагу суду на те, що установчі документи позивача надавалися відповідачу неодноразово, в т.ч. у паперовій формі, при укладенні інших договорів позивача з відповідачем, яких було більш ніж 20. При цьому, законодавством не унормовано порядок повідомлення сторони у договорі про обмеження уповноваженої особи, тоді як сам факт посилання у договорі на документи, на підставі яких представник здійснює повноваження є достатнім. Натомість з приводу не притягнення до відповідальності Генерального директора позивача наголошує, що це є виключна компетенція власника підприємства.

У поясненнях від 26.11.2018р. та 04.12.2018р. позивач наголошує на тому, що нормативною підставою для визнання недійсності оспорюваного договору є ч. 2 ст. 203 ЦК України - відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності поряд з ч. 1 ст. 215 ЦК України - недодержання вимог ч.2 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Юридичним фактом, що підтверджує визнання недійсним оспорюваного договору, на думку позивача, є трудовий договір від 01.10.2016 p. (п. 2.12., що засвідчує факт наявності обмеження в повноваженнях Генерального директора), лист власника ДП "Старокостянтинівський молочний завод" вих. № 17/1018 від 17.10.2018 р. (що підтверджує факт відсутності згоди власника Позивача на укладення договору поставки № ВСП/2009-17від 19.09.2017 р.), а також визнання відповідачем в особі представника у відзиві на позов від 20.08.2018р. факту відсутності повноважень у Генерального директора Позивача.

На переконання позивача, подальшого схвалення спірного договору поставки не було, так як факти виконання умов договору відсутні, оскільки поставка товару по оспорюваному договору від СВК "Перший національний виробничий кооператив" уповноваженими працівникам ДП "Старокостянтинівський молочний завод" не здійснювалась (на товарно-транспортній накладній б/н від 19.09.2017р. та видатковій накладній № 327 від 19.09.2017р. відсутній підпис особи, що дозволила відпуск товару для Відповідача, на товаро-супровідних документах наявні підписи, що не співпадають з підписами осіб, які зазначені як підписанти - ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , довіреність на отримання товару, видана ОСОБА_5 , яка у товаро - супровідних документах по договору поставки не зазначалась). Зазначене, на думку позивача, підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_8 та заступника начальника СБ підприємства ОСОБА_20 від 07.06.2018р., поясненнями ОСОБА_6 від 07.06.2018р., поясненнями ОСОБА_7 від 07.06.2018р.

Стверджує, що товаро-супровідні документи є нікчемними і відповідно не створюють юридичних наслідків для сторін на тій підставі, що фактичні обставини справи їх повністю спростовують. Так, відповідно до пункту 4.1 оспорюваного договору, поставка товару здійснюється зі складу Постачальника згідно правил Incoterms в редакції 2010 року на умовах EXW. Згідно із пунктом 12.3 договору, всі домовленості, що стосуються виконання умов договору здійснюються лише в письмовій формі. Позивач не надав суду докази наявності такої письмової домовленості між Позивачем та Відповідачем щодо зміни "складу Постачальника" на "склад ТОВ "Агропереробка", тобто не довів той факт, що передача товару фактично відбулася. На думку позивача, наявність двостороннього договору між Відповідачем та ТОВ "Агропереробка" про купівлю товару не може підтвердити факт передачі товару Позивачу. З огляду на відмічене, позивач дійшов висновку, що доведення відповідачем факту передачі товару ґрунтується виключно на документах, які не підписувалися зазначеними в них особами ( ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ), що свідчить про відсутність факту поставки та зобов`язання по договору в цілому. Стверджує, що факт реєстрації податкової накладної не може свідчити про погодження Позивачем договору поставки, так як усі дії по реєстрації податкової накладної вчинені Відповідачем.

Позивач наголошує на тому, що з відповідей свідка ОСОБА_8 слідує, що власник ДП "Старокостянтинівський молочний завод" - ПАТ "Компанія з управління активами "Довіра-Капітал", яке діє від свого імені за рахунок та в інтересах Пайового Закритого Недиверсифікованого Венчурного Інвестиційного Фонду "Альтернативні інвестиції", не брали участі у переговорах з Кооперативом щодо укладення договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017р.; кооператив не передавав товар особам, які зазначаються як підписанти у товарно-супровідних документах ( ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ); свідок підтвердив, що на день передачі товару ТОВ "Агропереробка" зі складу ТОВ "Агропереробка" не встановленій особі договору поставки, товаро-супровідних документів підписано не було, жодних документальних підтверджень наявності письмових домовленостей між ДП "Старокостянтинівський молочний завод" щодо поставки товару, відібрання зразків на дослідження тощо немає та свідок про це нічого не знає.

Представники позивача у судовому засіданні наполягали на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позові та письмових поясненнях.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечує та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Окрім того в отриманому судом відзиві на позов (вх. № 05-22/4750/19 від 10.06.2019р.) (т.3 а.с.24-29) представник відповідача заперечив проти можливого задоволення позову, вважаючи вимоги незаконними та необгрунтованими, у зв`язку з наступним.

За умовами пп. 1.1., 1.3. договору поставки № 12.09/17 від 12 вересня 2017 року, укладеного між ТОВ виробничо-торговельне підприємства «Агропереробка» () та Відповідачем, для Відповідача передано право власності на товар «Сир Рівненський 0,5 кг» в кількості 16 665,30 кілограм, що підтверджується видатковою накладною № 9126 від 19 вересня 2017 року. Поставка товару здійснювалась Постачальником на умовах ЕХW «склад постачальника: Рівненська область, Рівненський район, с. В.Омеляна, вул. Я.Гашека, 120 » (Правила Інкотермс 2010).

19 вересня 2017 року Відповідач (постачальник) та Позивач (покупець) уклали спірний договір поставки № ВСП/2009-17 (надалі в тексті - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого, Постачальник зобов`язується поставити у зумовлені Договором строки молочну продукцію, а Покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму за умовами цього Договору.

На переконання представника, цього ж дня право власності на отриманий від ТОВ ВТП «Агропереробка» () товар передано Позивачу, що підтверджується видатковою накладною № 327 від 19 вересня 2017 року, яка підписана та скріплена печатками сторін.

Відповідно до Розділу 1 Договору - вид, асортимент, кількість, загальна вартість товару зазначаються у накладній на кожну партію товару, які є невід`ємною частиною даного Договору (п. 1.2). Ціна за одиницю товару відповідної якості - 92,16 грн. з ПДВ за 1 кг. Кількість товару - 16 665,3 кг. Загальна ціна Договору складає 1 535 874,05 грн. (п.1.3). Замовлення товару може бути зроблено в усній або письмовій формі. Підтвердженням виконання замовлення Сторони домовилися вважати факт відпуску товару згідно видаткової накладної (п.1.4). Право власності на товари та ризик випадкової загибелі та/або псування товару переходить до Покупця з моменту підписання його представником видаткової накладної (п.1.5). Усі видаткові накладні, що оформлені між сторонами протягом строку дії Договору, вважаються такими, що видані па підставі та в межах Договору, навіть при відсутності вказівки (посилання) на Договір в самій видатковій накладній і є невід`ємною частиною Договору (п.1.6). Постачальник зобов`язується: упакувати та надати товар на умовах, передбачених Договором; замінити неякісний товар на якісний на протязі 5 календарних днів з моменту звернення Покупця (п.2.1). Покупець зобов`язується: прийняти і оплатити товар в порядку та на умовах, передбачених Договором (п.2.2).

Поставка товару здійснюється зі складу Постачальника згідно правил Incoterms в редакції 2010 року на умовах ЕХW. Поставка товару здійснюється у строк до 3 календарних днів (п.п. 4.1, 4.2 Договору).

Розділом 7 Договору сторони визначили, що за невиконання або неналежне виконання умов даного Договору, сторони несуть відповідальність передбачену чинним законодавством України. Застосування господарських санкцій не звільняє сторони від обов`язку виконання зобов`язання в натурі (п.7.1). Сторона, що порушила грошове зобов`язання згідно чинного Договору, зобов`язана сплатити на користь іншої сторони за весь період прострочення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу протягом всього терміну прострочення (п.7.2).

Оплата здійснюється Покупцем в гривнях України шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника по мірі використання товару, але не пізніше 20.12.2017р. (п.3.1). Зміна форми, порядку проведення розрахунків допускається лише за додатковим письмовим Договором сторін (п.3.2. Договору).

Договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами і діє до 31.12.2017р. (п. 12.1 Договору).

У зв`язку з тим, що ДП «Старокостянтинівський молочний завод» не виконало свої зобов`язання по оплаті вартості поставленого на виконання умов вказаного Договору товару, Сільськогосподарський виробничий кооператив «Перший національний виробничий кооператив» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за спірним договором поставки.

Вищезгадані обставини встановлені рішенням Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018 року у справі № 924/234/18, яким позов СВК «Перший національний аграрний кооператив» задоволено частково, апеляцію на яке, Північно-західний апеляційний господарський суд, постановою від 10.12.2018 року залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

24 січня 2019 року Касаційний господарський суд Верховного Суду постановив касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Старокостянтинівський молочний завод» на рішення господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018 року та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2018 року у справі №924/234/18 залишити без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанції-без змін.

У відповідності з ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищезгаданим рішенням підтверджено також наступне:

«Відтак висновки судів про доведеність матеріалами справи факту поставки позивачем відповідачеві товару за видатковою накладною № 327від 19.09.2017 визнаються обґрунтованими враховуючи зокрема і те, що недоліки при складанні первинних документів, що фіксують господарську операцію, за їх наявності, не можуть стати безумовною підставою для звільнення контрагента від обов`язку оплатити вартість отриманих товару, робіт чи спожитої послуги.»

«Таким чином із наведеного вбачасться, що позивач належним чином виконав умови договору щодо поставки товару, ця обставина підтверджується передбаченим умовами договору документом - видатковою накладною, тому за вказаних обставин у відповідача за наведеними вище умовами договору виник обов 'язок здійснити оплату за поставлений товар.»

Отже, даним рішенням встановлено обставини щодо виконання Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Перший національний виробничий кооператив» зобов`язань з передачі для ДП «Староцрстянтинівський молочний завод» товару по договору поставки № ВСП/2009-17 від 19 вересня 2017 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, Позивач посилався на те, що «уповноважена особа від ДП «Старокостянтинівський молочний завод» не мала права підписувати договір на вищезазначену суму» та зазначає, що «Перед підписанням, договору було надано Відповідачу всі витребувані документи, а саме: Статут підприємства, трудовий договір із керівником, довідку платника ПДВ, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ПІК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивачем не надано до суду копії Рішення № 27/04 власника Позивача, яким затверджено чинну редакцію статуту Позивача на момент укладення спірного договору та не надано доказів державної реєстрації даної редакції статуту, оскільки в матеріалах справи відсутній опис документів, що надаються юридичною особою державному реєстратору для проведення реєстраційної дії, за кодом з якого можливо перевірити чинність даної редакції статуту.

Також, на підтвердження своїх аргументів, Позивачем додано копію трудового договору від 01.10.2016 року, однак на першій та другій сторінках цього трудового договору відсутні підписи сторін, що ставить під сумнів чинність даної редакції трудового договору, тому на переконання представника, зазначений доказ є недопустимим.

Окрім того, незважаючи на те, що, як це зазначає Позивач, «вчинення спірного договору ОСОБА_9 поза межею його повноважень», а ПАТ «КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ «ДОВІРА-КАПІТАЛ» згоди/погодження на підписання спірного договору не надавала, Генерального директора Позивача, до відповідальності відповідно до законодавства та цього трудового договору, не притягнуто. Позивачем не надано доказів на підтвердження вчинення ПАТ «КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ «ДОВІРА-КАПІТАЛ» будь-яких дій, направлених, на оспорювання Договору поставки чи понесенням відповідальності генеральним директором за фактом перевищення керівником своїх вповноважень.

Крім цього, жодних доказів надання чи надсилання документів, які підтверджують наявність обмежень у підписанта договору поставки, на адресу Відповідача, Позивачем не надано, в Єдиному державному реєстру юридичних осіб відсутні відомості про наявність обмежень у керівника Позивача, тому Відповідач не знав і не міг знати про будь-які обмеження повноважень представника Позивача. Разом з тим. саме лише відправлення позивачем певних документів відповідачу (за наявності встановлення таких обставин) не може достеменно свідчити про їх отримання відповідачем та про обізнаність відповідача з ними, з їх змістом.

На думку предсаваника , з ч.3 ст. 92 Цивільного кодексу України вбачається, що для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи у тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) господарському суді тієї обставини, що її контрагент (третя особа) знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення дсоби, яку представляють).

При цьому, для правильного вирішення, спору про визнання недійсним договору чи його пункту слід з`ясовувати як наявність або відсутність обставин, з якими ст.92 ЦК України пов`язує юридичну силу обмежень повноважень щодо представництва юридичної особи, так і наявність або відсутність обставин, з якими ст.241 ЦК України пов`язує чинність правочину у разі його наступного схвалення.

Також при вирішення такого спору має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Зазначені вище висновки зроблені Верховним Судом в Постанові від 17 липня 2018 року по справі № 921/311/17-г/7, які відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України слід враховувати при виборі і застосування норм права до спірних правовідносин.

Питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу підприємства та добросовісність його дій є внутрішніми відносинами між юридичною особою та її органом, тому сам лише факт учинення виконавчим органом підприємства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами. Зазначений висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 25 жовтня 2018 року у справі № 910/19164/17.

Верховним Судом в постанові від 16 жовтня 2018 року по справі № 910/20790/17 зазначено наступне. У постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі № 6-62цс16 викладено, що частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом із тим, далі вказано, що обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

На думку відповідача, також варто враховувати показання свідка, який зазначив, що пропозиція щодо укладення спірного договору надійшла саме від Позивача під час проведення спільної наради, на якій, окрім генерального директора Позивача, також був присутній ОСОБА_11 , який є власником істотної участі та одним із кінцевих бенефеціарних власників Позивача, а також кінцевим бенефеціарним власником засновника ДП «Старокостянтинівський молочний завод» - ПАТ «Компанія з управління активами «ДОВІРА-КАПІТАЛ». що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Отже, враховуючи вищенаведене та зважаючи на факт присутності на нараді власника Позивача, та те, що пропозиція щодо укладення спірного договору надійшла саме від Позивача, представники Відповідача не могли знати про наявність обмежень у керівника Позивача, а укладаючи даний договір з перевищенням повноважень, недобросовісно та нерозумно в даному випадку діяли представники Позивача, недобросовісність та нерозумність в діях Відповідача, Позивачем не доведено.

Окрім того, у відповідності до п. 3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорндчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як вже зазначено вище та підтверджено рішеннями у справі № 924/234/18 :

за умовами договору пп. 1.1., 1.3. договору поставки № 12.09/17 від 12 вересня 2017 року, укладеного між ТОВ виробничо-торговельне підприємства «Агропереробка» () та Відповідачем, для Відповідача передано право власності на товар «Сир Рівненський 0,5 кг» в кількості 16 665,30 кілограм, що підтверджується видатковою накладною № 9126 від 19 вересня 2017 року. Поставка товару здійснювалась Постачальником на умовах EXW «склад постачальника: Рівненська область, Рівненський район, с. В.Омеляна , вул. Я .Гашека, 120 » (Правила Інкотермс 2010).

19 вересня 2017 року право власності. на даний товар передано Позивачу, що підтверджується видатковою накладною № 327 від 19 вересня 2017 року, яка підписана та скріплена печатками сторін.

Положеннями спірного договору визначено наступне:

п. 1.5. «Право власності на товари та ризик випадкової загибелі та/або псування товару переходить до Покупця з моменту підписання його представником видаткової накладної.

п. 2.1. «Постачальник зобов`язується.- упакувати та надати товар на умовах, передбачених Договором».

п. 2.2. «Покупець зобов`язується прийняти,і оплатити товар в порядку та на умовах, передбачених Договором».

п. 4.1. «Поставка товару здійснюється, зі складу Постачальника згідно правил INCOTERMS в редакції 2010 року на-умовах EXW».

Згідно з Правилами Інкотермс 2010, які вступили в силу 01 січня 2011 року, та на умови яких сторони посилаються в договорі, термін EXW (Франко завод) означає, що продавець виконує своє зобов`язання по постачанню, коли він передає товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві (заводі, фабриці, складі і т.п.). Зокрема, він не відповідає за навантаження товару на транспортний засіб, наданий покупцем, а також за митне очищення товару для ввезення, якщо не обумовлено інше, покупець несе всі витрати і ризики у зв`язку з перевезенням товару від підприємства продавця до місця призначення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, зобов`язання Відповідача з поставки товару вважаються виконаними з моменту підписання та передачі видаткової накладної, яка підтверджує перехід права власності на товар. Оскільки право власності на товар передано того ж дня, коли Відповідач набув його, 19 вересня 2017 року, тому договору зберігання між Відповідачем та ТОВ ВТП «Агропереробка» не укладалось.

Тобто, після підписання видаткової накладної, поставка вважається здійснена, а зобов`язання Відповідача по договору припиняється, і подальші дії з товаром не мають жодного значення для виконання умов договору поставки. Після переходу права власності Позивач мав право відвантажити товар, залишити його на зберігання на складі, продати третій особі чи будь-яким іншим чином розпоряджатись товаром в межах чинного законодавства.

Незважаючи на відсутність у Відповідача обов`язку фізичного завантаження товару за спірним договором, 19 вересня 2017 року, під час завантаження товару на автотранспорт Позивача, яке здійснювалось на складі ТОВ ВТП «Агропереробка» за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. В.Омеляна, вул. Я.Гашека, 120, був присутній виконавчий директор Відповідача - ОСОБА_21 , який підписував від імені Кооперативу договір поставки та видаткову накладну. Повноваження представника Відповідача, який перебував на посаді виконавчого директора з 07 липня 2017 року по 06 грудня 2017 року, підтверджуються протоколами Загальних зборів членів Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Перший національний виробничий кооператив» від 06 липня 2017 року та 06 грудня 2017 року, випискою з ЄДР від 10 липня 2017 року. Від імені Позивача, під час завантаження товару, були присутні та перевіряли кількість товару, що завантажувався, водій автомобіля, який було надіслано за замовленням ДП «Старокостянтинівський молочний завод» ОСОБА_4 та технолог ОСОБА_5 , якій раніше надавались зразки товару, що є предметом спірного договору, та на ім`я якої Позивачем видано довіреність № 4124 від 18.09.2017 року.

Все вищевикладене також підтверджується, у відповідності з ст. 88 ГПК України, заявою від 10 вересня 2018 року, свідка - ОСОБА_8 , підпис якого посвідчено Мороз О.А., приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 1588.

У позовній заяві та відповіді на відзив Відповідача, Позивач не визнає факту поставки та спростовує вищезазначені обставини посилаючись на пояснення осіб, що брали участь у поставці товару, які отримані у ході внутрішнього службового розслідування.

Однак, Верховним Судом у постанові від 24.01.2019 року по справі № 924/234/18, зазначено наступне:

«Слід зазначити, що апеляційним судом підставно враховано і те, що у відзиві на позов від 05.05.2018 Підприємство визнало наявність зобов`язань за Договором поставки, пояснивши неможливість оплати вартості поставленої продукції несплатою Кооперативом боргу в сумі 6 605 560 грн. 05 коп. за оренду транспортних засобів, однак у подальшому почало заперечувати настання строку виконання цих зобов`язань посилаючись на не повний пакет наданих документів для цього, а згодом почало заперечувати і саму поставку, вказуючи таким чином на те, що підстави для оплати відсутні.

Суд касаційної інстанції зазначає що відповідно до частин 1, 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Господарський процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі, спрямовані для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі Шульга проти України, по. 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див:-рішення Суду у справі Мусієнко проти України, по. 26976/06, від 20.01.2011).».

Тому, на думку Відповідача, докази, на які посилається Позивач не є належними, допустимими та достовірними, з огляду на наступне.

Пояснення, на які посилається Позивач, не містять ознак письмових доказів та не викладені у формі, яка вимагається процесуальний законодавством для показань свідків. А за приписами ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Надані пояснення ОСОБА_6 та ОСОБА_13 не містять ознак достовірних доказів, на підставі яких відповідно до ст. 78 ГПК України, можна встановити дійсні обставини справи, оскільки :

По-перше, в наданих поясненнях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . відсутні твердження про те, що вони не підписували видаткову накладну № 327 від 19.09.2017 року та товарно-транспортну накладну від 19.09.2017 року.

По-друге, ОСОБА_7 пояснює, що весь робочий день 19.09.2017 року перебувала на робочому місці в м. Житомирі, вул . Заводська, 21 .Однак; для прийняття права власності на товар, за умовами спірного договору та згідно правил Інкотермс 2010, не має необхідності фізично перебувати за місцезнаходженням товару та безпосередньо отримувати товар. Також, у відповіді на відзив, Позивач зазначає, що ОСОБА_7 не брала участі у поставці товару та не отримувала його, але у поясненнях ОСОБА_7 , дане твердження відсутнє. Крім того, в поданих Відповідачем первинно-облікових документах відсутні будь-які відмітки про те, що ОСОБА_7 виїжджала та безпосередньо приймала товар за адресою ТОВ ВТП «Агропереробка», а у відповідності до товарно-транспортної накладної ОСОБА_7 прийняла вантаж від водія ОСОБА_6 за адресою: м. Житомир, вул. Заводська,21 .

По-третє, ОСОБА_6 пояснює, що «працівники СВК «Перший національний виробничий кооператив» не передавали йому товар по спірному договору, однак умовами спірного договору не передбачено передання товару безпосередньо працівниками Відповідача. Враховуючи, що завантаження товару здійснювалось зі складу ТОВ ВТП «Агропереробка», товар не міг передаватись працівниками Відповідача, і дане пояснення не має будь-якого значення для встановлення фактичних обставин справи.

По-четверте, зазначенні вище особи, на пояснення яких посилається Позивач, перебувають у службовій залежності від посадових осіб Позивача, тому вони зацікавлені в наданні недостовірних пояснень, а тому отримання судом пояснення слід оцінювати критично.

По-п`яте, службове розслідування проведено на виконання наказу ДП «Старокостянтинівський молочний завод» від 06.06.2018 року, копію якого Позивачем не надано, незважаючи на той факт, що поставка відбулась 19 вересня 2018 року, операцію з поставки товару відображено в податковому обліку, Позивач отримав та користувався протягом року правом на податковий кредит, 22 лютого 2018 року на адресу Позивача надіслано претензію щодо неналежного виконання ним зобов`язань за спірним договором, 04 квітня 2018 року відкрито провадження у справі № 924/234/18 за позовом про стягнення боргу по спірному договору. При цьому, рішення про проведення службового розслідування прийнято лише 06 червня 2018 року, яке проведено 07 червня 2018 року. Тому, службове розслідування та пояснення, отримані в ході його проведення, викликають сумнів у своїй достовірності.

Також, Позивач зазначає про відсутність у ОСОБА_7 та ОСОБА_6 довіреностей на одержання цінностей, але відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію. Саме такий висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 29 квітня 2015 року по справі № 903/679/14.

Відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, виходячи із умов договору (п.1.4) про те, що підтвердженням виконання замовлення Сторони домовилися вважати факт відпуску товару згідно видаткової накладної, не може заперечувати таку господарську операцію. Даний факт повинен оцінюватися в сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає приписам процесуального законодавства (п.47 постанови Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 908/2507/15-г).

Окрім того, на видатковій накладній № 327 від 19.09.2017 року та товарно-транспортній накладній від 19.09.2017 року підписи зазначених вище осіб скріплені відтисками печатки Позивача, а Позивач не заперечує, що дані особи є працівниками Позивача.

Відповідно до п.11 та п. 11.2 наказу № 9-к, від 28.12.2012 заступника директора виробничо-структурного підрозділу ДП «Старокостянтинівський молочний завод» у м. Житомир «Про прийняття на роботу», ОСОБА_7 прийнята па посаду комірника складу сировини з 01.01.2013 та призначена матеріально-відповідальною особою в межах посадових обов`язків. Зазначене також встановлено в рішеннях у справі № 924/234/18.

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за № 168/70, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення: особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити : найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 2.5 пункту 2 згаданого Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Зі змісту видаткової накладної № 327 від 19.09.2017 року та товарно-транспортної накладної від 19.09.2017 року вбачається, що отриманий Позивачем товар був прийнятий представником Позивачем, про що свідчать підписи на накладних, завірені печаткою Позивача.

У матеріалах справи відсутній вирок суду в кримінальному провадженні, який би набрав законної сили щодо факту вчинення кримінального правопорушення посадовими або іншими особами у зв`язку із підробленням документів, печаток, штампів та бланків, збуту чи використання підроблених документів, печаток, штампів. Матеріали справи також не містять документів які б свідчили про втрату зазначеної печатки, її підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі ДП «Старокостянтинівський молочний завод».

Крім того, відповідно до ст. 2 ГК України, учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження та основі відносин власності.

Згідно зі ст. 62 ГК України, підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Таким чином, на переконання представника, відтиск печатки підприємства, наявний зокрема на первинних документах, є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції (у даному випадку - прийнятті товару).

Аналогічний висновок зроблено Вищим господарським судом України 09 квітня 2013 року в постанові по справі № 5023/5085/12.

Позивач також вважає, що факт реєстрації податкової накладної не може свідчити про погодження Позивачем договору поставки, так як усі Дії по реєстрації податкової накладної вчинені Відповідачем.

Однак за квитанцією про реєстрацію податкової накладної від 13.10.2017р. зареєстровано податкову накладну № 59 від 19.09.2017р. на суму 1 535 874,05 грн. з ПДВ.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017р. № 341 затверджено Порядок ведення Єдиного реєстру податкових накладних, пунктами 8, 10, 11, 12-14 якого передбачено, що Податкова накладна складається та реєструється постачальником (продавцем) - платником податку, крім випадків, визначених пунктом 9 цього Порядку. Після складення податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронній формі, на них накладається електронний цифровий підпис посадових осіб постачальника (продавця).

Після накладення електронного цифрового підпису платник податку здійснює шифрування податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронній формі та надсилає їх ДФС за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем з урахуванням вимог Законів України «Про електронний цифровий підпис», «Про електронні документи та електронний документообіг» та Порядку обміну електронними документами з контролюючими органами, затвердженого в установленому порядку. Примірник податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронній формі зберігається у платника податку. Після надходження податкової накладної та/або розрахунку коригування до ДФС в автоматизованому режимі здійснюється їх розшифрування та проводяться перевірки.

За результатами перевірок, визначених пунктом 12 цього Порядку, формується квитанція про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування. Квитанція в електронній формі надсилається платнику податку протягом операційного дня та є підтвердженням прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування. Примірник квитанції в електронній формі зберігається в ДФС.

Згідно із п. 120 прим. 1.1 ст. 120 прим.1 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010р. № 2755-VІ зі змінами та доповненнями, порушення платниками ПДВ граничного строку, передбаченого ст. 201 ПК України для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу(покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою) тягне за собою накладення на платника ПДВ, на якого відповідно до вимог статей 192 та 201 ПКУ покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу.

Таким чином, представник відповідача дійшов висновку, що реєстрація податкової накладної № 59 від 19.09.2017р., додатково підтверджує реальність здійснення сторонами господарської операції.

Отже, факт поставки позивачем відповідачу товару підтверджується, окрім іншого, реєстрацією податкової накладної від 19.09.2017р. № 59 про поставку товару - сир "Рівненський" вагою 16 665,3 кг за ціною 1 279 895,04 грн. як доказом податкової звітності про здійснену господарську операцію з поставки товару за спірною видатковою накладною.

Верховний Суд в постанові від 16 квітня 2019 року по даній справі зазначив, що «наведених обставин, з урахуванням наявних у справі доказів і доводів обох сторін, суди достеменно не з`ясували, тому висновки судів про обґрунтованість позову є передчасними».

Також, аргументи про те, що схвалення спірного договору мало бути здійснено безпосередньо Загальними зборами учасників відповідач вважає необгрунтованими, оскільки стаття 241 Цивільного кодексу України не ставить схвалення правочину в залежність від рішення загальних зборів, а підтвердженням такого схвалення є вчинені на його виконання дії, особою в інтересах якої його укладено (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 3-38гс14).

Із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 3-59гс14, від 06.04.2016 у справі № 3-84гс 16).

Зазначені вище висновки також зроблені Верховним Судом в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 910/18812/17.

У постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 3-59гс14 зроблено наступний висновок - правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною першою статті 241 ЦК України, зокрема правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналіз постанов Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/1163/17, від 25.04.2018 у справі № 910/9915/17, від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17 свідчать, що вони містять висновок про те, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

При цьому в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/1163/17 зазначено, що схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, передача транспортних засобів, зняття їх з обліку із наданням усіх необхідних документів та прийняття часткової або повної оплати за спірними договорами).

Судова практика стосовно питань укладення договору представником юридичної особи з перевищенням повноважень та подальшого схвалення правочину є усталеною і судова колегія не вбачає підстав відходити від викладених вище висновків судів, що потягло би за собою передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати чи Великої Палати Верховного Суду.

На зазначені вище висновки, Верховний Суд також посилається у постанові від 08 травня 2019 року по справі № 904/2156/18, натомість аргументів для неврахування або відступлення від вказаних висновків Позивачем не наведено.

Отже, обставини, викладені у позові не підтверджено і не доведено позивачем, а у задоволені позову має бути відмовлено.

В отриманих судом (вх. № 05-22/5591/19 від 04.07.2019р.) поясненнях до позовної заяви з врахуванням постанови Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.04 2019р. та відзиву Відповідача на позовну заяву від 05.06.19р. по справі № 924/678/18, позивачем відмічено, що підставою винесення постанови Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.04.2019 року по справі № 924/678/18 (надалі - Постанова) була позиція щодо передчасності висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору як такого, що укладений генеральним директором позивача із перевищенням повноважень. Зокрема, вказувалося, що судами попередніх інстанцій не з`ясовано та не встановлено чи було вчинено/не вчинено Позивачем юридично значимі дії, спрямовані на схвалення оспорюваного договору поставки у розумінні положень статті 241 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК) та не дослідили правових наслідків таких дій.

У зазначеній постанові суду касаційної інстанції також були посилання на правові позиції, викладені у постановах Верховного суду України по справах № 5013/492/12, № 5011-31/17917-2012, № 922/796/15.

Позивач вважає позицію суду касаційної інстанції такою, що висуває до судів попередніх інстанцій додаткові вимоги по встановленню певних фактичних обставин, які мають доводитися Відповідачем, а не судами попередніх інстанцій.

При цьому суд касаційної інстанції ігнорує той факт, що обставини, які мають значення для справи, були встановлені судами попередніх інстанцій, а відсутність доказів зі сторони Відповідача свідчить про відсутність фактичних обставин.

Зміст касаційної скарги Відповідача зводиться до переоцінки наявних у справі доказів, вільного тлумачення правових норм, зазначення завідомо недостовірної інформації, що не спростовує законних і обґрунтованих висновків попередніх інстанцій.

Так, постанова Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду стверджує про невстановленість чи було вчинено/не вчинено Позивачем юридично значимі дії, спрямовані на схвалення оспорюваного договору поставки у розумінні положень статті 241 Цивільного кодексу України із посиланням на вищезазначені правові позиції.

Постанови Верховного суду України мають враховуватися при вирішенні справи лише у подібних правовідносинах (подібних предметі спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених судом фактичних обставинах). При цьому суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного суду України з одночасним наведенням відповідних мотивів (див. постанова Вищого господарського суду України від 18.11.2015 р. по справі № 922/796/15).

Відсутні підстави для аналогічного застосування правової позиції Верховного суду України по справі № 5013/492/12 з огляду на суттєву відмінність фактичних обставин цієї справи по відношенню до обставин по справі №924/678/18.

Розглядаючи справу № 5013/492/12 про визнання 15 біржових угод недійсними судами було встановлено, що протоколом загальних зборів ТОВ «Автосвіт», товариство вирішило зняти з обліку для подальшої реєстрації зазначені в протоколах автомобілі та уповноважило на це певну особу (не директора, який фактично підписав ці угоди). Крім того, судами було встановлено, що була прийнята часткова оплата за продаж автомобілів.

На думку позивача, в матеріалах справи № 924/678/18 немає жодного доказу, який би свідчив про прийняття рішення ПрАТ «КУА «Довіра-Капітал» про укладання договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017р. або про будь-які інші дії, які б могли свідчити про подальше схвалення правочину уповноваженою на це особою Позивача. На противагу в матеріалах справи наявний лист ПрАТ «КУА «Довіра-Капітал», згідно якого власник ДП «Старокостянтинівський молочний завод» підтверджує, що рішення про схвалення договору поставки № ВСП/2009-17 не приймалося.

Відсутні підстави для аналогічного застосування правової позиції Верховного суду України по справі № 5011-31/17917-2012 з огляду на суттєву відмінність фактичних обставин цієї справи по відношенню до обставин по справі № 924/678/18.

Розглядаючи справу № 5011-31/17917-2012 про визнання договору фінансового лізингу № Р150 від 01.06.2008р. недійсним судами було встановлено, що зазначений договір фактично виконувався сторонами, а саме лізингоодержувач фактично користувався комбайном зернозбиральним та сплачував за лізингодавцю лізингові платежі. При розгляді спору щодо визнання зазначеного договору недійсним підставою для відмови у задоволенні позовних вимог стала постанова Вищого господарського суду України від 20.09.2011р. у справі № 27/95/10, якою було визнано договір фінансового лізингу № Р150 від 01.06.2008 р. розірваним.

Обставини справи № 924/678/18 не містять жодної інформації щодо факту розірвання договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017р., адже мова йде саме про те, що даний договір підписувався неуповноваженою на те особою, істотні умови договору не погоджені та самі умови договору не виконувалися сторонами, а власник Позивача заперечує факт його подальшого схвалення.

Відсутні підстави для аналогічного застосування правової позиції Верховного суду України по справі № 922/796/15 з огляду на суттєву відмінність фактичних обставин цієї справи по відношенню до обставин по справі № 924/678/18.

Розглядаючи справу № 922/796/15 про стягнення заборгованості по договору поставки № 5/14 від 02.01.2014р., судами було встановлено, що зазначений договір є значним правочином, що потребував при укладенні наявності рішення наглядової ради або протоколу загальних зборів учасників покупця про його погодження В ході дослідження справи було встановлено, що поставки товару носили регулярний характер, здійснювалася часткова оплата за товар. У відповідь на цей позов Відповідач подав зустрічний, в якому просив спочатку розірвати договір. Підставою для розірвання було посилання на наявність обставин непереборної сили та неможливість виконання договору, що було засвідчено сертифікатом Луганської регіональної Торгово-промислової палати № 25.11-799/17 від 30.09.2014р. У задоволенні зустрічного позову було відмовлено, однак потім Відповідач визнавав оспорюваний договір недійсним, який також не був задоволений.

Отже, було встановлено, що Відповідач не оспорював дійсність договору, а оспорював відповідальність за його невиконання.

Обставини справи № 924/678/18 не містять подібних фактичних обставин так як немає жодного доказу, який би свідчив про схвалення та виконання оспорюваного договору поставки.

Крім того, вважаємо висновок суду касаційної інстанції щодо необхідності судам попередніх інстанцій визначати правові наслідки недійності договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017р. необгрунтованим та таким, що порушує ч. 2 ст. 237 ГПК України. Зазначена стаття зазначає, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Правові наслідки недійсності правочину врегульовані статтею 216 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК), а способи захисту порушених та/або невизнанних та/або оспорюваних прав та/або інтересів визначені також положеннями ЦК. Сторони не позбавляються права на судовий захист способами, що не суперечать законодавству. Тому, на переконання представника, вирішення питань, що не є предметом розгляду по справі є перевищенням меж повноважень суду та порушенням ч.2 ст. 237 ГПК України.

Позивачем у своїх заявах та встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, при підписанні Договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017 року (надалі - Договір) генеральний директор ОСОБА_3 діяв на підставі Статуту (ця інформація була відображена в ЄДРЮОФОПГФ та у Договорі).

Згідно з розділом 8 Статуту ДП «Старокостянтинівський молочний завод» «Управління підприємством» (затвердженим Рішенням власника № 27/04 від 27.04.2017 грону) визначено компетенцію Власника та Генерального директора. У відповідності до п. 8 Статуту передбачено, що управління підприємством здійснює його власник, який вирішує всі питання, пов`язані з діяльністю підприємства. Поточна діяльність підприємства здійснюється Генеральним директором. При призначенні Генерального директора із ним укладається трудовий договір, в якому визначаються компетенція, права, обов`язки і відповідальність перед Власником, умови матеріального забезпечення і звільнення з посади. Генеральний директор не має права без погодження з Власником підписувати договори, спрямовані на відчуження майна, що належить підприємству.

Тобто, компетенція, права та обов`язки Генерального директора зазначається як у Статуті, так і у трудовому договорі.

Відповідно до трудового договору від 01.10.2016р., що був укладений між ПАТ «Компанія управління активами «ДОВІРА-КАПІТАЛ» (що діє за рахунок активів та в інтересах Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Альтернативні інвестиції»), за умовами якого ОСОБА_9 був найманий на посаду генерального директора ДП «Старокостянтинівський молочний завод» та мав право : без довіреності діяти від імені Товариства, представляти його перед іншими юридичними особами усіх форм власності ; розпоряджатися майном та коштами Товариства, укладати угоди окрім тих, що спрямовані на відчуження майна та основних засобів та щодо яких необхідне погодження із вищими органами Товариства ; затверджувати та використовувати кошторис ; укладати угоди та різного роду договори, в тому числі купівлі-продажу, оренди, підряду, видавати доручення, відкривати та закривати банківські рахунки; приймати рішення щодо вчинення Товариством правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, не перевищує 1 000 000 (одного мільйона) грн. Крім того, ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом такого правочину, не повинна перевищувати 0,5 % вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Товариства. Повноваження, які не визначені трудовим договором, генеральний директор має право виконувати тільки після прийняття відповідного рішення вищим органом Товариства.

Таким чином, п. 2.16. трудового договору від 01.10.2016р. передбачено, що повноваження, які не визначені трудовим договором (в т.ч. вчинення товариством правочину на суму, що перевищує 1 000 000 грн.) генеральний директор має право укладати тільки після прийняття відповідного рішення вищим органом товариства.

Пунктом 1.3. Договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017 року було визначено загальну ціну Договору, яка складала 1 535 874,05 грн., що було встановлено судами попередніх інстанцій.

Тобто, на переконання представника, при підписанні Договору генеральний директор ДП «Старокостянтинівський молочний завод» перевищив свої повноваження.

Окрім того під час розгляду справи судами передніх інстанцій було досліджено та встановлено, що Відповідач на момент укладення Договору знав про наявні обмеження у повноваженнях Генерального директора Позивача, оскільки як вбачається із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань № від 18.07.2018р., станом на 18.07.2018р. керівником юридичної особи - ДП "Старокостянтинівський молочний завод" вказано Генеральний директор (дата обрання 01.10.2015р.). додатково витяг містить інформацію щодо обмеження керівника на вчинення правочинів згідно статуту підприємства.

Крім того, у спірному договорі поставки зазначено, що від імені Дочірнього підприємства «Старокостянтинівський молочний завод» договір укладає Генеральний директор, що діє на підставі Статуту.

Приписи п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. № 9 передбачають, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013р. № 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як зазначено в п.3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", саме лише порушення обов`язку діяти в межах повноважень не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень (згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19.08.2014 у справі № 5013/492/12/3-59гс14).

Отже, підставою для недійсності правочину може бути доведеність юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин.

Обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Загалом, контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, зокрема, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи (аналогічна позиція викладена в Постанові Вищого господарського суду України від 11.04.2017 року у справі № 907/24/16).

Крім того, у правовій позиції, що викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.06.2018 р. по справі № 927/976/17 встановлено :

«Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента; вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.».

Крім того, ОСОБА_8 , який брав участь у справі № 924/678/18 як свідок підтвердив, те, що договорів між Позивачем та Відповідачем було достатньо (близько 20) та згідно процедури їх підписання вони всі проходили оцінку у юридичному відділі Відповідача. Відповідно посилання Кооперативу на незнання про наявність обмежень є безпідставною та не підтверджується фактичними обставинами справи.

Таким чином, на думку представника, зважаючи на викладені обставини, Позивач довів належними та допустимими доказами, що Сільськогосподарський виробничий кооператив «Перший національний виробничий кооператив» знав або повинен був знати про наявність обмежень представника ДП «Старокостянтинівський молочний завод» на укладення оскаржуваного договору, з огляду на що у суду наявні правові підстави для визнання спірного договору недійсним.

Враховуючи вищевикладене, мало місце укладення договору представником Позивача з перевищенням повноважень, про що було відомо Відповідачу.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

При оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення.

Як було зазначено у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 20.03.2018 року по справі № 910/8794/16, «при оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення».

Цей момент також був взятий судами попередніх інстанцій до уваги та проаналізований, в ході чого було встановлено, що правочини на суму вище 1 000 000 грн. можуть укладатися виключно за погодженням Власника, а будь-які дії ДП «Старокостянтинівський молочний завод» в силу приписів закону не можуть розглядатися як подальше погодження, на яке наділений виключно Власник.

Крім того, Відповідача посилається на рішення Господарського суду Хмельницької області № 924/234/18 за позовом СВК "Перший національний виробничий кооператив" до ДП "Старокостянтинівський молочний завод», яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 24.01.2019р. про стягнення з ДП "Старокостянтинівський молочний завод" на користь СВК "Перший національний виробничий кооператив" заборгованості за договором поставки від 19.09.2017 на суму 1 535 874,05 грн. як на доказ ухвалення правочину, що не відповідає дійсності.

Оскільки, в рішенні встановлені обставини, які свідчать про те, що посадові особи не вчиняли дій щодо схвалення правочину, що підтверджується не сплатою грошових коштів по договору, не підписання видаткової накладної № 327, не підписання товарно-транспортної накладної від 19.09.2017р., відсутністю товару по даному договору.

У зв`язку з чим судами попередніх інстанцій було правильно враховано, що видаткова накладна № 327 від 19.09.2017р. на суму 1 535 874,05 грн., товарно-транспортна накладна від 19.09.2017р. на суму 1 535 874,05 грн. не є доказами схвалення правочину, особою від імені якої було укладено договір, оскільки в даному випадку схвалення, повинно вчинятися саме Власником - ПАТ «Компанія управління активами «ДОВІРА-КАПІТАЛ».

Крім того, судами попередніх інстанцій також враховано лист від 17.10.2018р. ПАТ «Компанія управління активами «ДОВІРА-КАШТАЛ», у якому повідомлено, що рішення щодо схвалення договору поставки № ВСП/2009-17 засновником не приймалося.

Зважаючи на встановлені судом обставини, суди попередніх інстанцій прийшли до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання недійсним на підставі частини 2 статті 203, 215 Цивільного кодексу України договору поставки від 19.09.2017р. № ВСП/2009-17, укладеного між Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Перший національний виробничий кооператив» та Дочірнім підприємством «Старокостянтинівський молочний завод», оскільки схвалення правочину не вчинялось саме Власником - ПАТ «Компанія управління активами «ДОВІРА-КАПІТАЛ», що і підтверджує аналогічну правову позицію викладену в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 20.03.2018 року по справі № 910/8794/16.

Таким чином представник вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з їхньою доведеністю, оскільки генеральний директор ДП «Старокостянтинівський молочний завод» здійснив підписання Договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017 року з перевищенням наданих йому повноважень, тоді як відповідачу на момент укладення Договору, було відомо про наявні обмеження у повноваження Генерального директора Позивача; в подальшому схвалення спірного правочину згідно норм чинного законодавства Власником Позивача не відбулося.

В отриманих судом запереченнях (вх. № 05-22/5736/19 від 10.07.2019р.) представник відповідача спростовує вищевикладені аргументи позивача, оскільки на його переконання, у відмічених ним справах, в яких Верховним Судом зроблено висновки щодо застосування норм права, позивачі звертались до судів з вимогами про визнання недійсними договорів саме з підстав перевищення своїми представниками повноважень. В даній справі ДП «Старокостянтинівський молочний завод» також звернувся до суду з вимогою про визнання договору недійсним з підстав нібито, перевищення генеральним директором наданих йому повноважень та відсутністю подальшого схвалення оспорюваного правочину власником ДП «Старокостянтинівський молочний завод».

Тому, наведені Відповідачем позиції Верховного Суду обов`язково необхідно враховувати при вирішенні даного спору, на що також звернув увагу Верховний Суд в постанові від 16.04.2019 року по справі № 924/678/18.

Також, відповідно до постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 755/10947/17 незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Останню зокрема позицію під час вирішення тотожного спору Верховним Судом висловлено в постанові від 08 травня 2019 року по справі № 904/2156/18, в якій зазначено :

Згідно із статтею 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

При цьому частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Разом з тим, далі вказано, що обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016р. у справі № 6-62цс16).

Щодо даного висновку варто зазначити, що як вказує ДП «Старокостянтинівський молочний завод», між сторонами було укладено близько 20 договорів, однак, жодний з цих договорів з підстав перевищення представником Позивача повноважень, недійсним не визнавався і виконувалися обома сторонами, тому недобросовісність та нерозумність дій з боку Відповідача не доведено.

На захист прав третіх осіб, які виступають у правовідносинах з юридичними особами, у тому числі й укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя, особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.03.2017у справі № 760/8121/16-ц). Жодних доказів передання чи надсилання документів для Відповідача, які підтверджують наявність обмежень в керівника Позивача, не надано. В постанові від 17 липня 2018 року по справі № 921/311/17-г/7 Верховний Суд також зазначив, що саме лише відправлення позивачем певних документів відповідачу (за наявності встановлення таких обставин) не може достеменно свідчити про їх отримання відповідачем та про обізнаність відповідача з ними, з їх змістом. Тому на переконання представника, саме ці останні висновки необхідно враховувати під час встановлення обставин щодо необізнаності Відповідача з наявністю обмежень у керівника Позивача, а не висновки на які посилається Позивач, і які були зроблені раніше, а саме постанова від 12.06.2018 року по справі № 927/976/17 та постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року.

Правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною першою статті 241 ЦК України: правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту частини першої 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також: і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу). Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 3-59гс14.

Крім того, аналіз постанов Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/1163/17, від 25.04.2018 у справі № 910/9915/17, від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17 свідчить, що вони містять висновок про те, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів тощо).

Разом з цим у постанові Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 910/1163/17 зазначено, що схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, передача транспортних засобів, зняття їх з обліку із наданням усіх необхідних документів та прийняття часткової або повної оплати за спірними договорами).

Отже, враховуватись при встановленні обставин схвалення спірного правочину, має саме остання правова позиція Верховного Суду від 08 травня 2019 року, а не постанова на яку посилається Позивач від 20.03.2018 року по справі № 910/8794/16. Аргументів для неврахування або відступлення від вказаних Відповідачем висновків Позивачем не наведено.

29 липня 2019р. судом отримано (вх. № 05-22/6268/19 від 29.07.2019р.) письмові пояснення представника відповідача, який вважав за необхідне, в доповнення до раніше наведених аргументів, зазначити наступне.

Щодо повноважень генерального директора ДП «Старокостянтинівський молочний завод»:

Відповідно до ч. 4 ст. 89 ЦК України до єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи. її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» визначено, що відомості, які містяться в Єдиному державному реєстрі, надаються у вигляді безоплатного доступу через портал електронних сервісів до відомостей з Єдиного державного реєстру, які актуальні на момент запиту, необхідних для укладення цивільно-правових договорів, в тому числі про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

У відповідності з ч. 5 ст. 89 ЦК України зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації.

Також, варто враховувати положення п. 8.3 Статуту Позивача, яким встановлено, що до компетенції Генерального директора відноситься : розпорядження майном та коштами Підприємства; затвердження та виконання кошторису, укладення угод та різного роду договорів, видання доручень, відкриття та закриття банківських рахунків; право першого підпису фінансово-господарських документів від імені Підприємства. Генеральний директор не має права без погодження з власником підписувати договори спрямовані на відчуження, заставу, іпотеку, оренду майна, що належать Підприємству. Вказаний перелік обмежень встановлених Статутом є вичерпним. Проте, Статутом Позивача не встановлено жодних обмежень на підписання правочинів щодо придбання майна, вартість якого перевищує будь-яку суму.

Пунктом 8.2. Статуту Позивача визначено виключну компетенцію Власника Позивача, однак у вказаному пункті Статуту не згадується про виключну компетенцію Власника Позивача щодо погодження укладення Генеральним директором договорів з контрагентами Позивача.

Тому, оскільки в Єдиному державному реєстрі та в Статуті Позивача, відсутні відомості про наявність обмежень в керівника Позивача, що підтверджується витягом з ЄДР, а трудовий договір жодним чином не реєструвався, наявність обмежень у повноваженнях, визначених в трудовому договорі та інших документах, на переконання представника, не мають чинності у відносинах з Відповідачем чи іншими особами.

Крім того, між сторонами спірного правочину протягом 2016-2017 років було укладено значну кількість договорів, які виконувались сторонами і ці договори з підстав перевищення повноважень підписантами, недійсними не визнавались, зокрема :

договір поставки молока № 3 від 31.01.2017 року, вартість поставленої продукції по якому значно перевищує 1 мільйон гривень та на підставі якого СВК «Перший національний виробничий кооператив» звернувся до суду з позовом про стягнення з ДП «Старокостянтинівський молочний завод» боргу у розмірі 8 849 836 грн. (справа № 924/232/18);

договір про надання послуг № 3 ТЗР від 01.01.2017 року, вартість наданих послуг по якому значно перевищує 1 мільйон гривень та на підставі якого ДП «Старокостянтинівський молочний завод» звертався до суду з позовом про стягнення з СВК «Перший національний виробничий кооператив» боргу у розмірі 6 605 560,55 грн. (справа №924/285/18).

Варто також звернути увагу на те, що в межах справи № 924/285/18, на підтвердження повноважень підписантів Договору про надання послуг № 3ТЗР від 01.01.2017 року, ДП «Старокостянтинівський молочний завод» було подано клопотання від 19.07.2018 року за вих. № 321, до якого було додано лише наказ про переведення на посаду, довіреність, яка підписана генеральним директором та витяг з ЄДР.

Відповідно до п. 8.3. Статуту Позивача, Генеральний директор має право делегувати частину своїх повноважень окремим посадовим особам Підприємства. При цьому, незважаючи на ту обставину, що підписант вищевказаних договорів від ДП «Старокостянтинівський молочний завод» діяв на підставі довіреності підписаної Генеральним директором, тобто йому делеговані ті ж повноваження, які мав Генеральний директор, на підтвердження повноважень ДП «Старокостянтинівський молочний завод» не надавав будь-яких рішень власника ДП «Старокостянтинівський молочний завод» про схвалення чи погодження укладення Договору про надання послуг № 3ТЗР від 01.01.2017 року.

Окрім того, в межах справи № 924/234/18 про стягнення СВК «Перший національний виробничий кооператив» боргу за спірним правочином, ДП «Старокостянтинівський молочний завод» було подано відзив від 25.04.2018 року та зустрічний позов від 21.05.2018 року про визнання цього ж договору недійсним. Однак, ні у відзиві на позовну заяву, ні у зустрічній позовній заяві ДП «Старокостянтинівський молочний завод» не вказували про наявність будь-яких обмежень у Генерального директора.

У відзиві на позов ДП «Старокостянтинівський молочний завод» зокрема зазначив: «Отже, саме несплата Позивачем за надані Відповідачем послуги унеможливила виконання зобов язання Відповідача по оплаті по Договору поставки № ВСП/2009-17».

В той же час, вже у зустрічній позовній заяві ДП «Старокостянтинівський молочний, завод», який 22.05.2018 року повернено заявнику, заперечує проти факту поставки та просить визнати спірний правочин недійсним у зв`язку з його фіктивністю.

Тому відповідач вважає, що при розгляді даної справи необхідно враховувати наступну позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 :

«Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину veпіrе сопtrа faсtит рrорrіит (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «поп сопсеdіt veпіrе сопtrа faсtит рrорrіит» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини veпіrе сопtrа faсtит рrорrіит знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.»

Отже, очевидно, що дії Позивача, який протягом тривалого часу виконував укладені між сторонами правочини, на підтвердження повноважень підписантів не надавав жодних додаткових рішень власника про погодження чи схвалення правочинів, не заперечував проти наявності повноважень генерального директора у відзиві та зустрічному позові по справі № 924/234/18, а згодом звертається з вимогою про визнання договору недійсним з підставі перевищення повноважень своїм керівником в даній справі, суперечить його попередній поведінці і є недобросовісними.

Щодо наступного схвалення спірного правочину:

Відповідно до постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 755/10947/17 незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Останню правову позицію у тотожному спорі Верховний Суд виклав у постанові від 08 травня 2019 року по справі № 904/2156/18, відповідно до якої схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, передача транспортних засобів, зняття їх з обліку із наданням усіх необхідних документів та прийняття часткової або повної оплати за спірними договорами).

В даному випадку схвалення відбулось шляхом прийняття товару по договору поставки, користування податковим кредитом. Зазначене не потребує доказування відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, оскільки факт поставки встановлено рішенням Господарського суду Хмельницької області від 01.08.2018 року у справі № 924/234/18.

Верховний Суд у постанові від 24.01.2019 року по справі № 924/234/18 також зазначив наступне :

«Слід зазначити, що апеляційним судом підставно враховано і те, що у відзиві на позов від 05.05.2018 Підприємство визнало наявність зобов`язань за Договором поставки, пояснивши неможливість оплати вартості поставленої продукції несплатою Кооперативом боргу в сумі 6 605 560 грн. 05 коп. за оренду транспортних засобів, однак у подальшому почало заперечувати настання строку виконання цих зобов`язань посилаючись на не повний пакет наданих документів для цього, а згодом почало заперечувати і саму поставку, вказуючи таким чином на те, що підстави для оплати відсутні.

Суд касаційної інстанції зазначає, що відповідно до частин 1, 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Господарський процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі, спрямовані для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі Шульга проти України, по. 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення Суду у справі Мусієнко проти України, по. 26976/06, від 20.01.2011).

Відтак висновки судів про доведеність матеріалами справи факту поставки позивачем відповідачеві товару за видатковою накладною № 327 від 19.09.2017 визнаються обгрунтованими враховуючи зокрема і те. що недоліки при складанні первинних документів, що фіксують господарську операцію, за їх наявності, не можуть стати безумовною підставою для звільнення контрагента від обов`язку оплатити вартість отриманих товару, робіт чи спожитої послуги.»

Крім того, у відповідності з п. 8.4. Статуту Позивача, контроль за діяльністю посадових осіб Підприємства здійснює Власник і ревізійна комісія Підприємства.

Пунктом 8.2. Статуту Позивача передбачено, що до виключної компетенції Власника віднесено притягнення до матеріальної та інших видів відповідальності посадових осіб Підприємства.

Відповідно до ст. 12 Статуту Позивача, Підприємство здійснює облік результатів своєї роботи, веде оперативний, бухгалтерський і статистичний облік у встановленому порядку і несе відповідальність за його достовірність. Відповідальними за стан обліку і своєчасне подання звітності та сплати податків є Генеральний директор та головний бухгалтер Підприємства або, за рішенням Власника, інша посадова особа Підприємства.

Згідно з п. 2.11. трудового договору Генерального директора з Власником Позивача, Роботодавець організовує фінансовий контроль за діяльністю Товариства.

Отже, враховуючи вищенаведене, Власнику Позивача стало відомо про укладення та прийняття товару по спірному правочину, користування податковим кредитом, в кінці відповідного звітного періоду, тобто по завершенню третього кварталу 2017 року, а також по результатах здійснення діяльності за 2017 рік. Однак, жодних заходів спрямованих на розірвання договору чи визнанню його недійсним, Власником не вживалось, посадових осіб до відповідальності не притягнуто.

Крім того, як вже було зазначено вище, ні у відзиві на позов, ні у зустрічній позовній заяві ДП «Старокостянтинівський молочний завод» не зазначало про наявність обмежень у керівника, незважаючи на те, що Власнику Позивача мало бути відомо про укладення спірного правочину.

Зазначене по суті, є схваленням спірного правочину власником, у формі мовчазної згоди.

Також варто враховувати показання свідка, який зазначив, що пропозиція щодо укладення спірного договору надійшла саме від Позивача під час проведення спільної наради, на якій, крім генерального директора Позивача, також був присутній ОСОБА_11 , який є власником істотної участі та одним із кінцевих бенефеціарних власників Позивача, а також кінцевим бенефеціарним власником засновника ДП «Старокостянтинівський молочний завод» - ПАТ «Компанія з управління активами «ДОВІРА-КАПІТАЛ», що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У зверненні до суду (вх. № 05-22/6429/19 від 02.08.2019р.) представник позивача додатково вказав, що 29 липня 2019 року Відповідач подав письмові пояснення по справі, з якими Позивач не погоджується повністю та просить суд не враховувати їх при винесенні рішення по справі, виходячи з наступного.

Дійсність оспорюваного договору переглядається господарським судом Хмельницької області в межах, передбачених постановою Касаційного господарського суду при Верховному Суді від 16.04.2019р., а не в цілому переоцінки вже досліджених доказів.

На думку представника, Відповідач не надав жодних нових доказів, які свідчили про дійсність договору поставки № ВСП/2009-17 при його укладенні чи про його подальше погодження стороною, яка була уповноважена на підписання зазначеного договору.

Докази, що подавалися раніше Відповідачем вже були оцінені судами попередніх інстанцій, а обставини справи, що мають вирішальне значення для її вирішення вже були встановлені. Крім того, Відповідач не навів обґрунтування неможливості подати належні, допустимі, достовірні, достатні докази, які б підтверджували дійсність оспорюваного договору поставки або його подальше погодження єдиним власником Підприємства - ПрАТ «КУА «Довіра-Капітал», коли справа знаходилася на стадії підготовчого провадження в господарському суді Хмельницької області.

Відповідач зловживає своїми процесуальними правами та відсутність доказів на підтвердження своєї позиції намагається замінити посиланням на принципи римського права, правові позиції, які не стосуються контексту справи № 924/678/18 та не регулюють подібні правовідносини, а також на іншу інформацію, яка не має жодного юридичного значення для вирішення справи по суті.

Правові позиції, які на думку Касаційного Господарського суду при Верховному суді, слід розглянути в межах нового розгляду справи № 924/678/18 не впливають на зміст рішень судів попередніх інстанцій по справі № 924/678/18 з огляду на наступне.

Правова позиція не є нормою права, а відтак не має таких ознак як загальнообов`язковість, нормативність. Правова позиція є результатом розгляду конкретної справи, у якій було встановлено конкретні обставини справи та подано певні докази. Правова позиція не може замінювати докази по справі та враховується виключно у подібних (аналогових) справах. Подання доказів на підтвердження обставин, на які посилаються сторони, є обов`язком сторін, а не суду. Судами попередніх інстанцій було досліджено всі обставини справи, а також докази, які подали сторони в межах конкретної справи. Відповідач визнав відсутність повноважень у підписанта оспорюваного договору та не надав доказів, які б підтвердили подальше погодження договору власником Позивача, як того вимагає Статут та Трудовий контракт з Генеральним директором ОСОБА_9 .

В результаті аналізу правових позицій, які радив врахувати Касаційний господарський суд, виявлено, що зазначені правові позиції сформовані у зовсім іншому юридичному контексті (детальніше зазначалося у письмових поясненнях Позивача від 11.07.2019р.) та взагалі не є подібними до фактичних обставин справи № 924/678/18.

Зазначені в постанові Касаційного Господарського суду при Верховному суді від 16.04.2019 р. правові позиції не регулюють подібні відносини, не є доказами по справі № 924/678/18, а їх використання в межах справи № 924/678/18 скасовує наявність виключних корпоративних прав у власника Підприємства (ПрАТ «КУА «Довіра-Капітал», що діє за рахунок та в інтересах Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Альтернативні інвестиції») визначати обсяг повноважень, компетенцію органів управління ДП «Старокостянтинівський молочний завод».

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 65 Господарського кодексу України, управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.

Обмеження Генерального директора зазначені у трудовому контракті, у відповідності до норм Господарського кодексу, а не правової позиції, яка позбавляє власника права управляти Підприємством.

Крім того, обставини, що мають вирішальне значення для справи № 924/678/18 повідомив суду свідок ОСОБА_8 , який на дату, що зазначена як дата укладення оспорюваного договору був Виконавчим директором Кооперативу.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

У відповідності до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань № від 18.07.2018р., станом на 18.07.2018р., керівником юридичної особи - дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" вказано ОСОБА_9 (дата обрання 01.10.2015р.). Окрім того витяг містить інформацію щодо обмеження керівника на вчинення правочинів згідно Статуту підприємства.

Рішенням власника № 27/04 від 27 квітня 2017р. затверджено статут дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" (в новій редакції).

Пунктом 8 Статуту закріплено, що управління підприємством здійснює його власник, який вирішує всі питання, пов`язані з діяльністю підприємства (п. 8.1.).

Поточна діяльність підприємства здійснюється Генеральним директором. При призначенні Генерального директора із ним укладається трудовий договір, в якому визначаються компетенція, права, обов`язки і відповідальність перед Власником, умови матеріального забезпечення і звільнення з посади. Генеральний директор не має права без погодження з Власником підписувати договори, спрямовані на відчуження майна, що належить підприємству (п. 8.3.).

Також позивачем надано трудовий договір від 01.10.2016р., укладений між ПАТ "Компанія управління активами "ДОВІРА-КАПІТАЛ" (що діє за рахунок активів та в інтересах Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду „Альтернативні інвестиції") в особі Директора ОСОБА_15 та ОСОБА_9 (Генеральний директор), за умовами якого ОСОБА_9 наймається на посаду Генерального директора ДП "Старокостянтинівський молочний завод".

За трудовим договором Генеральний директор зобов`язується здійснювати управління поточною діяльністю Товариства, забезпечувати його прибуткову діяльність, ефективне використання і збереження майна. Генеральний директор є повноважним представником Товариства щодо його господарської діяльності під, час реалізації повноважень, функцій, обов`язків Товариства, передбачених актами законодавства України, статутом Товариства, іншими нормативними документами. Генеральний директор підзвітний Роботодавцю у межах, встановлених законодавством України, статутом Товариства та цим трудовим договором (розділ 1 трудового договору).

Генеральний директор здійснює поточне (оперативне) керівництво Товариством, забезпечує виконання завдань Товариства, передбачених законодавством України, статутом Товариства, трудовим договором та рішеннями вищого органу Товариства, здійснює організацію роботи Товариства з метою досягнення його прибуткової діяльності відповідно до статуту Товариства згідно з визначеними завданнями та укладеними договорами, вживає заходів щодо забезпечення своєчасного надходження коштів за реалізовані роботи, послуги, товари, вживає заходів щодо своєчасного укладення договорів з постачальниками і споживачами які працюють з підконтрольними Товариству підприємствами, розширення господарських зв`язків, забезпечує виконання завдань і зобов`язань на постачання продукції, забезпечує контроль за виконанням підконтрольними Товариству підприємствами замовлень, договірних зобов`язань у встановлені строки. Роботодавець організує фінансовий контроль за діяльністю Товариства; здійснює контроль за ефективністю використання і збереження закріпленого за Товариством майна (п.п. 2.1-2.9).

Генеральний директор має право: без довіреності діяти від імені Товариства, представляти його перед іншими юридичними особами усіх форм власності; розпоряджатися майном та коштами Товариства, укладати угоди окрім тих, що спрямовані на відчуження майна та основних засобів та щодо яких необхідне погодження із вищими органами Товариства; затверджувати та використовувати кошторис; укладати угоди та різного роду договори, в тому числі купівлі-продажу, оренди, підряду, видавати доручення, відкривати та закривати банківські рахунки; приймати рішення щодо вчинення Товариством правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, не перевищує 1 000 000 (одного мільйона) грн. Крім того, ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом такого правочину, не повинна перевищувати 0,5 % вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Товариства (п. 2.12). Повноваження, які не визначенні трудовим договором, Генеральний директор має право виконувати тільки після прийняття відповідного рішення вищим органом Товариства (п. 2.16).

Внесення змін та доповнень до трудового договору здійснюється шляхом підписання додаткових угод (п. 5.1.). Трудовий договір вступає в силу з моменту укладення і діє до 01.10.2017 року (п. 6.1.). Договір підписаний від імені роботодавця ОСОБА_15 , від імені генерального директора ОСОБА_9

19.09.2017р. між Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" - "Постачальник" (в особі виконавчого директора ОСОБА_8, який діє на підставі Статуту) та Дочірнім підприємством "Старокостянтинівський молочний завод" - "Покупець" (в особі Генерального директора ОСОБА_9 , що діє на підставі Статуту) був укладений Договір поставки № ВСП/2009-17, відповідно до п. 1.1. якого, Постачальник зобов`язується поставити у зумовлені Договором строки молочну продукцію, а Покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму за умовами цього Договору.

Вид, асортимент, кількість, загальна вартість товару - зазначаються у накладній на кожну партію товару, які є невід`ємною частиною даного Договору. Ціна за одиницю товару відповідної якості - 92,16 грн. з ПДВ за 1кг. Кількість товару - 16 665,3 кг. Загальна ціна Договору складає 1 535 874,05 грн. Замовлення товару може бути зроблено в усній або письмовій формі. Підтвердженням виконання замовлення Сторони домовилися вважати факт відпуску товару згідно видаткової накладної. Право власності на товари та ризик випадкової загибелі та/або псування товару переходить до Покупця з моменту підписання його представником видаткової накладної. Усі видаткові накладні, що оформлені між Сторонами протягом строку дії Договору, вважаються такими, що видані на підставі та в межах Договору, навіть при відсутності вказівки (посилання) на Договір в самій видатковій накладній і є невід`ємною частиною Договору. Постачальник гарантує, що товар є новим, що Постачальник є власником товару, який нікому не проданий, в наймі (оренді), в податковій або іншій заставі, під забороною на відчуження не знаходиться, вільний від прав, претензій і позовів третіх осіб (розділ 1 договору).

Постачальник зобов`язується: упакувати та надати товар на умовах, передбачених Договором; замінити неякісний товар на якісний на протязі 5 (п`яти) календарних днів з моменту звернення Покупця. Покупець зобов`язується: прийняти і оплатити товар в порядку та на умовах, передбачених Договором (п. 2.1.договору).

Оплата здійснюється Покупцем в гривнях України шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника по мірі використання товару, але не пізніше 20 (двадцятого) грудня 2017р. Зміна форми, порядку проведення розрахунків допускається лише за додатковим письмовим Договором Сторін (р. 3 договору).

Поставка товару здійснюється зі складу Постачальника згідно правил INCOTERMS в редакції 2010р. на умовах EXW. Поставка товару здійснюється до 3 (трьох) календарних днів (п. п. 4.1., 4.2. договору).

Приймання товару по кількості та якості проводиться згідно накладних та показників якості, вказаних в ГОСТах та іншій нормативно-технічній документації на даний вид товару, і відповідно вимог Інструкції П-6 "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості" затвердженої постановою Державного арбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965р. та Інструкції П-7 "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості" затвердженої постановою Державного арбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966р. (р. 6 договору).

Розділом 7 договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання умов даного Договору, сторони несуть відповідальність передбачену чинним законодавством України. Застосування господарських санкцій не звільняє сторони від обов`язку виконання зобов`язання в натурі. Сторона, що порушила грошове зобов`язання згідно чинного Договору, зобов`язана сплатити на користь іншої сторони за весь період прострочення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу протягом всього терміну прострочення.

Договір може бути змінений, розірваний лише за взаємною згодою Сторін. Всі зміни та доповнення до Договору виконуються лише в письмовій формі та підписуються Сторонами. Договір підписаний Сторонами і переданий за допомогою факсимільного зв`язку має юридичну силу з подальшою заміною на оригінал з мокрою печаткою (р. 11 договору).

Договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами і діє до 31 грудня 2017р. (р. 12.1. договору). Договір підписаний зі сторони Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" ("Постачальника") ОСОБА_8 та Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" ("Покупець") ОСОБА_3

У матеріалах справи наявні : видаткова накладна № 327 від 19.09.2017р на поставку дочірньому підприємству "Старокостянтинівський молочний завод" товару на суму 1 535 874,05 грн. з ПДВ (сир "Рівненський" вагою 16 665,3 кг), товарно-транспортна накладна від 19.09.2017р. на поставку ДП "Старокостянтинівський молочний завод" товару на суму 1 535 874,05 грн., договір від 27.09.2017р. про часткове зарахування зустрічних однорідних вимог (укладений між СВК "Перший національний виробничий кооператив" та ТОВ „Агропереробка"), довіреність № 4124 від 18.09.2017р., видана ДП "Старокостянтинівський молочний завод" Мельник Р.П. на отримання від СВК "Перший національний виробничий кооператив" товару, претензія № 36 від 21.02.2018р. (фіскальний чек та опис вкладення від 22.02.2018р.) про оплату поставленого та неоплаченого товару на суму 1 535 874,05 грн.

У наданих позивачем у матеріали справи поясненнях ОСОБА_7 від 07.06.2018р. зазначено, що на виконання наказу ДП "Старокостянтинівський молочний завод" від 06.06.2018р. про проведення службового розслідування по факту поставки сільськогогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" сиру Рівненського, ОСОБА_7 повідомляє, що протягом 19 вересня 2017р., весь робочий день перебувала на робочому місці за адресою: м. Житомир, вул. Заводська, 21 . Довіреності ДП "Старокостянтинівський молочний завод" на отримання товару по договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017р. ОСОБА_7 не видавали.

У наданих позивачем у матеріали справи поясненнях ОСОБА_6 від 07.06.2018р. зазначено, що на виконання наказу ДП "Старокостянтинівський молочний завод" від 06.06.2018р. про проведення службового розслідування по факту поставки сільськогогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" сиру Рівненського по договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017p. ОСОБА_6 повідомляє, що працівники СВК "Перший національний виробничий кооператив" не передавали ОСОБА_6 товар по договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017р., а також довіреності ДП "Старокостянтинівський молочний завод" на отримання товару по договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017р. ОСОБА_6 не видавали.

У наданих позивачем у матеріали справи поясненнях ОСОБА_22 від 07.06.2018р. зазначено, що комірник складу сировини підприємства ОСОБА_7 протягом 19 вересня 2017р. весь робочий день перебувала на робочому місці за адресою м. Житомир, вул. Заводська, 21 . ОСОБА_7 не отримувала від працівників СВК "Перший національний виробничий кооператив" товар по договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017р. Довіреності ДП "Старокостянтинівський молочний завод" на отримання товару по договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017р. ОСОБА_7 не видавали. Водій автотранспортних засобів (вантажне авто транспортного цеху ОСОБА_6 не отримував довіреності на отримання товару по договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017р., тоді як зазвичай водій товар від контрагентів не отримує.

Окрім того позивачем надано у матеріали справи лист (за підписом директора ОСОБА_15) від 17.10.20218р. ПАТ "Компанія управління активами "ДОВІРА-КАПІТАЛ", у якому повідомлено, що рішення щодо схвалення договору поставки № ВСП/2009-17 Засновником не приймалося.

Додатково за клопотанням позивача судом заслухано звукозапис усних свідчень ОСОБА_8 , які думку позивача, доводять відсутність фактів погодження істотних умов договору поставки (предмет, ціна, строк), ведення переговорів по укладенню договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017р. із уповноваженими на це особами, а також подальшого погодження договору уповноваженими на це особами.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Згідно ст. 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, в тому числі іншими способами, передбаченими законом.

У відповідності до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі визнання правочину недійсним. Обраний позивачем спосіб захисту безпосередньо регламентується статтями 215, 236 ЦК України.

Заявник визначив спосіб захисту та звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним, оскільки при укладенні договору, на його думку, учасниками спірного правочину не дотримано вимог, встановлених ст. 203 ЦК України (зміст правочину суперечить кодексу, актам цивільного законодавства).

Предметом даного спору є визнання недійсним договору, а підставою даного позову, на думку позивача, є наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого договору недійсними.

Таким чином, предметом доказування у даній справі є наявність фактичних обставин, з існуванням яких закон пов`язує можливість визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) та в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Крім того, у даній справі слід встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205-210, 640 ЦК України, частини друга-п`ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Як встановлено судом, 19.09.2017р. між Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" - "Постачальник" (в особі виконавчого директора ОСОБА_8, який діє на підставі Статуту) та Дочірнім підприємством "Старокостянтинівський молочний завод" - "Покупець" (в особі Генерального директора ОСОБА_3 , що діє на підставі Статуту) був укладений Договір поставки № ВСП/2009-17, відповідно до п. 1.1. якого, Постачальник зобов`язується поставити у зумовлені Договором строки молочну продукцію, а Покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму за умовами цього Договору. Факт укладення вищезазначеного Договору сторонами не заперечується. В преамбулі договору зазначено, що сторони діють відповідно до Статуту.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно з частиною 1 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Органи юридичної особи діють у межах повноважень, наданих їм установчими документами та законом. Орган юридичної особи як її частина представляє інтереси останньої у відносинах з іншими суб`єктами права без спеціальних на те повноважень (без довіреності). Між юридичною особою та її органом правові відносини не виникають, а тому дії її органу визнаються діями самої юридичної особи.

У відносинах з третіми особами слід виходити з презумпції наявності достатнього обсягу повноважень на здійснення дієздатності юридичної особи як у одноособового органу юридичної особи, так і керівника її колегіального органу.

В пункті 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 Цивільного кодексу України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень.

Щодо кола повноважень генерального директора юридичної особи стосовно вчинення правочинів від імені цієї особи, то вони визначаються її установчими документами, які затверджуються юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку, трудовим договором.

Як встановлено судом та вбачається з преамбули договору поставки від 19.09.2017р. № ВСП/2009-17, при підписанні вказаного договору Генеральний директор ОСОБА_9 діяв на підставі Статуту. Згідно з розділом 8 Статуту "Управління підприємством" (затвердженим Рішенням власника № 27/04 від 27.04.2017 року) визначено компетенцію Власника та Генерального директора. У відповідності до п. 8 Статуту передбачено, що управління підприємством здійснює його власник, який вирішує всі питання , пов`язані з діяльністю підприємства (п. 1.8.). Поточна діяльність підприємства здійснюється Генеральним директором. При призначенні Генерального директора із ним укладається трудовий договір, в якому визначаються компетенція, права, обов`язки і відповідальність перед Власником, умови матеріального забезпечення і звільнення з посади. Генеральний директор не має права без погодження з Власником підписувати договори, спрямовані на відчуження майна, що належить підприємству (п. 8.3).

При цьому, відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України. Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і кошти, активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Наразі п. 8.3. Статуту позивача (затвердженого рішенням власника №27/04 від 27.04.2017 року) передбачено, що підписуючи договори, спрямовані на відчуження майна (в т.ч. коштів), що належить підприємству, Генеральний директор повинен отримати згоду Власника на укладення правочину.

Також позивачем надано трудовий договір від 01.10.2016р., укладений між ПАТ "Компанія управління активами "ДОВІРА-КАПІТАЛ" (що діє за рахунок активів та в інтересах Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду „Альтернативні інвестиції") в особі Директора ОСОБА_15 та ОСОБА_9 (Генеральний директор), за умовами якого ОСОБА_9 наймається на посаду Генерального директора ДП "Старокостянтинівський молочний завод".

За трудовим договором Генеральний директор зобов`язується здійснювати управління поточною діяльністю Товариства, забезпечувати його прибуткову діяльність, ефективне використання і збереження майна. Генеральний директор є повноважним представником Товариства щодо його господарської діяльності під, час реалізації повноважень, функцій, обов`язків Товариства, передбачених актами законодавства України, статутом Товариства, іншими нормативними документами. Генеральний директор підзвітний Роботодавцю у межах, встановлених законодавством України, статутом Товариства та цим трудовим договором (розділ 1 трудового договору).

Генеральний директор має право: без довіреності діяти від імені Товариства, представляти його перед іншими юридичними особами усіх форм власності; розпоряджатися майном та коштами Товариства, укладати угоди окрім тих, що спрямовані на відчуження майна та основних засобів та щодо яких необхідне погодження із вищими органами Товариства; затверджувати та використовувати кошторис; укладати угоди та різного роду договори, в тому числі купівлі-продажу, оренди, підряду, видавати доручення, відкривати та закривати банківські рахунки; приймати рішення щодо вчинення Товариством правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, не перевищує 1 000 000,00 (одного мільйона) грн. Крім того, ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом такого правочину, не повинна перевищувати 0,5 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Товариства (п. 2.12). Повноваження, які не визначенні трудовим договором, Генеральний директор має право виконувати тільки після прийняття відповідного рішення вищим органом Товариства (п. 2.16).

Таким чином, п. 2.16. трудового договору від 01.10.2016р. (укладеного між ПАТ "Компанія управління активами "ДОВІРА-КАПІТАЛ" та ОСОБА_9 ) передбачено, що повноваження, які не визначенні трудовим договором (в т.ч. вчинення товариством правочину на суму, що перевищує 1 000 000 грн.). Генеральний директор має право укладати тільки після прийняття відповідного рішення вищим органом товариства.

Як встановлено судом, у матеріалах справи наявні видаткова накладна № 327 від 19.09.2017р на поставку дочірньому підприємству "Старокостянтинівський молочний завод" товару на суму 1 535 874,05 грн. з ПДВ (сир "Рівненський" вагою 16 665,3 кг), товарно-транспортна накладна від 19.09.2017р. на поставку ДП "Старокостянтинівський молочний завод" товару на суму 1 535 874,05 грн., договір від 27.09.2017р. про часткове зарахування зустрічних однорідних вимог (укладений між СВК "Перший національний виробничий кооператив" та ТОВ „Агропереробка"), довіреність № 4124 від 18.09.2017р., видана ДП "Старокостянтинівський молочний завод" Мельник Р.П. на отримання від СВК "Перший національний виробничий кооператив" товару, претензія № 36 від 21.02.2018р. (фіскальний чек та опис вкладення від 22.02.2018р.) про оплату поставленого та неоплаченого товару на суму 1 535 874,05 грн.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

При оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 1 серпня 2018р. у справі № 924/234/18, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарсього суд від 10 грудня 2018р. та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 січня 2019р., частково задоволено позов ссльськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" про стягнення Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" 1 715 000 грн. 20 коп. серед яких 1 535 874 грн. 05 коп. основного боргу, 129 684 грн. 10 коп. пені за період з 21.12.2017 до 28.03.2018, 12 371 грн. 15 коп. 3% річних за період з 21.12.2017 до 28.03.2018 та 37 068 грн. 32 коп. втрат від інфляції за період січень-лютий 2018 року. через порушення відповідачем строків оплати вартості поставленого йому товару.

Судове рішення мотивовано тим, що видаткова накладна від 19.09.2017 № 327 на поставку товару підтверджує як факт передачі позивачем товару на заявлену до стягнення суму, так і факт його одержання відповідачем. З огляду на порушення строків розрахунків за отриманий товар з боку відповідача, суд задовольнив позовні вимоги в межах заявлених до стягнення сум основного боргу, інфляційних, річних та пені, здійснивши перевірку їх розрахунків. В частині вимог про стягнення 2 грн. 58 коп. судом відмовлено за безпідставністю вимог через те, що позивачем не віднесено цю суму ні до основної заборгованості, ні до штрафних нарахувань, ні до нарахувань, здійснених на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України.

У постанові Верховного суду по вказаній справі від 24 січня 2019р. відмічено, що розглянувши даний спір суди з наявних у матеріалах справи документів встановили, що Сільськогосподарський виробничий кооператив "Перший національний виробничий кооператив" (постачальник) та Дочірнє підприємство "Старокостянтинівський молочний завод" - (покупець) 19.09.2017 уклали договір поставки № ВСП/2009-17 (надалі в тексті - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого, Постачальник зобов`язується поставити у зумовлені Договором строки молочну продукцію, а Покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму за умовами цього Договору.

Відповідно до Розділу 1 Договору - вид, асортимент, кількість, загальна вартість товару зазначаються у накладній на кожну партію товару, які є невід`ємною частиною даного Договору (п.1.2). Ціна за одиницю товару відповідної якості - 92,16 грн. з ПДВ за 1кг. Кількість товару - 16 665,3 кг. Загальна ціна Договору складає 1 535 874,05 грн. (п.1.3). Замовлення товару може бути зроблено в усній або письмовій формі. Підтвердженням виконання замовлення Сторони домовилися вважати факт відпуску товару згідно видаткової накладної (п.1.4). Право власності на товари та ризик випадкової загибелі та/або псування товару переходить до Покупця з моменту підписання його представником видаткової накладної (п.1.5). Усі видаткові накладні, що оформлені між Сторонами протягом строку дії Договору, вважаються такими, що видані на підставі та в межах Договору, навіть при відсутності вказівки (посилання) на Договір в самій видатковій накладній і є невід`ємною частиною Договору (п.1.6). Постачальник зобов`язується: упакувати та надати товар на умовах, передбачених Договором; замінити неякісний товар на якісний на протязі 5 календарних днів з моменту звернення Покупця (п.2.1). Покупець зобов`язується: прийняти і оплатити товар в порядку та на умовах, передбачених Договором (п.2.2).

Поставка товару здійснюється зі складу Постачальника згідно правил Incoterms в редакції 2010 року на умовах EXW. Поставка товару здійснюється у строк до 3 календарних днів (п.п. 4.1, 4.2 Договору).

Розділом 6 Договору передбачено, що приймання товару по кількості та якості проводиться згідно накладних та показників якості, вказаних в ГОСТах та іншій нормативно-технічній документації на даний вид товару, і відповідно вимог Інструкції П-6 "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості", затвердженої постановою Державного арбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 та Інструкції П-7 "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості", затвердженої постановою Державного арбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966.

Розділом 7 Договору сторони визначили, що за невиконання або неналежне виконання умов даного Договору, сторони несуть відповідальність передбачену чинним законодавством України. Застосування господарських санкцій не звільняє сторони від обов`язку виконання зобов`язання в натурі (п.7.1). Сторона, що порушила грошове зобов`язання згідно чинного Договору, зобов`язана сплатити на користь іншої сторони за весь період прострочення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу протягом всього терміну прострочення (п.7.2).

Оплата здійснюється Покупцем в гривнях України шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника по мірі використання товару, але не пізніше 20.12.2017 (п.3.1). Зміна форми, порядку проведення розрахунків допускається лише за додатковим письмовим Договором сторін (п.3.2. Договору).

Договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами і діє до 31.12.2017 (п.12.1 Договору).

У зв`язку з тим, що пропозиція позивача сплатити 1 535 874 грн. 05 коп. вартості поставленого на виконання умов вказаного Договору товару, залишено відповідачем без відповіді і без задоволення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частина 1 статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначає, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Аналогічні приписи містить частина 1 статті 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст. 712 ЦК України).

Стаття 655 ЦК України унормовує, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 692 цього ж Кодексу визначає, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, як вірно визначився апеляційний суд, в силу приписів статей 655, 692 ЦК України та розділу 3 Договору - факт прийняття Відповідачем товару зумовлює виникнення у нього зобов`язання оплатити вартість цього товару.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

Приймаючи оскаржувані рішення та постанову про часткове задоволення позовних вимог, суди виходили з того, що матеріали справи містять копію видаткової накладної № 327 від 19.09.2017 з якої слідує, що на підставі Договору Кооператив передав, а Підприємство - прийняло товар: сир "Рівненський" вагою 16 665,3 кг на суму 1 535 874 грн. 05 коп. з ПДВ. Видаткова накладна № 327 від 19.09.2017 підписана зі сторони Дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" Панченко Т. та скріплена відтиском печатки Підприємства.

Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено порядок оформлення документів, які можуть підтверджувати господарські операції.

Верховний суд погодився з судами у тому, що видаткова накладна № 327 від 19.09.2017, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар, позаяк відповідає вимогам, зокрема статті 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 № 88.

Окрім того з наявної у матеріалах справи ТТН від 19.09.2017 судами також встановлено, що Кооператив поставив Підприємству товар - сир "Рівненський" вагою 16 665,3 кг на суму 1 535 874 грн. 05 коп.; пункт розвантаження - м.Житомир, вул.Заводська, 21. Зі сторони Дочірнього підприємства "Старо-костянтинівський молочний завод" зазначена ТТН від 19.09.2017 підписана ОСОБА_23 та скріплена відтисками печаток сторін.

При цьому судами враховано, що відповідно до п.11 та п.11.2 наказу № 9-к від 28.12.2012 заступника директора виробничо-структурного підрозділу ДП "Старокостянтинівський молочний завод" у м.Житомир "Про прийняття на роботу" - ОСОБА_7 прийнята на посаду комірника складу сировини з 01.01.2013 та призначена матеріально-відповідальною особою в межах посадових обов`язків.

Враховано і те, що матеріали справи містять податкову накладну № 59 від 19.09.2017, у якій зазначено сторонами СВК "Перший національний виробничий кооператив" та ДП "Старокостянтинівський молочний завод" та зареєстровано номенклатуру товару - сир "Рівненський" вагою 16 665,3 кг за ціною 1 279 895 грн. 04 коп., ПДВ 255 979 грн. 01 коп. Відповідно до квитанції про реєстрацію податкової накладної від 13.10.2017, СВК "Перший національний виробничий кооператив" подано документи про реєстрацію податкової накладної № 59 від 19.09.2017 на суму 1 535 874,05 грн. з ПДВ.

Верховний суд зазначив, що апеляційним судом підставно враховано і те, що у відзиві на позов від 05.05.2018 Підприємство визнало наявність зобов`язань за Договором поставки, пояснивши неможливість оплати вартості поставленої продукції несплатою Кооперативом боргу в сумі 6 605 560 грн. 05 коп. за оренду транспортних засобів, однак у подальшому почало заперечувати настання строку виконання цих зобов`язань посилаючись на не повний пакет наданих документів для цього, а згодом почало заперечувати і саму поставку, вказуючи таким чином на те, що підстави для оплати відсутні.

Суд касаційної інстанції зазначив, що відповідно до частин 1, 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Господарський процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі, спрямовані для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення Суду у справі Мусієнко проти України, no. 26976/06, від 20.01.2011).

Відтак висновки судів про доведеність матеріалами справи факту поставки позивачем відповідачеві товару за видатковою накладною №327 від 19.09.2017 визнаються обґрунтованими враховуючи зокрема і те, що недоліки при складанні первинних документів, що фіксують господарську операцію, за їх наявності, не можуть стати безумовною підставою для звільнення контрагента від обов`язку оплатити вартість отриманих товару, робіт чи спожитої послуги.

Доказів звернення до правоохоронних органів з приводу втрати чи викрадення печатки Підприємства судами з наявних у матеріалах справи документами не встановлено, а відповідачем не зазначено та не доведено, наявність відтисків печатки Підприємства на вказаних видатковій накладній та ТТН не спростовано.

Колегія суддів звернула увагу відповідача на те, що певні недоліки первинних документів не позбавляють юридичної сили весь первинний документ в аспекті сприйняття його як доказу здійснення господарської операції (такі висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 821/589/17).

Разом з цим відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару виходячи із умов договору (п.1.4) про те, що підтвердженням виконання замовлення Сторони домовилися вважати факт відпуску товару згідно видаткової накладної, не може заперечувати таку господарську операцію. Даний факт повинен оцінюватися в сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає приписам процесуального законодавства (п.47 постанови Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 908/2507/15-г).

Таким чином із наведеного вбачається, що позивач належним чином виконав умови договору щодо поставки товару, ця обставина підтверджується передбаченим умовами договору документом - видатковою накладною, тому за вказаних обставин у відповідача за наведеними вище умовами договору виник обов`язок здійснити оплату за поставлений товар.

Саме на цьому акцентував увагу Верховний суд у постанові в даній справі від 16 квітня 2019р. вказавши, що оскільки договір від 19.09.2017 за своєю правовою природою є договором поставки, важливим є встановлення та дослідження не лише обставин поставки (відвантаження) продукції за таким договором, а й факт отримання покупцем товару за ним, із підтвердженням цього належними, допустимими, достовірними доказами, тобто прийняття до виконання договору і виконання такого договору сторонами.

При цьому як убачається із матеріалів справи, позивач упродовж усього розгляду спору заперечував факт виконання оспорюваного договору, стверджуючи, що товару за ним не отримував. У свою чергу, відповідач, у тому числі, посилався на наявні у справі видаткову накладну від 19.09.2017 № 327 на поставку позивачеві товару на суму 1 535 874,05 грн із ПДВ (сир "Рівненський" вагою 16 665,3 кг), товарно-транспортну накладну від 19.09.2017, податкову накладну від 19.09.2017, які підтверджують факт виконання обома сторонами спірного договору та свідчать про конклюдентні дії щодо схвалення оспорюваного правочину; акцентував, що обставини виконання спірного договору позивачем уже були предметом дослідження Господарським судом Хмельницької області у справі № 924/234/18 за позовом СВК "Перший національний виробничий кооператив" до ДП "Старокостянтинівський молочний завод"; за наслідками розгляду спору ухвалено рішення від 11.09.2018, залишене без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2018 і постановою Верховного Суду від 24.01.2019, про стягнення з ДП "Старокостянтинівський молочний завод" на користь СВК "Перший національний виробничий кооператив" заборгованості за договором поставки від 19.09.2017 на суму 1 535 874,05 грн.

Зважаючи на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визнання недійсним на підставі частини 2 статті 203, 215 Цивільного кодексу України договору поставки від 19.09.2017р. № ВСП/2009-17, укладеного між Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" та Дочірнім підприємством "Старокостянтинівський молочний завод", оскільки рішенням господарського суду Хмельницької області у справі № 924/234/18 від 1 серпня 2018р., що набуло чинності в установленому порядку з врахуванням вимог ч.4 ст.75 ГПК України, підтверджено виконання обома сторонами спірного договору зобов`язань за договору поставки від 19.09.2017р. № ВСП/2009-17, які свідчать про конклюдентні дії щодо схвалення оспорюваного правочину ДП"Старокостянтинівський молочний завод".

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

У відповідності з преамбулою та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини та згідно з рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є джерелом права.

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Аналогічні положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18), згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Тому судове рішення у справі № 924/234/18 не може бути поставлене під сумнів, обставини, встановлені у цьому рішенні, не потребують доказування зважаючи на набрання таким рішенням відповідно до ст. 241 ГПК України законної сили.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ст. 79 ГПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти засновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує на те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Підсумовуючи викладене та приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними. Доводи позивача, що висвітлені у позові, не знайшли свого підтвердження при дослідженні доказів та встановленні обставин справи.

З огляду на наведене, беручи до уваги ті обставини, що спірний Договір не суперечить положенням ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, іншим вимогам чинного законодавства, містить всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочину, зважаючи на підтвердженість фактів прийняття до виконання та вчинення дій щодо схвалення сторонами спірного правочину, виходячи з положень законодавства України, матеріалів та обставин справи, у даному випадку відсутні підстави для визнання недійсним договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.2017р.

Відтак, у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Згідно ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд вважає, що витрати, пов`язані з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору), котрі поніс позивач, слід залишити за Дочірнім підприємством "Старокостянтинівський молочний завод".

Керуючись ст. ст. 2, 13, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 232, 233, 236-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові дочірнього підприємства "Старокостянтинівський молочний завод" (31104, Хмельницька область, м. Старокостянтинів, вул. І. Франка, 47, ) до сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" (30403, Хмельницька область, м. Шепетівка, Старокостянтинівське шосе, 31, ) про визнання недійсним договору поставки № ВСП/2009-17 від 19.09.17р. відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення. Порядок подання апеляційної скарги визначений ст. 257 ГПК України та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено 04.10.2019р.

Суддя І.В. Грамчук

Віддруковано 4 примірники: 1 - до справи, 2, 3 - позивачу (31104, Хмельницька область, м. Старокостянтинів, вул. І. Франка, 47; представнику Карасьову О.С. 01042, м. Київ, вул. Іоанна Павла ІІ , 4/6, корпус В , 5-ий поверх, кім. 506), 4 - відповідачу (30403, Хмельницька область, м. Шепетівка, Старокостянтинівське шосе, 31), Всім з повідомленням про вручення.