ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2019м. ДніпроСправа № 904/1863/19

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Назаренко Н.Г., розглянувши справу

за позовом Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-гарант", м. Харків

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта", м. Дніпро

про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 15 260,75 грн.

З повідомленням, без виклику представників сторін

СУТЬ СПОРУ:

Акціонерне товариство "Страхова компанія "Мега-гарант" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом, яким просить стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" шкоду в порядку регресу у розмірі 15 260,75 грн.

Ухвалою суду від 10.05.2019 р. повернуто Акціонерному товариству "Страхова компанія "Мега-гарант" позовну заяву і додані до неї документи без розгляду

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.07.2019 ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 10.05.2019 у справі № 904/1863/19 скасовано та передано справу на розгляд Господарського суду Дніпропетровської області.

09.08.2019 справа № 904/1863/19 надійшла до Господарського суду Дніпропетровської області.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 09.08.2019 справа 904/1863/19 передана на розгляд судді Назаренко Н.Г.

Ухвалою суду від 13.08.2019 справу № 904/1863/19 прийнято до свого провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними в матеріалах справи документами.

Відповідач відзив на позов не надав, про розгляд справи повідомлений належним чином. Ухвала суду, направлена на адресу відповідача, повернулась на адресу суду з відміткою поштової установи "за закінченням терміну зберігання".

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Відповідно до статей 9, 14, 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" на підставі поданих юридичною особою документів у Єдиному державному реєстрі зазначаються відомості про її місцезнаходження.

Тобто, офіційне місцезнаходження повідомляється юридичною особою для забезпечення комунікації та зв`язку із нею зацікавлених осіб, у тому числі контрагентів, органів державної влади тощо.

Так, згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 07.05.2019, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49000, м. Дніпро, вул. Василя Макухи, 1, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача.

При цьому, до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

Крім того, частиною 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Також судом враховані положення Правил надання послуг поштового зв`язку, визначені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (далі - Правила).

Так, для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України "Про поштовий зв`язок", цих Правил (пункт 94 Правил).

Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на юридичну особу.

Отже, у разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною поштовою адресою, тобто повідомленою суду учасником справи, і повернено підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення.

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.03.2019 у справі № 923/1432/15.

Більше того, суд наголошує, що за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

З урахуванням наведеного, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами Господарського суду Дніпропетровської області по даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Враховуючи викладене, неперебування відповідача за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, неможливість направлення в засідання свого повноважного представника і ненадання відзиву, не є перешкодою розгляду справи судом за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.03.2018 у справі № 911/1163/17 та від 10.05.2018 у справі № 923/441/17.

За таких обставин можна дійти висновку, що повернення ухвал суду відбулось через недотримання ним вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що розцінюється судом як фактична відмова від отримання адресованих йому судових рішень (ухвал). Відповідач, у разі незнаходження за своєю юридичною адресою, повинен був докласти зусиль щодо отримання поштових відправлень за цією адресою або повідомлення суду про зміну свого місцезнаходження.

Таким чином, суд вважає, що відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, відтак, керуючись статтею 202 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у позовній заяві зазначає, що 27.01.2015 між Публічним акціонерним товариством "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "МЕГА-ГАРАНТ" (позивач) та громадянином ОСОБА_1 було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів №АС / 1874873, за яким були застраховані майнові інтереси, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації транспортного засобу Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

10.01.2016 о 12 год. 50 хв. в м. Дніпропетровську по дорозі Усть-Самарський міст в районні е/о № 408 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю ОСОБА_2 , який керуючи автомобілем Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_2 , порушив п. 10.1. Правил дорожнього руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з іншим транспортним засобом - Chevrolet Lacetti, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль Chevrolet Lacetti, реєстраційний номер НОМЕР_3 , зазнав ушкоджень.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.02.2016 року у справі №199/210/16-п, винним у скоєнні ДТП визнано ОСОБА_2 , якого притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ст.124 КупАП (а.с.10).

22.01.2016 ОСОБА_3 , як постраждалою особою, було подано повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду №22-01/1 від 22.01.2016 та заяву про виплату страхового відшкодування №22-01/2 від 22.01.2016 до Позивача, як до страховика за Договором №1, за яким застрахований транспортний засіб Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.11-14).

Також, з метою встановлення розміру матеріального збитку ОСОБА_3 було надано висновок експертного дослідження автотоварознавця ОСОБА_4 №3594 від 11.02.2016 (а.с. 15-34) та квитанцію №3594 від 29.01.2016 на суму 1200 грн. (а.с.35), відповідно до яких розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Chevrolet Lacetti, реєстраційний номер НОМЕР_3 , становить 16 260,75 грн., а розмір витрат на проведення автотоварознавчого дослідження становить 1200 грн.

На підставі страхового акту №41/2016-го від 05 травня 2016 року (а.с.36) страхове відшкодування в розмірі 15 260,75 грн., з урахуванням безумовної франшизи 1000,00 грн., та витрати на проведення автотоварознавчого дослідження були перераховані Позивачем на рахунок постраждалої особи - ОСОБА_3 , що підтверджується платіжним дорученням №45 від 06.05.2016 року (а.с.37).

Позивач зазначає, що 16.12.2016 ним було подано позовну заяву до ОСОБА_2 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування.

24.01.2017 громадянин ОСОБА_2 звернувся до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, з листом в якому повідомив, що поліс виданий Публічним акціонерним товариством "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "МЕГА-ГАРАНТ" не має відношення до гр. ОСОБА_2 , оскільки автомобіль Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN код НОМЕР_4 , застрахований у ТДВ «Страхове товариство «Домінанта».

07.02.2017 позивач отримав вимогу від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про надання пояснень та документів, на підставі яких було здійснено виплату страхового відшкодування потерпілій особі.

Позивач вказує, що зі звернення ОСОБА_2 до НАЦКОМФІНПОСЛУГ , позивач дізнався про те, що транспортний засіб ОСОБА_2 застрахований в Товаристві з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" (відповідач), а застрахований Позивачем транспортний засіб тієї ж марки і моделі (Mercedes-Benz), з тим же реєстраційним номером ( НОМЕР_2 ) відрізняється за VIN кодом транспортного засобу, інформація про який не надавалася постраждалою особою ( ОСОБА_3 ).

Позивач зазначає, що не знав про те, що здійснює страхове відшкодування замість іншої страхової компанії, тобто замість Відповідача. Також ОСОБА_2 у зверненні зазначив, що ОСОБА_3 подав до Відповідача повідомлення про ДТП та всі необхідні документи, проте не написав заяву про виплату страхового відшкодування, яка необхідна для здійснення страхової виплати.

Відповідно до інформації, що міститься в Централізованій базі даних Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) на дату ДТП (10.01.2016) з державним номером транспортного засобу НОМЕР_2 були діючими 2 договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів: №АС /1874873 (страховик - Позивач) та №АЕ/6988001 (страховик - Відповідач). Обидва договори оформлені на транспортний засіб Mercedes-Benz НОМЕР_2 .

21.03.2017 Позивач направив запит до Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області щодо наявності двох транспортних засобів Mercedes-Benz з однаковим реєстраційним номером НОМЕР_2 .

У відповіді ГУНП в Дніпропетровській області зазначено, що станом на 10.01.2016 (на дату скоєння ДТП) з номерним знаком НОМЕР_2 був зареєстрований автомобіль Mercedes-Benz з номером кузова НОМЕР_4 , який належав ОСОБА_2 Автомобіль Mercedes-Benz з номером кузова НОМЕР_6 , який належав ОСОБА_6 , був поставлений на облік з номерним знаком НОМЕР_2 - 27.04.2013, знятий з обліку - 23.12.2015, а 30.12.2015 перереєстрований на нового власника з заміною номерних знаків.

Позивач зазначив, що Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів №АС / 1874873 не був переоформлений на нового власника, тому зберігав чинність відповідно до п. 20-1.1. ст. 20-1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії.

Внаслідок цього у Централізованій базі даних МТСБУ було 2 діючих поліси обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за державним номером транспортного засобу НОМЕР_2 .

Звертаючись до суду із цим позовом позивач посилається на те, що Позивач виконав обов`язок щодо виплати страхового відшкодувати постраждалій особі - ОСОБА_3 замість Відповідача, який є страховиком завдавача шкоди за Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/6988001. Отже, у Відповідача наявний обов`язок відшкодувати Позивачу шкоду в розмірі 15 260,75 грн. виплаченого страхового відшкодування та 1200 грн. відшкодованих витрат на проведення автотоварознавчого дослідження відповідно до ст. 1191 ЦК України. Наведені вище обставини стали причиною виникнення цього спору.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, на підставі наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 352 Господарського кодексу України, страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб`єктів господарювання (страховиків), пов`язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом сплати страхувальниками страхових платежів. Страхування може здійснюватися на основі договору між страхувальником і страховиком (добровільне страхування) або на основі закону (обов`язкове страхування) - ч. 2 ст. 352 Господарського кодексу України.

Частиною 1 ст. 355 Господарського кодексу України передбачено, що об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються ЦК України, цим кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

За приписами статті 979 Цивільного кодексу України та статті 16 Закону України "Про страхування", за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

В силу положень частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 990 вказаного кодексу, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Судом встановлено, що позивач просить суд стягнути з відповідача суму виплаченого страхового відшкодування у розмірі 15 260,75 грн. та 1200 грн. відшкодованих витрат на проведення автотоварознавчого дослідження, в порядку регресу відповідно до ст. 1191 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та про це зазначає сам позивач, що між позивачем та завдавачем шкоди не було укладено договору страхування. Таким чином, виплата страхового відшкодування на користь потерпілої особи ( ОСОБА_3 ) була здійснена позивачем помилково.

При, цьому позивач у позовній заяві наполягав на стягненні з відповідача виплати страхового відшкодування саме в порядку регресу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Регрес - право відповідальної особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким відповідальна особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим і виникло нове - пов`язане саме з регресною вимогою.

При регресі одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

Завдання майнової шкоди страхувальнику слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором майнового страхування, в якому кредитором є страхувальник, а боржником - страховик.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що за відсутності обов`язку позивача здійснювати виплату страхового відшкодування постраждалій особі - ОСОБА_3 , зазначена сума страхової виплати є помилково перерахованою, а отже застосування приписів ст. 1191 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин є необґрунтованим.

За викладених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача коштів в порядку регресу є безпідставними, а тому відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. 74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

На підставі викладеного позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з приписами ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-гарант" до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" про стягнення шкоди в порядку регресу у розмірі 15 260,75 грн.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судові рішення справі набирають законної сили відповідно до ст.ст. 241, 284 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 09.10.2019

Суддя Н.Г. Назаренко