ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року Справа №903/771/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Розізнана І.В.

суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Панасюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на рішення господарського суду Волинської області від 15.01.2019 р. (суддя Шум М.С., повний текст рішення складено 23.01.2019 р.)

за позовом ОСОБА_1

до товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база"

про стягнення 450297,91 грн.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 , адвоката Сорокопуда М.О.,

відповідача - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 15.01.2019 р. у справі №903/771/18 позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" про стягнення 450297,91 грн. (із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог) задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на користь ОСОБА_1 вартість частини майна у статутному капіталі у розмірі 423813 грн., 18647,77 грн. - інфляційних витрат та 3% річних в сумі 7837,14 грн. за період з 04.04.2018 р. по 15.11.2018 р., вартість проведеної експертної оцінки - 1500 грн., вартість послуг на правову допомогу - 5000 грн. та 6754,45 грн. сплаченого судового збору.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що для визначення розміру вартості частини майна, що підлягає виплаті учаснику товариства, необхідно брати до уваги відповідність вартості майна товариства, закріпленої в балансі, її реальній (ринковій) вартості. З огляду на вказане, посилаючись на ст.88 ГК України, ст.ст.116, 148, 625 ЦК України, ст.54 Закону України "Про господарські товариства", перевіривши методику та правильність розрахунку вартості частини майна у статутному капіталі товариства, інфляційні та 3% річних, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 15.01.2019 р. та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник, зокрема, вказує, що в основу розрахунку вартості частини майна товариства, належної до сплати учаснику, що виходить з товариства, за загальним правилом, повинна братись балансова вартість майна товариства, що не було враховано судом першої інстанції.

Крім того, вважає, що висновок суду про те, що розмір чистих активів відповідача складає 7503750,00 грн. не відповідає обставинам справи, оскільки в матеріалах справи відсутні комплексні розрахунки визначення розміру чистих активів відповідача з урахуванням майнових зобов`язань підприємства. Також звернув увагу на невірний арифметичний розрахунок судом суми чистих активів відповідача.

Позивач, ОСОБА_1 , подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив змінити рішення суду першої інстанції, оскільки погоджується з доводами апелянта щодо допущеної арифметичної помилки при розрахунку ціни позову. Однак, вважає правомірним висновок суду про те, що визначена ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" у балансі вартість основних засобів є явно заниженою по відношенні до її реальної вартості, а відтак не може вважатись справедливою, тому вказане є підставою для встановлення і використання реальної вартості основних засобів товариства, визначеної за результатами експертизи.

У судове засідання, призначене на 10.10.2019 р., відповідач не забезпечив явку свого представника, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи приписи ст.ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, приймаючи до уваги належне повідомлення учасників справи про розгляд справи та той факт, що їх явка в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.02.2013 р. відбулася державна реєстрація юридичної особи - товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" (т.1, а.с.17-18).

Згідно п.1.5 статуту товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" (т.1, а.с.12-16), засновником товариства серед інших, зокрема, є ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 , виданий Луцьким MB У ДМС України у Волинській області 25.12.2015 року), мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

За змістом п.3.2 статуту, для забезпечення діяльності товариства за рахунок вкладу учасника шляхом внесення власних грошових коштів або майна створюється статутний капітал у розмірі 440000 грн. Вклад ОСОБА_1 до статутного капіталу - 26400 грн., що становить 6% статутного капіталу.

30.05.2016 р. ОСОБА_1 видано свідоцтво товариства №3, яке підтверджує внесення останнім свого вкладу до статутного (складеного) капіталу товариства (т.1, а.с.24).

03.04.2017 р. позивачем було подано до товариства нотаріально посвідчену заяву про вихід зі складу його учасників (засновників), за змістом якої ОСОБА_1 просив повернути внесок до статутного капіталу та оформити вихід згідно вимог чинного законодавства (т.1, а.с.20).

Рішенням загальних зборів учасників товариства від 24.04.2017 р. виключено ОСОБА_1 зі складу учасників товариства.

Як вбачається із виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 , останньому 07.02.2018р. було сплачено повернення внеску до статутного капіталу у розмірі 26412,00 грн. та виплачено дивіденди за 2017 рік в сумі 39077,81 грн. (т.1, а.с.21).

У відповідності до складеного балансу станом на 03.04.2017 р., а саме на дату виходу учасника, власний капітал (чисті активи) товариства, тобто вартість його майна на кінець звітного періоду, становила 1507600 грн.

Враховуючи вказане, позивач вважає, що товариство з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" лише частково провело розрахунки з ним як учасником, який вибув з товариства, що і стало підставою для звернення до суду.

Аналізуючи спірні правовідносини та доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне.

Згідно з ч.1 ст. 167 ГК України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Статтями 116 ЦК України та 10 Закону України "Про господарські товариства" (далі - в редакції чинній на дату виходу учасника) передбачено, що учасники товариства мають право, зокрема, вийти в установленому порядку з товариства.

Відповідно до ч.1, 2 ст.148 ЦК України встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства, повідомивши товариство про свій вихід не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом. Учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Якщо вклад до статутного капіталу був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом.

За змістом ст.54 Закону України "Про господарські товариства" при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди.

Колегією суддів встановлено, що в статуті товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" не врегульовано порядок і спосіб обчислення вартості частини майна товариства та частини прибутку, яку має право отримати учасник при виході.

Згідно з ч.3 ст. 148 ЦК України спори, що виникають у зв`язку з виходом учасника із товариства з обмеженою відповідальністю, у тому числі спори щодо порядку визначення частки у статутному капіталі, її розміру і строків виплати, вирішуються судом.

Відповідно до ч.1 ст.190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

За приписами ч.1 ст.66 та ст.139 ГК України майно підприємства становлять речі та інші цінності (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб`єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна підприємства.

Отже, вартість частини майна товариства, що підлягає виплаті, повинна відповідати вартості активів товариства за вирахуванням вартості його зобов`язань (тобто вартості чистих активів), пропорційній до частки учасника в статутному капіталі товариства.

За наявності спору між учасником товариства та самою юридичною особою щодо визначення вартості майна останньої, учасник товариства має право вимагати проведення з ним розрахунків на підставі дійсної (ринкової) вартості майна товариства, а не на підставі вартості, за якою майно обліковується у товаристві. Взяття майна на облік за певною вартістю є односторонньою вольовою дією товариства, яка не може бути беззаперечним доказом дійсної вартості майна.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до пункту 64 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" від 02.10.2003 р., у якому вирішувалося питання про справедливу сатисфакцію вартості майна підприємства, зазначено, що суд враховує аргумент заявника, за яким балансова вартість активів є далекою від того, щоб відповідати реальній вартості активів або, інакше кажучи, ринковій вартості. Таким чином, виплата учаснику при виході з ТОВ повинна бути здійснена саме виходячи зі справедливої ринкової вартості майна ТОВ на дату виходу, якщо учасник вважає, що балансова вартість такого майна нижче ринкової. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вартість частини майна товариства, належна до сплати учаснику, який виходить із цього товариства, має визначатися із дійсної (ринкової) об`єкта оцінки, з урахуванням всього майна товариства.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2018 р. у справі №925/1165/14.

Звертаючись з позовною заявою у даній справі (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) позивач просив стягнути з відповідача саме ринкову вартість майна ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" пропорційно до частки 6 % в статутному капіталі товариства. Таким чином, для вирішення даного спору з`ясуванню підлягає ринкова вартість майна ТОВ "Ковельська оптово-торгова база".

Апеляційний суд враховує, що сторони можуть доводити дійсну вартість майна будь-якими належними доказами (ст.76 ГПК України). До таких доказів належать, у тому числі, але не виключно, висновки експертів.

Відповідно до положень ч. 1, 6 ст. 101 ГПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права та обов`язки, що і експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.74 ГПК України).

Судом встановлено, що в матеріалах справи наявний звіт про оцінку нежитлових будівель та споруд товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" (а.с.70-103), складений на замовлення позивача.

При цьому, не погоджуючись з наданим позивачем звітом про оцінку майна товариства, відповідач подав клопотання про призначення судової експертизи у даній справі для визначення дійсної (ринкової) вартості чистих активів товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база", з урахуванням майнових зобов`язань товариства.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2019 р. призначено судову експертизу, проведення якої доручено Волинському відділенню Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. Витрати по проведенню судової економічної експертизи покладено на відповідача, товариство з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база".

Натомість, матеріали справи №903/771/18 повернулись на адресу суду без проведення експертного дослідження, у зв`язку з ненаданням додаткових документів, витребовуваних експертом, та несплатою вартості проведення експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.07.2019 р. зобов`язано товариство з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" надати суду для направлення судовому експерту документи, а саме перелік (майна) активів товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база", зокрема, розшифровку рядка 1010 "Основні засоби" балансу (форма №1) станом на 03.04.2017 р.

Однак відповідач вимог вказаної ухвали не виконав, витребовуваних документів ні в суд апеляційної інстанції, ні в експертну установу не подав.

10.10.2019 р. відповідач, товариство з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база", подав клопотання, у якому просив витрати по оплаті вартості судової експертизи покласти на позивача ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю у відповідача коштів та відповідно неможливістю оплатити витрати по проведенню експертизи.

Зважаючи на неподання відповідачем будь-яких доказів в підтвердження обставин, викладених у клопотанні, приймаючи до уваги, що неоплата вартості експертизи є не єдиною підставою повернення матеріалів справи з експертної установи, а також враховуючи неподання відповідачем витребовуваних експертом документів, колегія суддів вважає за доцільне відмовити у задоволенні заявленого відповідачем клопотання.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ч.1, 2 ст.43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (постанова Верховного Суду від 08.05.2018 р. у справі №910/1873/17).

За вказаних обставин, враховуючи положення ст.129-1 Конституції України щодо обов`язковості судових рішень, колегія суддів вважає, що у даній справі має місце зловживання відповідачем процесуальними правами, оскільки відповідач, ініціювавши проведення експертизи, не вчиняв будь-яких дій для проведення експертного дослідження, а навпаки неодноразово не виконував вимог ухвал суду, спрямованих на отримання висновку експерта.

У відповідності до ч.2 ст.74 ГПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Враховуючи ухилення відповідачем від виконання процесуальних обов`язків, зокрема, невиконання вимог ухвал суду щодо надання витребовуваних експертом документів та сплати вартості проведення судової експертизи, а також ненадання будь-яких інших доказів для визначення ринкової вартості майна ТОВ "Ковельська оптово-торгова база", приймаючи до уваги положення ч.2 ст.74 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе встановити ринкову вартість майна товариства на підставі звіту про оцінку нежитлових приміщень та споруд, поданого позивачем.

Оцінюючи звіт про оцінку нежитлових будівель та споруд товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база", складений на замовлення позивача, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно зі ст.10 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" (далі - Закон), оцінка майна проводиться на підставі договору між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону, звіт про оцінку майна є документом, який містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору.

Оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону (ч.1 ст.6 Закону).

Колегією суддів встановлено, що звіт про вартість об`єктів оцінки складено експертом-оцінювачем Панечко Л.І. , кваліфікація якого підтверджується сертифікатом №1130 від 04.07.1998 р. про успішне складання сертифікаційного іспиту, посвідченням про підвищення кваліфікації оцінювача МФ №6595-ПК від 17.02.2017 р., свідоцтвом про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів №2673 від 18.04.2005 р. та сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності №1158/17 від 05.12.2017 р., виданого Фондом державного майна України (т.1, а.с.101-102).

Крім того, судом також враховується, що статтею 32 Закону передбачено відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, згідно ч.1 якої оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.

Отже, чинним законодавством України передбачено підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання у разі неналежного виконання (зокрема, недостовірності чи необ`єктивності оцінки майна) ним своїх обов`язків.

Статтею 8 Закону передбачено випадки щодо обмеження проведення оцінки майна, зокрема, не допускається проведення оцінки майна суб`єктами оціночної діяльності - суб`єктами господарювання у таких випадках:

1) проведення суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання оцінки майна, що належить йому або оцінювачам, які працюють у його складі, на праві власності або на яке зазначені особи мають майнові права;

2) проведення оцінки майна фізичної особи-замовника або керівників юридичної особи, яка є замовником оцінки, оцінювачем, який має родинні зв`язки з зазначеними особами, або суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, керівництво якого має зазначені зв`язки;

3) проведення оцінки майна своїх засновників (учасників).

Із аналізу положень вказаної статті, вбачається, що Закон не містить прямої заборони учаснику товариства (за рахунок коштів якого в тому числі формувалось майно товариства) виступати замовником оцінки майна товариства для встановлення вартості частки у випадку виходу його з товариства, що спростовує посилання апелянта у вказаній частині.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що звіт про оцінку нежитлових будівель та споруд товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база", складений на замовлення позивача, є належним доказом в розумінні ст.76 ГПК України на підтвердження ринкової вартості майна товариства.

Відповідно до змісту вказаного звіту, ринкова вартість нерухомого майна товариства складає 5996150,00 грн.

Як вбачається із балансу (звіту про фінансовий стан) товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" (т.1, а.с.42), власний капітал станом на 03.04.2017 р. товариства становив 1507600,00 грн., в тому числі вартість основних засобів 299400,00 грн. Отже, розмір чистих активів відповідача складає 7204350,00 грн. (1507600,00 - 299400,00 + 5996150,00).

Відтак, враховуючи повернення учаснику його внеску у статутний капіталі в розмірі 26412,00 грн., апеляційний суд дійшов висновку, що до стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на користь ОСОБА_1 підлягає вартість частини майна у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" у розмірі 405849,00 грн. ((6 % від 7204350,00 грн.) - 26412,00 грн.), з огляду на що рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Крім того, відповідно до ст.625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо законом або договором не встановлено інший розмір відсотків.

У розумінні наведеного припису наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних втрат та трьох відсотків річних, що нараховуються на суму боргу, є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, приписи ч.2 ст.625 ЦК України поширюються на правовідносини з прострочення виконання основного грошового зобов`язання, а відтак інфляційні втрати і відсотки річних нараховуються саме на суму основного боргу, так як входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу.

З огляду на невиконання товариством з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" обов`язку щодо виплати учаснику частини майна, пропорційної його частці в статутному фонді товариства, у строк не пізніше 12 місяців з дня виходу (в даних спірних правовідносинах не пізніше 03.04.2018 р.) у відповідності до ст.54 Закону України "Про господарські товариства", позивач має право на стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат як способу захисту порушеного майнового права позивача згідно ч.2 ст.625 ЦК України.

Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення 3% річних в сумі 7538,78 грн. та інфляційні втрати в сумі 15138,69 грн. за період з 04.04.2018 р. по 15.11.2018 р. (заява про збільшення розміру позовних вимог - т.1, а.с.57-61).

Оцінюючи доводи апелянта щодо визначення дійсної (ринкової) вартості активів станом на дату прийняття рішення загальних зборів учасників товариства про виключення ОСОБА_1 зі складу учасників товариства, а саме станом на 24.04.2017 р., колегія суддів вважає за необхідне вказати таке.

Відповідно до ЦК України та Закону України "Про господарські товариства" (станом на момент виникнення спірних правовідносин) учасник ТОВ вправі у будь-який час вийти з товариства незалежно від згоди інших учасників та самого товариства. Вихід зі складу учасників товариства не пов`язується ні з рішенням зборів учасників, ні з винесенням змін до установчих документів товариства. У зв`язку з цим моментом виходу учасника з товариства є дата подачі ним заяви про вихід відповідній посадовій особі товариства або вручення заяви цим особам органами зв`язку. Положення установчих документів, які обмежують чи забороняють право на вихід учасника з товариства, є незаконними.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 07.11.2018 р. у справі №924/116/18.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.04.2017 р. ОСОБА_1 до відповідача було подано нотаріально посвідчену заяву про вихід зі складу учасників ТОВ "Ковельська оптово-торгова база" та проведення відповідних розрахунків, що не заперечується сторонами (т.,1 а.с.20).

Отже, право на вихід з товариства є безумовним суб`єктивним правом учасника, яке не залежить від згоди товариства чи інших його учасників, тому розрахунок вартості чистих активів товариства потрібно визначати саме станом на 03.04.2017 р. - дату подачі заяви учасника про вихід зі складу учасників товариства, що спростовує доводи апелянта у вказаній частині.

Враховуючи положення ст.ст.126, 127 ГПК України щодо витрат на професійну правничу допомогу та витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, приймаючи до уваги докази, надані позивачем у підтвердження понесених витрат (т.1, 67-69) та докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартості, а також зважаючи на задоволення позову, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача вартості послуг на правову допомогу у сумі 5000,00 грн. та вартості проведеної експертної оцінки в розмірі 1500,00 грн.

Крім того, у суді апеляційної інстанції представником позивача заявлено клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу, з огляду на що апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст.59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.1, 2 ст.16 ГПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 1 ч.1 ст.26 Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон) встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

У відповідності до ст.30 Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч.1, 2 ст. 126 ГПК України).

За приписами п.1 ч. 4 ст.129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.126 ГПК України).

Частиною 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 05.06.2018 р. між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Сорокопудом Миколою Олександровичем укладено договір про надання правової допомоги (т.1, а.с.67), згідно з п.1 якого адвокат зобов`язується надати замовнику консультаційні та юридичні послуги до представництва і захисту інтересів останнього в установах, організаціях, правоохоронних органах (Прокуратурі, Національній поліції, СБУ, ДФС тощо), в судах загальної юрисдикції в господарському суді, адміністративних судах, як першої, апеляційної так і касаційної інстанціях справі стягнення частки в статутному капіталі товариства ТОВ "Ковельська оптово-торгова база".

Відповідно до п.5.1 договору, замовник здійснює оплату відповідно до розділу 4 даного договору шляхом (часткового) авансування на момент його підписання в сумі 5000 грн., оплата послуг здійснюється протягом дії договору, а остаточний розрахунок здійснюється після виконання зобов`язань по договору на підставі акту наданих послуг.

Додатковою угодою від 05.06.2018 р. сторони домовились, що адвокат на виконання основного договору зобов`язується надати клієнту, зокрема, такі послуги: складання процесуальних документів (заяви, відзив, клопотання тощо); участь у судових засіданнях (т.1, а.с.68).

Також додатковою угодою від 20.10.2018 р. сторони внесли зміни до п.4.2, 4.3 договору та погодили, що адвокат зобов`язується надати ОСОБА_1 обумовлені додатковим договором від 05.06.2018 р. юридичні послуги, а ОСОБА_1 зі своєї сторони проводити оплату за надані послуги з розрахунку 1000,00 грн. за 1 годину роботи адвоката, враховуючи час пов`язаний з виїздом в інші населені пункти (т.2, а.с.38).

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу заявником надано квитанції до прибуткового касового ордера №05/06-18 від 05.06.2018 р. (т.1, а.с.69), №09/10-19 від 09.10.2019 р. (т.2, а.с.39), №15/01-19 від 15.01.2019 р. (т.2, а.с.40).

За вимогами ч. 4 ст.126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4).

З огляду на вказане, для включення всієї суми гонорару та фактичних витрат у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено ст.126 ГПК України та ст.30 Закону. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Європейський суд з прав людини, зокрема, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно акта прийому наданих послуг з професійної правової допомоги від 10.10.2019 р. (т.2, а.с.36) сторони підтвердили, що виконавцем надано, а замовником отримано професійну правову допомогу у господарській справі №903/771/18, зокрема, в суді апеляційної інстанції:

- пункт 5 "ознайомлення із апеляційною скаргою на рішення суду та складання відзиву та доповнення до відзиву" (4 год.; 4000,00 грн.);

- пункт 6 "участь у судових засіданнях Північно-західного апеляційного господарського суду" (8 год.; 8000,00 грн.).

Проаналізувавши вказаний акт, колегією суддів встановлено, що адвокат Сорокопуд М.О. приймав участь в судових засіданнях апеляційного господарського суду 27.03.2019р. (тривалістю 24 хв.) та 10.10.2019 р. (тривалістю 36 хв.). Крім того, судом враховується незначний обсяг апеляційної скарги (для ознайомлення) та відзиву/доповнення до відзиву (для написання).

На підставі аналізу обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, виходячи з вимог розумності та справедливості, врахувавши обставини справи, тривалість судових засідань в апеляційному суді, мотиви прийняття даного судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо доцільності відшкодування відповідачем на користь позивача витрат на надання правової допомоги в апеляційному суді в розмірі 4000,00 грн.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення вартості частини майна у статутному капіталі товариства, 3% річних та інфляційних втрат з відповідача, однак допустився арифметичної помилки при розрахунку ціни позову, що призвело до стягнення необґрунтованих сум грошового зобов`язання, з огляду на що рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає зміні відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України.

За приписами ст. 129 ГПК України, колегією суддів, з підстав зміни судового рішення та часткового задоволення апеляційної скарги, здійснено перерозподіл судових втрат зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на рішення господарського суду Волинської області від 15.01.2019 р. у справі №903/771/18 задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 15.01.2019 р. в частині стягнення вартості частини майна у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база", 3% річних, інфляційних втрат та судового збору змінити, виклавши рішення в цій частині в наступній редакції:

"Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" (43000, Волинська обл., м.Луцьк, вул.Ковельська, буд.13, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) вартість частини майна у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" у розмірі 405849,00 грн., 15138,69 грн. - інфляційних втрат, 7538,78 грн. - 3% річних та 6427,9 грн. судового збору".

3. У решті рішення господарського суду Волинської області від 15.01.2019 р. залишити без змін.

4. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" (43000, Волинська обл., м.Луцьк, вул.Ковельська, буд.13, ) 489,86 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

5. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" (43000, Волинська обл., м.Луцьк, вул.Ковельська, буд.13, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 4000 грн. витрат на правничу допомогу.

6. Господарському суду Волинської області видати судові накази.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "15" жовтня 2019 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.