ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2019 р. Справа№ 911/458/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Реуцька Т.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Поліщук В.О. довіреність № 14-200 від 17.05.2019 року,

від відповідача: Канюк Я.Ю. ордер серія АІ № 100 7895 від 30.09.2019 року

розглянувши матеріали апеляційної скарги акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду Київської області від 28.05.2019 року

у справі №911/458/19 (суддя - Заяць Д.Г.)

за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гранд Лайф № 1»

про стягнення пені, інфляційних втрат, трьох відсотків річних за неналежне виконання грошових зобовязань,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року позивач - публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся до господарського суду Київської області з позовною заявою, в якій просив стягнути з об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Гранд Лайф №1" заборгованість за договором купівлі-продажу №2218/14-ТЕ-17 від 20.12.2013 року, а саме: 5492,77 грн. пені, 2110,70 грн. 3% річних, 36920,58 грн. інфляційних збитків.

Рішенням господарського суду Київської області від 28.05.2019 року в задоволенні позовних вимог відмолено в повному обсязі.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що при розгляді справи, слід застосовувати Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії» від 03.11.2016 року, який набрав чинності 30.11.2016 року, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності чим Законом.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач - акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав про те, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення з порушенням норм матеріального права, зокрема статей 1-7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств центрального водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». Зазначив, також, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач є теплопостачальною організацією та включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а відтак застосовувати ч. 3 ст. 7 вищевказаного Закону є неправомірним. Окрім того, звернув увагу на те, що господарська діяльність відповідача з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії не підтверджується відповідними ліцензіями.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у справі №911/458/19 визначено колегію суддів в складі: головуючий суддя Руденко М.А., судді Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08 липня 2019 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та призначено справу до розгляду на 03.09.2019 року на 12:30 год.

03.09. 2019 року розгляд справи було відкладено на 01.10.2019 року.

В судовому засіданні 01.10.2019 року представник позивача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник відповідача вказав на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (продавець) та об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Гранд Лайф № 1» (покупець) було укладено договір №2218/14-ТЕ-17 купівлі-продажу природного газу від 20.12.2013 року (надалі - договір), а також підписано додаткові угоди до нього.(а.с.18-25)

За умовами зазначеного договору, а саме п. п. 1.1.,1.2 сторони погодили, що продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД , а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей природний газ (далі - газ), на умовах цього договору. Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробництва комерційної діяльності).

За змістом п. 2.1 договору передбачено, що продавець передає покупцеві з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 9470,00 тис.куб.м. (дев`ять мільйонів чотириста сімдесят тисяч куб.м.), у тому числі по місяцях кварталів (тис. куб. м.): І квартал - 4820,00 (січень - 1750,00, лютий - 1700,00, березень - 1370,00); ІІ квартал - 850,00 (квітень - 750,00, травень - 50,00, червень - 50,00); III квартал - 150,00 (липень - 50,00, серпень - 50,00, вересень - 50,00), IV квартал - 3650,00 (жовтень - 750,00, листопад - 1300,00, грудень - 1600,00).

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця. (п. 3.3. Договору).

Відповідно до вимог п. 3.4. договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов`язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов`язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 5.5 вищевказаного договору передбачено, що загальна вартість природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Також, за змістом п.п. 7.1, 7.2 договору купівлі-продажу природного газу сторони передбачили відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань. Так, за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором. У разі невиконання покупцем умов п. 6.1 цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов цього договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Разом з тим, за змістом пункту 9.3. договору, сторони погодили, що строк у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

Відповідно до змісту Розділу 11 договору, договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов п. 2.1 договору №2218/14-ТЕ-17, позивач поставив протягом 2014 року, а ПКПП "Теплокомунсервіс" прийняв природний газ на загальну суму 8407773,19 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с.29-35), що не заперечувалось представниками сторін.

В подальшому, 30.10.2014 року між позивачем (кредитор), ПКПП "Теплокомунсервіс" (первісний боржник) та відповідачем ОСББ "Гранд Лайф №1" (новий боржник), укладено договір №2968/14-17 про переведення боргу (а.с.36-37).

За умовами договору про переведення боргу, за згодою кредитора первісний боржник переводить на нового боржника частину боргу, який виник у первісного боржника перед кредитором за договором купівлі-продажу природного газу №2218/14-ТЕ-17 від 20.12.2013 року, укладеного між первісним боржником та кредитором, а новий боржник приймає на себе борг первісного боржника у цьому зобов`язанні та замінює первісного боржника у зобов`язанні.

Також, сторонами погоджено, що відповідно до п. 2.1 зазначеного договору про переведення боргу - сума боргу, яка переводиться на нового боржника станом на момент укладення вказаного договору дорівнює 55000,00 грн., в тому числі по місяцях, у яких використовувався газ: січень 2014 року - 17210,00 грн., лютий 2014 року - 21336,00 грн., березень 2014 року - 16454,00 грн.

За змістом п.п. 3.1., 3.2 договору про переведення боргу передбачено, що до нового боржника переходять обов`язки первісного боржника щодо сплати суми боргу, що встановлена в п. 2.1 статті 2 цього договору, а також, штрафних санкцій, інфляційних втрат та відсотків, пов`язаних з невиконанням або неналежним виконанням первісним боржником своїх зобов`язань за договором №2218/14-ТЕ-17 від 20.12.2013 року. Новий боржник зобов`язується перераховувати грошові кошти у сумі, зазначеній в п. 2.1 статті 2 цього договору, в порядку та на умовах, визначених договором №2218/14-ТЕ-17 від 20.12.2013 року.

Як вірно встановив суд першої інстанції та не заперечувалось представниками сторін в суді апеляційної інстанції станом на 08.09.2015 року відповідач повністю розрахувався за газ, переданий за договором №2218/14-ТЕ-17 від 20.12.2013 року, заборгованість за який переведена на відповідача.

Однак, оскільки відповідач своєчасно не виконав зобов`язання в частині розрахунків щодо поставлений природний газ за договором №2218/14-ТЕ-17 від 20.12.2013 року купівлі-продажу природного газу, позивач звернувся до суду з даним позовом в якому просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 5 492, 77 на підставі п.7.2 договору та три відсотки річних в сумі 2 110, 70 грн. та втрати від інфляції 36 920, 58 грн. відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідач у даній справі станом на 30.11.2016 року не мав заборгованості перед позивачем за отриманий природний газ. Таким чином , нараховані неустойка (штраф,пеня) інфляційні нарахування, 3 відсотки річних, згідно вимог ч.3 ст.7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» підлягають списанню з дня набрання чинності вказаним Законом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Між сторонами виникли та існували договірні відносини оплатної поставки газу (як різновид товару) на підставі письмового строкового оплатного двостороннього консенсуального договору.

За правовою природою договір купівлі-продажу від 20.12.2013 року №2218/14-ТЕ-17 є договором поставки енергоносіїв приєднаними мережами і відповідає вимогам статті 714 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що до договору поставки енергоносіїв приєднаними мережами застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Договір купівлі-продажу від 20.12.2013 року №2218/14-ТЕ-17 не заперечений сторонами, не визнаний судом недійсним та не розірваний в установленому порядку. Судом також враховано презумпцію правомірності правочину (положення ст. 204 Цивільного кодексу України). Дія договору припинена внаслідок його виконання.

Позивач в період з січня 2014 по грудень 2014 року здійснив поставку газу, а приватне комунально-побутове підприємство «Теплокомунсервіс», правонаступником якого є відповідач прийняв газ (як різновид товару) на суму 8 407 773, 19 грн., що підтверджується підписаними двосторонніми актами приймання - передачі газу наявними в матеріалах справи. При цьому, претензій щодо кількості, якості та вартості отриманого товару (газу) не заявлено.

Як зазначалось вище 30.10.2014 року між позивачем (кредитор), ПКПП "Теплокомунсервіс" (первісний боржник) та відповідачем ОСББ "Гранд Лайф №1" (новий боржник), укладено договір №2968/14-17 про переведення боргу (а.с.36-37). За умовами договору про переведення боргу, за згодою кредитора первісний боржник переводить на нового боржника частину боргу, який виник у первісного боржника перед кредитором за договором купівлі-продажу природного газу №2218/14-ТЕ-17 від 20.12.2013 року, укладеного між первісним боржником та кредитором, а новий боржник приймає на себе борг первісного боржника у цьому зобов`язанні та замінює первісного боржника у зобов`язанні.

При цьому, сторонами передбачено, що відповідно до п. 2.1 зазначеного договору про переведення боргу - сума боргу, яка переводиться на нового боржника станом на момент укладення вказаного договору дорівнює 55000,00 грн., в тому числі по місяцях, у яких використовувався газ: січень 2014 року - 17210,00 грн., лютий 2014 року - 21336,00 грн., березень 2014 року - 16454,00 грн.

Зазначену суму заборгованості в розмірі 55000,00 грн. відповідач погасив, про що зазначено в позовній заяві та не заперечувалось представниками сторін в судовому засіданні.

За твердження позивача, відповідачем несвоєчасно були виконанні зобов`язання в частині розрахунків щодо поставлений природний газ за договором №2218/14-ТЕ-17 від 20.12.2013 року купівлі-продажу природного газу, останній повинен сплатити пеню у розмірі 5 492, 77 грн. на підставі п.7.2 договору та три відсотки річних в сумі 2 110, 70 грн. та втрати від інфляції 36 920, 58 грн. відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

Проте колегія суддів вважає зазначену позицію позивача помилковою зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язання, позивач нарахував пеню, 3% річних з простроченої суми та інфляційні втрати за період з 15.02.2014 року по 22.05.2015 року (за кожен місяць окремо)

Разом з тим, відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016р. №1730-VIII, який набрав чинності 30.11.2016 року, (надалі - Закон) законодавцем визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

За змістом статті 2 вищевказаного Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Згідно статті 1 Закону України «Про теплопостачання» №2633-ІV від 02.06.2005 року теплогенеруюча організація - суб`єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про теплопостачання» господарська діяльність з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії підлягає ліцензуванню в порядку, встановленому законом.

Частиною 1 статті 3 Закону «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Водночас частиною 3 статті 7 названого Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина 3 статті 7 Закону «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» є нормою прямої дії; цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань. При цьому застосування приписів частини 3 статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду у справі №904/11325/16 від 03.04.2018 року, №925/108/18 від 29.01.2019 року та №904/1615/18 від 29.012.2019 року.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гранд Лайф» підпадає під дію частини 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії», оскільки відповідно до п.1.2 договору №3271/15-КП-39 купівлі продажу природного газу від 24.12.2014 року газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ), отже є теплопостачальною організацією. Окрім того, як вже зазначалось вище заборгованість погашена відповідачем до 30.11.2016 року, що підтверджується довідкою за період з 30.10.2014 року до 31.01.2016 року (а.с. 26) та сальдо за період з 01.01.2014 року по 31.03.2018 року (а.с. 38) до набрання чинності зазначеного Закону України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача, як споживача природного газу для виробництва теплової енергії, спірних сум пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму основного боргу за поставлений позивачем природний газ, який погашено споживачем до набрання чинності 30.11.2016 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню, в позові слід відмовити в повному обсязі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач не підпадає під дію Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», оскільки не включений не включений до реєстру теплопостачальний організацій, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки за вимогами вищевказаного Закону право на списання неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних поставлено ум залежність лише за умови погашення основної заборгованості за отриманий природний газ, у строк до набрання чинності цим Законом. При цьому, відповідно до 1.2 договору, газ , що продається за договором , використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням. З тих же підстав необґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо ненадання відповідачем ліцензії.

Відносно доводів апеляційної скарги про те, що розмір витрат на правничу допомогу є невиправданий та завищений, суд першої інстанції неналежним чином не оцінив рівень адвокатських витрат на правничу допомогу, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою, враховувати складність справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно частково задовольнив вимоги щодо стягнення з позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 6 000 грн., оскільки зазначена сума є співмірною з заявленими розміром позовних вимог та належними доказами підтверджена відповідачем, підстави для її зменшення відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Київської області від 28.05.2019 року у справі №911/458/19, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Київської області від 28.05.2019 року у справі №911/458/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 28.05.2019 року у справі №911/458/19 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на позивача (апелянта).

Матеріали справи №911/458/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.10.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко