РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.10.2019Справа № 910/8643/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення

до Товариства з обмеженою відповідальність «Телесистеми України»

про стягнення 150 284, 34 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальність "Телесистеми України" (далі - відповідач) про стягнення 150284,34 грн, з яких: 125667,00 грн основного боргу, 22712,23 грн пені та 1905, 11 грн - 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено умови договору №4-32 ЦКУ РТ про надання телекомунікаційних послуг від 30.12.2013 в частині повної та своєчасної оплати за надані послуги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 у справі №910/8643/19 позовну заяву залишено без руху; встановлено позивачу строки та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивачем були усунуті недоліки, вказані в ухвалі Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 у справі №910/8643/19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2019 відкрито провадження у справі №910/8643/19; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі та строк для подання заперечень на відповідь на відзив, якщо такі будуть подані - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив на позов, якщо такий буде подано - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.

04.09.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти заявлених позовних вимог заперечив та зокрема зазначив про те, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору Товариство з обмеженою відповідальність "Телесистеми України" оплачує надані позивачем послуги за умови підписання між сторонами акту виконаних робіт на підставі виставленого рахунку, а отже дані обставини є відкладальними в розумінні ст.212 Цивільного кодексу України.

Як зазначив відповідач, за період з квітня 2018 року по грудень 2018 року на виконання п.4.2 договору, він не отримав жодного рахунку на оплату та акту виконання робіт. Як наслідок, з квітня 2018 року акти виконання робіт (надання послуг) Товариством з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" не підписувалися, а отже у відповідача не виник обов`язок з оплати послуг.

Також за твердженнями відповідача, долучений до позовної заяви розрахунок заборгованості не належить до первинних документів бухгалтерської звітності в розумінні норм чинного законодавства України і не породжує будь-яких прав та обов`язків сторін, у той час як долучені до матеріалів справи первинні документи, зокрема, акти виконаних робіт та рахунки на оплату послуг підписані особами, на підтвердження повноважень яких щодо права такого підпису позивачем доказів не надано, а отже вказані первинні документи, в розумінні ст.ст.76, 79 Господарського процесуального кодексу України, не можуть вважатися належними та допустимими доказами.

Крім того як зазначив відповідач у відзиві на позов, на даний час проти Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" вчиняються організовані протиправні дії, спрямовані на захоплення майна підприємства і унеможливлення здійснення ним господарської діяльності, а станом на жовтень 2018 року відповідач вже був позбавлений технічної можливості використовувати та фактично не використовував надані телекомунікаційні послуги.

04.10.2019 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла відповідь (заперечення) на відзив, в якій останній проти тверджень відповідача, наведених ним у відзиві на позов надав свої заперечення. Крім того позивачем долучено до матеріалів справи докази на підтвердження повноважень осіб, підписи яких містяться на рахунках на оплату та актах виконання робіт (надання послуг).

Згідно з ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

30.12.2013 між Концерном радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальність "Телесистеми України" (замовник) було укладено договір про надання телекомунікаційних послуг №4-32 ЦКУ РТ (договір) предметом якого є надання виконавцем, у відповідності до ліцензій, послуг з технічного обслуговування і експлуатації технічних засобів замовника, які є частиною мереж ефірного мовлення (надалі - послуги) згідно умов цього договору (п.1.1).

У відповідності до п.п.2.1.1, 2.1.2 договору виконавець зобов`язується, зокрема, здійснювати встановлення та технічне обслуговування обладнання замовника та забезпечити взаємоз`єднання технічного обладнання замовника з обладнанням інших операторів на технічних площах Центру контролю та управління радіомовленням та телебаченням (ЦКУ РТ) Концерну РРТ, надати замовнику у користування каналу (місце) в кабельній каналізації.

Замовник зобов`язується, зокрема, прийняти послуги та сплатити вартість наданих послуг в порядку та на умовах, що визначені цим договором, для надання послуг з технічного обслуговування обладнання, тимчасово, на час дії даного договору передати виконавцю обладнання, зазначене в додатку №1, що є невід`ємною частиною цього договору. Факт передачі обладнання підтверджується підписанням сторонами додатку №1. Обладнання передається за наступною адресою: м. Київ, вул. Дорогожицька, 10, ЦКУ РТ Концерну РРТ (п.п.3.1.3, 3.1.4 договору).

Ціна договору є договірною і за взаємною згодою сторін становить 10 000, 00 грн з ПДВ на місяць. Виконавець виставляє замовнику рахунок на оплату та акт виконання робіт (надання послуг) до 3-го числа місяця, наступного за розрахунковим. За умови підписання сторонами акту виконання робіт (надання послуг), замовник перераховує суму вказану в рахунку на сплату протягом 3 (трьох) банківських днів з дня його отримання, але не пізніше 10-го числа місяця наступного за розрахунковим. Оплата послуг, які були надані за даним договором здійснюється шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця (п.п.4.1, 4.2, 4.3, 4.5 договору).

Цей договір діє з 01.01.2014 до 31.12.2014 включно. За один місяць до закінчення строку дії договору, сторона яка бажає припинити його дію, повинна письмово попередити про це іншу сторону. Якщо у вказаний термін зазначене повідомлення не було зроблене, договір вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік на тих же умовах (п.9.1 договору).

Згідно додатку №1 до договору сторони визначили перелік обладнання замовника, яке було передано виконавцю.

Відповідно до додаткової угоди №2 від 30.11.2017 до договору сторонами погоджено новий перелік обладнання, переданого виконавцю, ціну договору на суму 13 963, 00 грн, виставлення рахунків за телекомунікаційні послуги за новою ціною здійснюється з 01.01.2018.

Як вбачається з матеріалів справи, Концерном радіомовлення, радіозв`язку та телебачення у період з квітня 2018 року по грудень 2018 року було направлено на адресу відповідача із супровідними листами акти виконання робіт (надання послуг) та рахунки на оплату, а саме:

- листом №1469/4-07 від 23.04.2018 позивачем направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальність "Телесистеми України" акт виконання робіт (надання послуг) №425 від 30.04.2018 та рахунок №503 від 23.04.2018 на суму 13 963, 00 грн за квітень 2018 року, які були отримані відповідачем 03.05.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №978;

- 24.05.2018 листом №1878/4-07 від 23.05.2018 позивачем направлено на адресу відповідача акт виконання робіт (надання послуг) №559 від 31.05.2019 та рахунок на оплату №653 від 21.05.2018 на суму 13 963, 00 грн за травень 2018 року, які були отримані відповідачем 29.05.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №362;

- 11.07.2018 листом №2458/4-07 від 06.07.2018 позивач направив на адресу відповідача акт виконання робіт (надання послуг) №736 від 30.06.2018 та рахунок на оплату №869 від 30.06.2018 на суму 13 963, 00 грн за червень 2018 року, які були отримані відповідачем 13.07.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №884;

- 09.08.2018 листом №2844/4-07 від 06.08.2018 позивачем направлено на адресу замовника акт виконання робіт (надання послуг) №894 від 31.07.2018 та рахунок на оплату №1051 від 31.07.2018 на суму 13 963, 00 грн за липень 2018 року, які були отримані відповідачем 13.08.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №463;

- 13.09.2018 листом №3274/4-07 від 10.09.2018 позивач направив на адресу відповідача акт виконання робіт (надання послуг) №1048 від 31.08.2018 та рахунок на оплату №1212 від 31.08.2018 на суму 13 963, 00 грн за серпень 2018 року, які були отримані відповідачем 18.09.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №800;

- 11.10.2018 листом №3743/4-07 від 09.10.2018 позивач направив на адресу відповідача акт виконання робіт (надання послуг) №1188 від 30.09.2018 та рахунок на оплату №1360 від 30.09.2018 на суму 13 963, 00 грн за вересень 2018 року, які були отримані відповідачем 23.10.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №203;

- 08.11.2018 листом №4088/4-07 від 06.11.2018 позивач направив на адресу відповідача акт виконання робіт (надання послуг) №1330 від 31.10.2018 та рахунок на оплату №1507 від 31.10.2018 на суму 13 963, 00 грн за жовтень 2018 року, які були отримані відповідачем 12.11.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №308;

- 12.12.2018 листом №4483/4-07 від 07.12.2018 позивач направив на адресу відповідача акт виконання робіт (надання послуг) №1479 від 30.11.2018 та рахунок на оплату №1666 від 30.11.2018 на суму 13 963, 00 грн за листопад 2018 року, які були отримані відповідачем 17.12.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №971;

- 27.12.2018 листом №4893/4-07 від 26.12.2018 позивач направив на адресу відповідача акт виконання робіт (надання послуг) №1598 від 31.12.2018 та рахунок на оплату №1783 від 21.12.2018 на суму 13 963, 00 грн за грудень 2018 року, які були отримані відповідачем 08.01.2019, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №256.

12.12.2018 позивачем було надіслано на адресу відповідача претензію за вих.№4593/4-07 від 11.12.2018 з вимогою про оплату заборгованості, однак, за твердженнями позивача, відповідь на вказану претензію Товариств з обмеженою відповідальність "Телесистеми України" не надало, заборгованість не сплатило.

Спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору №4-32 ЦКУ РТ про надання телекомунікаційних послуг від 30.12.2013 в частині повної та своєчасної оплати за надані послуги, внаслідок чого Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 11 400, 00 грн, 1 302, 91 грн інфляційних втрат, 408, 15 грн інфляційних втрат та 1 925, 40 грн пені.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч.1, ч.4 ст.202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором про надання послуг.

Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги укладений між сторонами договір як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов укладеного між сторонами договору, позивачем у період з квітня місяця 2018 року по грудень місяць 2018 року були надані відповідачу послуги на загальну суму 125 667, 00 грн, про що складені відповідні акти, підписані та скріплені печаткою тільки з боку уповноважених на те, співробітників позивача та сформовані рахунки на оплату зазначених послуг.

Вказані первинні документи були направлені позивачем на адресу відповідача та отримані останнім, належні та допустимі докази чого наявні в матеріалах справи. В той же час, відповідачем не надано суду доказів отримання від позивача інших документів ніж ті, про надсилання яких стверджує позивач та які наявні в матеріалах справи.

В свою чергу відповідач, вказані акти не підписав, мотивованої відмови від їх підписання не надав. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні, а відповідач суду не надав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до умов укладеного між сторонами договору замовник - відповідач зобов`язався прийняти послуги та сплатити вартість наданих послуг в порядку та на умовах, що визначені цим договором та для надання послуг з технічного обслуговування обладнання, тимчасово, на час дії даного договору передати виконавцю обладнання, зазначене в додатку №1, що є невід`ємною частиною цього договору, факт передачі обладнання підтверджується підписанням сторонами додатку №1.

Вказаний додаток №1 до договору був підписаний сторонами 30.11.2017 в редакції додаткової угоди №2, тобто відповідач передав позивачу обладнання, яке необхідне для надання відповідних послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, у п.п.4.2, 4.3 сторонами погоджено, що виконавець виставляє замовнику рахунок на оплату та акт виконання робіт (надання послуг) до 3-го числа місяця, наступного за розрахунковим, а за умови підписання сторонами акту виконання робіт (надання послуг), замовник перераховує суму вказану в рахунку на сплату протягом 3 (трьох) банківських днів з дня його отримання, але не пізніше 10-го числа місяця наступного за розрахунковим.

За змістом ст.212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

Із системного аналізу норм чинного законодавства України та умов укладеного між сторонами договору полягає, що п.4.3 договору не містить в собі відкладальну обставину у розумінні ст.212 Цивільного кодексу України, оскільки у вказаному пункті чітко визначено строк оплати наданих послуг, а саме не пізніше 10-го числа місяця наступного за розрахунковим.

Вартість наданих послуг погоджена між сторонами у додатковій угоді №2 від 30.11.2017 до договору.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дана норма кореспондується з приписами ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, з урахуванням положень ст.530 Цивільного кодексу України та приписів п.4.3 договору строк виконання відповідачем грошового зобов`язання по оплаті вартості наданих позивачем послуг станом на момент вирішення спору настав.

Однак, як свідчать матеріали справи, Товариство з обмеженою відповідальність "Телесистеми України" своїх зобов`язань по оплаті наданих позивачем послуг належним чином та у строк, встановлений укладеним між сторонами договором, не виконало, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість на суму 125 667, 00 грн.

Відтак за висновками суду, позовні вимоги про стягнення з відповідача 125 667, 00 грн основного боргу є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також за висновками суду, вчинення проти Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" організованих протиправних дій, спрямованих на захоплення майна підприємства (офісу) і твердження відповідача про унеможливлення здійснення ним господарської діяльності не є підставою для невиконання останнім господарських зобов`язань.

Щодо вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 22 712, 23 грн за загальний період прострочки з 11.05.2018 по 13.03.2019, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Частиною 1 ст.216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ст.230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.547 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст.548 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, у п.6.1 договору між контрагентами погоджено, що за невиконання або неналежне виконання умов даного договору виконавець і замовник несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Тобто укладеним між сторонами договором не визначено обов`язку замовника сплачувати на користь виконавця неустойку у вигляді пені.

Як наслідок, оскільки між сторонами не укладався відповідний письмовий правочин щодо забезпечення виконання відповідачем зобов`язання у вигляді сплати останнім пені на користь позивача, а чинним законодавством України не встановлено обов`язкове нарахування пені у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині визнаються судом необґрунтованими та підлягають залишенню без задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 1 905, 11 грн та 24 617, 34 грн інфляційних втрат за загальний період прострочки з 11.05.2019 по 13.03.2019, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання по оплаті наданих позивачем послуг, то вимоги останнього про стягнення з відповідача 3% річних є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який перевірено судом, тобто у розмірі 1 905, 11 грн.

За таких обставин, враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення до Товариства з обмеженою відповідальність "Телесистеми України".

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно положень п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальність "Телесистеми України" (02094, м.Київ, вул.Червоногвардійська, будинок 27А, ідентифікаційний код 34726705) на користь Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (04112, м. Київ, вул.Дорогожицька, будинок 10, ідентифікаційний код 01190043) основний борг у розмірі 125 667 (сто двадцять п`ять тисяч шістсот шістдесят сім) грн 00 коп., 3% річних на суму 1 905 (одна тисяча дев`ятсот п`ять) грн 11 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 913 (одна тисяча дев`ятсот тринадцять) грн 59 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Відповідно до ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Згідно з п.п.17.5. п.17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 15.10.2019 року.

Суддя М.Є.Літвінова