ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2019 р. м. Київ Справа№ 910/16160/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Браславець Ю.Ю.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 26.09.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 (повний текст рішення складено 24.05.2019)

у справі №910/16160/18 (суддя Щербаков С.О.)

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Акціонерного товариства "Київгаз"

про визнання договору укладеним

В судовому засіданні 26.09.2019 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 Акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Київгаз" про визнання укладеним між позивачем та відповідачем договору транспортування природного газу № від 01.08.2018, що відповідає Типовому договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2497 у редакції, викладеній у прохальній частині позовної заяви.

Позов обґрунтований тим, що позивач є оператором газотранспортної системи, а відповідач оператором газорозподільної системи, у зв`язку з чим позивач вважає, що на відповідача, як на оператора газорозподільної системи нормами чинного законодавства покладено обов`язок мати укладений з оператором газотранспортної системи (позивачем) договір транспортування природного газу відповідно до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2497.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 у справі №910/16160/18 в позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов висновків, що для укладання договору транспортування природного газу № від 01.08.2018 в редакції позивача, сторонам обов`язково слід конкретизувати окремі його умови, погодити і підписати необхідні додаткові документи, оскільки вони визначають істотні умови цього договору, а саме: додаток 1, яким визначаються вартість та порядок розрахунків до договорів потужності; додаток 2, яким визначається плановий обсяг фізичного транспортування природного газу Замовника за місяцями у куб.м; додаток 3, яким визначається перелік комерційних вузлів обліку газу, встановлених на всіх фізичних точках входу/виходу до відповідного Замовника (п.5.4 розділу V договору); акти балансового розмежування.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач 07.06.2019 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального (ст.ст. 179, 184 ГК України, постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2497 з врахуванням відповідних змін, внесених постановами НКРЕКП від 24.11.2016 №2016, №2017 та від 27.12.2017 №1437, пп.27 п. 2.2 Ліцензійних умов) та процесуального (ст.ст. 7, 73, 86, 91, 236 ГПК України) права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, обставинам справи.

Апелянт не погоджується з висновками суду щодо відсутності підстав для укладання договору № від 01.08.2018 в редакції позивача, у зв`язку з наявністю укладених між позивачем та відповідачем договорів на транспортування природного газу.

Скаржник вважає, що наявність додатків 1-3 до договору не є істотною умовою такого договору, а отже договір може бути укладений без їх наявності, у зв`язку з чим висновки суду щодо відсутності істотних умов договору не відповідають дійсності, спростовуються доводами позивача та листом НКРЕКП від 13.11.2018 №10567.3.2/7.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що регулювання правовідносин сторін з питання укладання договору транспортування природного газу, типова редакція якого затверджена органом державної влади, регулюється положеннями нормативно - правового акту щодо застосування типового договору - Кодексом ГТС.

Укладання сторонами договору, який не містить істотних умов, суперечить діючому законодавству, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №904/4051/18 є безпідставним.

Доводи позивача щодо невиконання відповідачем пп. 27 п. 2.2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в частині обов`язку мати укладений з оператором газотранспортної системи договір транспортування природного газу є хибними та правомірно не взяті до уваги судом першої інстанції.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2019 апеляційну скаргу позивача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №910/16160/18, розгляд справи призначено на 18.07.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2019 оголошено перерву у справі до 26.09.2019, враховуючи необхідність додаткового з`ясування обставин справи.

Явка представників сторін

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 26.09.2019 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представники відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 26.09.2019 заперечували проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просили її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2497 затверджено Типовий договір транспортування природного газу.

Пунктом 3 вказаної Постанови встановлено, що суб`єкту господарювання, що здійснює діяльність на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, необхідно привести свої договірні відносини у відповідність до вимог Типового договору транспортування природного газу у тримісячний строк з дати набрання чинності цією постановою.

З матеріалів справи вбачається, що листом № ТSОВИХ-18-1897 від 23.07.2018 Акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулося до Публічного акціонерного товариства "Київгаз" (найменування якого змінено на Акціонерне товариство "Київгаз"), в якому зазначило, що з метою приведення укладених договорів транспортування природного газу у відповідність до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2497 зі змінами і доповненнями, внесеними постановою НКРЕКП від 27.12.2017 № 1437, позивачем 18.07.2018 було направлено електронний лист з пропозицією укласти договір транспортування природного газу та відповідний проект договору. Проте, станом на 23.07.2018 позивач не отримав підписаний з боку відповідача проект договору транспортування газу, у зв`язку з чим позивач повторно направляє відповідачу для підписання та скріплення печаткою проект договору транспортування природного газу, який отриманий відповідачем 27.07.2018, згідно відтиску печатки вхідної кореспонденції відповідача за № 3742.

В свою чергу, листом від 30.07.2018 № 2220/09 відповідач надав відповідь на вищевказаний лист позивача, в якому зазначив, що надісланий позивачем проект договору транспортування природного газу не містить істотних умов щодо ціни - відповідні тарифи наразі не встановлені Регулятором, щодо предмету - не надані додатки 1, 2 та 3, які мають бути невід`ємними частинами договору. Тож, відповідач запропонував позивачу, після затвердження НКРЕКП відповідних тарифів, а також визначення решти істотних умов надіслати на адресу відповідача пропозицію щодо укладення договору транспортування природного газу, що відповідатиме нормам чинного законодавства.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що згідно з нормами Кодексу газотранспортної системи, Закону України "Про ринок природного газу" та постанови НКРЕКП від 30.09.2015 №2497 на відповідача, як на оператора газорозподільної системи покладено обов`язок мати укладений з оператором газотранспортної системи (позивачем) Договір транспортування природного газу відповідно до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2497, тож позивач вважає, що відповідач не мав підстав для відмови від укладання договору, оскільки укладання такого договору є обов`язковим для останнього.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Спір у даній справі виник внаслідок того, що позивач направив відповідачу для укладання проект договору транспортування природного газу № від 01.08.2018 у зв`язку із внесеними змінами до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 №2497. Однак відповідач проект договору не підписав, що й зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу визначає Закон України "Про ринок природного газу".

Відповідно до п.п. 17, 32, 45 статті 1 Закону України "Про ринок природного газу" оператором газорозподільної системи є суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників); регулятором є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; транспортування природного газу - це господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу.

В ст. 32 Закону України "Про ринок природного газу" передбачено, що транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами. За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу. Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором.

Договір транспортування - договір, укладений між оператором газотранспортної системи та замовником послуг транспортування природного газу на основі типового договору транспортування природного газу, затвердженого Регулятором, згідно з яким оператор газотранспортної системи надає замовнику одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу на період та умовах, визначених у такому договорі, а замовник послуг транспортування оплачує оператору газотранспортної системи вартість отриманих послуг (послуги) (п.5 розділу 1 Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2493 від 30.09.2015).

В п.п.27 п.2.2 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №201 від 16.02.2017 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу" визначено, що при провадженні ліцензованої діяльності ліцензіат повинен дотримуватися таких організаційних вимог, зокрема, мати укладений з оператором газотранспортної системи договір транспортування природного газу відповідно до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого НКРЕКП.

З аналізу наведених норм вбачається наявність у сторін обов`язку привести правове регулювання своїх правовідносин у відповідність до вимог постанови НКРЕКП №2497 від 30.09.2015 із внесеними до неї змінами. Водночас спір між сторонами виник щодо необхідності укладення з цією метою нового, окремого договору.

Як у позові, так і в апеляційній скарзі позивач серед іншого обґрунтовує свої вимоги посиланням на норми ч.3 ст. 184, ч.ч.3, 4 ст. 179 ГК України, якими визначено загальні умови укладання договорів та особливості укладання господарських договорів на основі примірних і типових договорів.

Згідно з ч.3 ст. 184 ГК України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

- вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

- примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

- типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

- договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Постанова НКРЕКП від 30.09.2015 №2497 є підзаконним нормативно-правовим актом, тоді як згідно з наведеною ч.3 ст. 179 ГК України обов`язковість укладення господарського договору повинна встановлюватися прямою вказівкою закону.

Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у справі №914/813/17 від 21.03.2018.

Окрім того, зі змісту абз.4 ч.4 ст. 179 ГК України, згідно з яким сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови, не вбачається відповідної прямої вказівки закону щодо договору, на обов`язковості укладення якого наполягає позивач.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зі змісту ст. ст. 626, 627, 629 ЦК України слідує, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (газотранспортне підприємство) та Публічним акціонерним товариством "Київгаз" (замовник) укладено договори на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /Б19 від 27.09.2011, №/Н19 від 27.09.2011, № /П19 від 28.09.2011, згідно з умовами яких газотранспортне підприємство зобов`язується надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання - передачі газу в магістральні трубопроводи природного газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення газорозподільних станцій, а замовник зобов`язується внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору.

За змістом п.11.1 договорів № /Б19 від 27.09.2011 та №/Н19 від 27.09.2011, вони набирають чинності з дня підписання сторонами, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладання, а саме з 01.10.2011. Договори діють в частині транспортування газу до 31.12.2012, а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортним підприємством послуги до повного виконання замовником своїх зобов`язань за договором. Договори вважаються продовженими на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із Сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Матеріали справи не містять доказів припинення дії вищевказаних договорів або перегляд сторонами їх умов.

За договорами № /Б19 від 27.09.2011 та № /Н19 від 27.09.2011 на даний час надаються послуги, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами надання послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 31.01.2018, від 28.02.2018, від 31.03.2018, від 30.04.2018, від 31.05.2018, від 30.06.2018, від 31.07.2018, від 31.08.2018, від 30.09.2018, від 31.10.2018, від 30.11.2018, від 31.12.2018, від 31.01.2019, від 28.02.2019.

Згідно Типового договору транспортування природного газу, він містить наступні додатки: додаток 1 - Розподіл потужності; додаток 2 - Транспортування; додаток 3 - Перелік комерційних вузлів обліку газу, фактично встановлених у пунктах приймання-передачі газу.

На вказані додатки також міститься посилання і в проекті спірного договору, викладеного позивачем в прохальній частині позовної заяви, зокрема, в п.п. 2.4, 2.8, 5.4, 8.2.

Водночас, ані до проекту договору, надісланого відповідачу, ані до проекту договору, доданого до позовної заяви, жодного додатку складено та додано не було, відомості, що в них містяться, в тексті проекту договору також відсутні.

Проте, щодо істотності відомостей, що містяться у зазначених додатках, а також необхідності визначенні відомостей цих додатків при укладенні договору транспортування природного газу, суд зазначає наступне.

Так, у додатку 1 визначається розподіл потужності у точках входу/виходу річна, квартальна, місячна та денна. До проекту договору такий додаток не надано.

Водночас, про необхідність його укладення разом з договором свідчить наступне нормативне регулювання.

Пунктом 5 глави 1 розділу І Кодексу ГТС використовується термін "розподіл потужності", який визначається як частина договору транспортування, яка визначає порядок та умови надання і реалізації права на користування договірною потужністю, яке надається замовнику транспортування у визначеній точці входу або точці виходу. Водночас, Розподілена (договірна) потужність визначена як частина технічної потужності газотранспортної системи, яка розподілена замовнику послуг транспортування згідно з договорами транспортування.

Згідно з першим абзацом пункту 1 глави 3 розділу І Кодексу ГТС оператор ГТС на підставі договору транспортування природного газу та згідно з умовами, визначеними в Кодексі ГТС, надає суб`єктам ринку природного газу право користування газотранспортною системою в межах розподілу потужностей на точках входу та виходу.

Відповідно до пункту 3 глави 1 розділ IX Кодексу ГТС потужність фізичної точки виходу з газотранспортної системи, до якої підключена газорозподільна система, надається виключно оператору газорозподільної системи на період не менше одного року. Розмір потужності, що надається оператору газорозподільної системи, визначається в договорі на транспортування природного газу.

Пунктом 2 глави 2 розділу IX Кодексу ГТС передбачено, що у договорі транспортування природного газу чи його окремому додатку зазначаються відповідні фізичні точки входу та/або виходу, розподілена потужність, на яку замовник послуг транспортування має право, тип потужності (гарантована чи переривчаста), обсяг потужності та період її використання (строк, на який потужність була розподілена).

Вказані вище умови є суттєвими при укладенні договору транспортування природного газу і відсутність їх у проекті договору, запропонованого позивачем для укладення відповідачу, негативно впливає на можливість його укладення та реалізації.

Стосовно необхідності укладення додатку 2 до договору, яким визначається плановий обсяг фізичного транспортування природного газу замовника за місяцями у куб. м, суд зазначає наступне.

Згідно з другим абзацом пункту 1 глави 3 розділу І Кодексу ГТС оператор газотранспортної системи надає суб`єктам ринку природного газу послуги транспортування природного газу газотранспортною системою в межах договірних потужностей та підтверджених номінацій.

Відповідно до пункту 5 глави 3 розділу І Кодексу ГТС оператор ГТС здійснює надання послуг транспортування природного газу з моменту отримання природного газу в точці входу та до моменту передачі природного газу в точці виходу.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідача включено до Переліку постачальників природного газу, на яких покладено спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу побутовим споживачам, та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) до зміни постачальника природного газу, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2018 №867 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу".

Замовник послуг транспортування, на якого у встановленому порядку рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до ст. 11 Закону України "Про ринок природного газу" покладено спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу окремим категоріям споживачів, подає окремі номінації/реномінації в рамках виконання спеціальних обов`язків для кожної точки входу/виходу, з/до якої такий замовник має намір подати/відбирати природний газ у відповідну газову добу (п. 1 гл. 1 розділу XI Кодексу ГТС).

Відповідно до п. 3 гл. 7 розділу IX Кодексу ГТС номінації на період однієї газової доби подаються оператору газотранспортної системи відповідно до положень розділу XI цього Кодексу. Форми номінацій і реномінацій оприлюднюються Оператором ГТС на його офіційному веб-сайті (п.6.3. розділу VI договору).

Згідно з пп. 4 п. 2 гл. 7 розділу III Кодексу ГТС приймання - передача природного газу між оператором ГТС та оператором ГРМ відбувається в точках комерційного обліку газу на газорозподільних станціях і оформлюється актами приймання-передачі, що підписуються представниками цих сторін не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним.

Вартість послуг транспортування природного газу в точці виходу складається з двох частин: перша - виражена в грошовій формі (визначається з урахуванням тарифів у точках виходу та замовленої потужності в цих точках), друга - у натуральному вираженні обсягів природного газу, для забезпечення втрат Оператора для точок виходу (п.8.3. розділу VIII проекту договору).

На час укладення спірного договору, постанови НКРЕКП про встановлення тарифу на послуги розподілу природного газу для АТ "Київгаз", якою було би враховано витрати на оплату оператору ГТС обсягу замовленого обсягу транспортування та потужності в точках виходу з газотранспортної системи, немає, тому виконання договору без погодженого сторонами планового обсягу фізичного транспортування природного газу по суті є неможливим.

Щодо умов, викладених у додатку 3 до договору, яким визначається перелік комерційних вузлів обліку газу, встановлених на всіх фізичних точках входу/виходу до відповідного Замовника (п.5.4. проекту договору), суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 гл. 1 розділу І Кодексу ГТС комерційний вузол обліку природного газу (ВОГ) - це вузол обліку, що застосовується для проведення комерційних розрахунків при визначенні об`єму (обсягу) транспортування (споживання/постачання) природного газу в точці комерційного обліку.

Пункт 2 розділу VI Кодексу ГТС передбачає, що правовідносини між оператором газотранспортної системи та оператором установки LNG / оператором газосховища / газовидобувним підприємством /оператором газорозподільної системи / прямим споживачем щодо одержання доступу до потужності, надання послуг із транспортування, у тому числі вчинення дій з врегулювання добових небалансів у газотранспортній системі, регулюються договором транспортування природного газу, укладеним відповідно до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2497.

Відповідно до п. 1 гл. 1 розділу III Кодексу ГТС приймання-передача природного газу у фізичних точках входу та точках виходу здійснюється виключно за наявності комерційного ВОГ (ПВВГ).

Комерційний облік природного газу проводиться на комерційному ВОГ (ПВВП) сторони, що передає природний газ. Якщо у сторони, що передає газ, відсутній комерційний ВОГ (ПВВГ), комерційний облік природного газу проводиться на комерційному ВОГ (ПВВГ) сторони, що приймає газ (п. 2 гл. 2 розділу III Кодексу ГТС).

Комерційний ВОГ (ПВВГ) у точці входу до газотранспортної системи має бути розташований у точці приєднання, яка має співпадати з межею балансової належності між операторами суміжних систем або іншими суб`єктами, безпосередньо підключеними до газотранспортної системи. У випадку, якщо комерційний ВОГ (ПВВГ) у точці входу до газотранспортної системи не розташований у точці приєднання, яка має співпадати з межею балансової належності між операторами суміжних систем або іншими суб`єктами, безпосередньо підключеними до газотранспортної системи, власник комерційного ВОГ (ПВВГ) передає оператору газотранспортної системи на обслуговування на підставі договору відповідну інфраструктуру від комерційного ВОГ (ПВВГ) до межі балансової належності, який передбачає покриття відповідних витрат оператора газотранспортної системи (п. 3 гл. 2 розділу III Кодексу ГТС).

Проект договору містить умови, зокрема про те, що Порядок комерційного обліку природного газу (у тому числі приладового) та перевірки комерційних вузлів обліку, а також порядок приймання-передачі природного газу в точках входу/виходу до/з газотранспортної системи та визначення і перевірки параметрів якості в цих точках здійснюються Сторонами відповідно до вимог Кодексу та з урахуванням цього Договору" (п. 5.1 проекту Договору).

В пункті 5.4 проекту договору зазначено, що окремим додатком № 3 до цього договору між оператором та замовником, який є оператором газорозподільної системи /прямим споживачем/ газовидобувним підприємством/ виробником біогазу, інших видів газу з альтернативних джерел, визначається перелік комерційних вузлів обліку газу, встановлених на всіх фізичних точках входу/виходу до відповідного Замовника".

Пунктом 2.8 проекту Договору встановлено, що додаток № 3 до договору укладається обов`язково між сторонами у випадку, коли Замовником послуг є оператор газорозподільної системи, зокрема, АТ "Київгаз".

Отже, наведене вище свідчить про обов`язковість укладення додатку 3 до Договору транспортування природного газу, який, в порушення вказаних правових приписів, відсутній.

Доводи позивача щодо можливості укладення додатків 1-3 до договору після укладення самого договору транспортування природного газу спростовуються приписами вищевикладеного законодавства, зокрема, Кодексу ГТС, тому судом відхиляються з огляду на їх безпідставність.

При цьому, суд першої інстанції правомірно погодився з доводами відповідача, що для укладання договору транспортування природного газу № від 01.08.2018 у редакції позивача, сторонам обов`язково слід конкретизувати окремі його умови, погодити і підписати необхідні додаткові документи, оскільки вони визначають істотні умови цього договору, а саме: додаток 1, яким визначаються вартість та порядок розрахунків до договорів потужності; додаток 2, яким визначається плановий обсяг фізичного транспортування природного газу Замовника за місяцями у куб.м; додаток 3, яким визначається перелік комерційних вузлів обліку газу, встановлених на всіх фізичних точках входу/виходу до відповідного Замовника (п.5.4 розділу V договору); акти балансового розмежування.

Стаття 179 ГК України унормовує, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Так, п. 9.3. запропонованого позивачем проекту спірного договору містить наступні умови: "У випадку якщо загальна вартість щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця перевищує загальну вартість щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця, Оператор до 14 числа газового місяця, наступного за звітним, надсилає Замовнику рахунок на оплату за добовий небаланс (розмір визначається як різниця між загальною вартістю щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця та загальною вартістю щодобових позитивних небалансів протягом звітного газового місяця). Замовник має оплатити рахунок на оплату за добовий небаланс у термін до 5 робочих днів, крім вартості послуг, визначених абзацом другим цього пункту. Оплата вартості щодобових небалансів оператором газорозподільної системи за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету на покриття пільг, субсидій та компенсацій побутовим споживачам проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 № 20, у сумі, що не перевищує вартості послуг розподілу фактично спожитого природного газу зазначеними споживачами за розрахунковий період".

Водночас, відповідно до Переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2017 № 951, Постанова Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" визнана такою, що втратила чинність.

Нормативно-правовий акт після втрати ним чинності не є джерелом права, втрачає силу та не підлягає застосуванню.

Судом встановлено, що у пункті 9.3 договору позивач посилається на Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субвенцій та компенсацій, затверджений постановою КМУ № 20. Отже, умови запропонованого позивачем проекту Договору визначені нормативно - правовим актом, що втратив чинність.

Колегія суддів зазначає, що постановою НКРЕКП від 04.12.2018 № 1598 внесені зміни до Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП № 2497, та виключено з абзацу другого пункту 9.3 розділу ІХ Типового договору посилання на Порядок, затверджений постановою КМУ № 20. Постанова НКРЕКП № 1598 набрала чинності 28.12.2018. Відповідно до частини другої статті 237 ГПК України суд, ухвалюючи рішення, не може виходити за межі позовних вимог.

Позивач не заявляв вимог щодо врегулювання розбіжностей за згодою іншої сторони або позову про внесення змін до діючого договору відповідно до положень статті 188 ГК України.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що стосовно інших умов Договору між сторонами спір відсутній. Відповідно до статті 181 ГК України на розгляд суду передаються саме розбіжності щодо умов договору.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 у справі №926/1512/18.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі

Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №904/4051/18 відхиляються судом, оскільки обставини у справах №910/16160/18 та №904/4051/18 не є подібними.

Посилання скаржника на лист НКРЕКП №10567.3.2/7-16 від 13.11.2018 щодо можливості укладання додатків 1-3 після укладання договору колегією суддів не береться до уваги, оскільки такий лист не було надано суду першої інстанції, відповідно він не був предметом дослідження у справі.

Доводи скаржника щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження, оскільки судом першої інстанції надано сторонам вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами як матеріального, так і процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову в позові.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає обґрунтованими з вищевикладених підстав.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 у справі №910/16160/18.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 у справі №910/16160/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2019 у справі №910/16160/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/16160/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 09.10.2019.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська