АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/4433/14
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Лавриненко Л.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

прокурор - Кришталевич В.М.

від Міністерства оборони України - Дідух С.П.

від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси - Федорченко Л.В.

від Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради - Бондаренко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду Одеської області від 23.04.2019

у справі №916/4433/14

за позовом Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси

до 1) Одеської міської ради

2) Виконавчого комітету Одеської міської ради

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: 1) Одеського апеляційного адміністративного суду

2) ОСОБА_1

3) Одеської обласної ради

про визнання недійсним та скасування свідоцтв про право власності, визнання права державної власності

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 р. Військовий прокурор Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 13.06.2008 р. серії НОМЕР_1 на адміністративну будівлю по АДРЕСА_1 , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради та про визнання за державою Україна в особі Міністерства оборони України права державної власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , та складається із нежитлових приміщень загальною площею 1 578,9 кв. м.

В обґрунтування позовних вимог Військовий прокурор Одеського гарнізону зазначив, що рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради від 29.05.1951 № 27 Міністерство оборони України визнано єдиним власником спірної адміністративної будівлі. У визначеному законом порядку зазначене рішення не змінено та не скасовано. Проте, внаслідок прийняття Виконавчим комітетом Одеської міської ради рішення право власності на спірну будівлю набула Одеська міська рада, яка реалізуючи незаконно наданій їй права передавала у приватну власність державне майно, чим порушила право власності держави в особі Міністерства оборони України та КЕВ м. Одеси на нерухоме майно.

Також посилаючись на приписи ст.ст. 317, 328, 326, 392 ЦК України прокурор зазначив, що Міністерство оборони України, як орган управління державним майном, здійснює контроль за його використанням в інтересах держави, яке знаходиться в оперативному управлінні КЕВ м. Одеси та має право від свого імені вимагати визнання права власності на спірне нерухоме майно за державою в його особі.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.01.2017, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.04.2017, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 06.03.2018 рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 у справі № 916/4433/14 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Господарського суду Одеської області від 23.04.2019 у задоволенні позову відмовлено повністю.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що саме держава Україна в особі уповноваженого органу управління - Міністерства оборони України, є законним власником спірного нерухомого військового майна - об`єкту нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , якому належить відповідне законне право володіти, користуватись та розпоряджатися таким майном у визначених законом межах. Але, доказів реєстрації права державної власності у встановленому законодавством порядку ані прокурором, ані позивачами до матеріалів справи не надано. Проте, як відзначено місцевим господарським судом, станом на момент вирішення спору, право власності на частину адміністративної будівлі за адресою АДРЕСА_1, зареєстровано за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Між тим, під час розгляду справи, відповідачі - Одеська міська рада та виконавчий комітет Одеської міської ради заявили про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Пославшись на приписи ч. 4 ст. 267 ЦК України суд першої інстанції зазначив, що прокурор звернувся з даним позовом в інтересах держави в особі позивачів 05 листопада 2014 р. На думку суду першої інстанції, позивачі могли довідатись про порушення своїх прав до 05.11.2014р. за наслідками всіх прийнятих Одеською міською радою та виконавчим комітетом Одеської міської ради рішень, враховуючи наявність договору оренди Одеським апеляційним адміністративним судом, який починаючи з 23 червня 2010р. вільно, відкрито користується нежитловими приміщеннями, що розташовані за адресою АДРЕСА_1.

Місцевим господарським судом також відзначено, що з огляду на приписи ч.4 ст.319 ЦК України, позивачі у справі - Міністерство оброни України, КЕВ м. Одеси, здійснюючи повноваження щодо права державної власності, мали вчиняти дії, направлені на утримання державної власності, її збереження, адже, відповідно до ст.322 Цивільного кодексу України, тягар утримання майна покладається саме на власника.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачами пропущено встановлений законодавством строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулося Міністерство оборони України з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 23.04.2019 у справі №916/4433/14 та прийняти по справі рішення, яким позов військового прокурора Одеського гарнізону задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає фактичним обставинам справи, а тому є незаконним.

Так посилаючись на приписи ч.1 ст. 316 ГПК України апелянт зазначає, що Верховний Суд у постанові від 06.03.2018 у даній справі, скасовуючи рішення попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції зазначив, що позови про визнання права власності, що пред`явленні на підставі ст. 392 ЦК України, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, а тому на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

Щодо правової позиції Великої Палати Верховного Суду висловленої у справі №907/50/16 скаржник зазначає, що за результатами розгляду касаційної скарги у даній справі суд зробив висновок щодо застосування інституту позовної давності до правовідносин, що регулюються ст.ст. 387, 388 ЦК України, а не ст. 392 ЦК України, а тому висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №907/50/16 не підлягають застосуванню під час розгляду справ за позовами про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України.

Також вважає апелянт хибним висновок суду першої інстанції з приводу того, що позивачі могли довідатися про порушення своїх прав до подання позову, враховуючи наявність договору оренди Одеським апеляційним адміністративним судом, який починаючи з червня 2010 р. вільно, відкрито користується спірними приміщеннями, оскільки Міністерство оборони України розташоване у м. Києві, а територіальна підсудність Одеського апеляційного адміністративного суду поширюється на Одеську, Миколаївську та Херсонські області.

До того ж, скаржник відзначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги той факт, що на момент створення Одеського апеляційного адміністративного суду, він розташовувався у м. Одесі по вул. Грецькій, 44 і всі подальші дії, щодо переміщення суду, були вчиненні відповідачами по справі, без участі Міністерства оборони України чи його структурних підрозділів, чи будь-яких повідомлень зі сторони Державної судової адміністрації, на яку законодавством визначено обов`язок утримання судових органів.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.07.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №916/4433/14 за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду Одеської області від 23.04.2019.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.08.2019 призначено справу до розгляду на 11.09.2019.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2019 розгляд справи перенесено та призначено на 23.09.2019.

20.09.2019 Південно-західним апеляційним господарським судом отримано клопотання Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради в якому відповідачі просять, під час розгляду даної справи, врахувати висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08.05.2019 у справі №522/13747/15-ц, за аналогічними правовідносинами.

30.09.2019 судом апеляційної інстанції отримано заперечення Міністерства оборони України в яких останнє просить відхилити доводи на які посилається відповідач. В обґрунтування своїх заперечень позивач, з посиланням на приписи чинного законодавства та судову практику зазначає, що приналежність спірного нерухомого майна до державної власності підтверджується належними докази, які наявні у матеріалах справи, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивач вважає, що незважаючи на відсутність оформленого свідоцтва про право власності на спірне майно за державою, воно відноситься до військового майна і належить державі в особі Кабінету Міністрів України на праві власності та Міністерству оборони України на праві оперативного управління.

Під час судового засідання від 02.10.2019 представники апелянта, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси та прокурор підтримали вимоги за апеляційною скаргою на наполягали на її задоволенні.

Представник відповідачів надав пояснення відповідно до яких не погоджується з апеляційною скаргою, просить залишити її без задоволення а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Міністерства оборони України підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 27 від 29.05.1951 р. було вирішено, зокрема, підтвердити належність будівлі містечка № 19 (м. Одеса, вул.Короленка,19 (Софіївська, 19) до власних будівель Одеського військового округу та відновлено право користування земельними ділянками, які були відведені для потреб Одеського військового округу у довоєнний період.

Прокурор вважає, що на теперішній час будівлі №1,2 військового містечка №19 відносяться до нерухомого військового майна, належать до державної власності та перебувають на балансі і обліку Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси, що підтверджується також індивідуальною карткою обліку будівлі №1 військового містечка №19 у м. Одеса, актом прийняття-передачі основних засобів від 12.01.2004 р. Крім того, за результатами, проведеної Фондом державного майна України інвентаризації об`єктів державної власності у Єдиному реєстрі об`єктів державної власності, за адресою: АДРЕСА_1, обліковується нерухоме державне майно, яке перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси.

Рішенням Одеської міської ради №510 від 27.09.1997 р. „Про результати інвентаризації пам`ятників містобудування та архітектури у м. Одесі" було визначено та зареєстровано адміністративну будівлю, що розташована по АДРЕСА_1, як об`єкт комунальної власності територіальної громади м.Одеса , та визначено власником - Одеську міську раду.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 01.07.2005 р. по справі №33/5505-3489, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.08.2005 р. та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2006 р., визнано недійсним п. 3 рішення Одеської міської ради №510 від 27.09.1997 р. „Про результати інвентаризації пам`ятників містобудування та архітектури у м. Одесі" та додаток №2 до нього, у частині визначення та реєстрації адміністративної будівлі, розташованої по АДРЕСА_1.

В подальшому, рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2005 р. №259 „Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" до складу об`єктів комунальної власності включено будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (№338 у переліку об`єктів).

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №395 від 22.08.2006 р. було внесено зміни до рішення виконкому №259 від 29.06.2005 р., якими було змінено його назву та викладено у новій редакції п. 2 та виключено п. 3 вказаного рішення.

На підставі рішення від 29.06.2005 р. №259 виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради було видано Свідоцтво про право власності на домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , від 26.03.2007 р. серії НОМЕР_2 та Свідоцтво про право власності на адміністративну будівлю, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, від 13.06.2008 р. серії НОМЕР_1 .

18 грудня 2008 р. територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради уклала Договір купівлі-продажу №196 адміністративної будівлі площею 1 659,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з приватним підприємством „Релд".

Приватним підприємством „Релд" за договором купівлі-продажу від 26.12.2008 р. було відчужено вищевказану адміністративну будівлю фізичній особі - ОСОБА_2 , яка передала вищезазначене нерухоме майно до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю „Аверс-Строй", яке на підставі статуту, протоколу №5 зборів учасників ТОВ та акту приймання-передачі від 09.11.2009 р. отримало свідоцтво на право власності від 14.01.2010р. серії НОМЕР_3 на зазначену будівлю.

КП „ОМБТІ та РОН" розглянуло лист звернення директора ТОВ „Аверс-Строй" від 16.04.2010 р. та розробило проект розділу адміністративної будівлі по АДРЕСА_1 , загальною площею 1 659,2 кв.м. на два самостійні об`єкти.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації від 31 березня 2010 р. №284 було затверджено вищевказаний проект розділу та розділено адміністративну будівлю по АДРЕСА_1 на два самостійних об`єкти: нежитлові приміщення (підвалу, першого та другого поверху), загальною площею 1 578,9 кв.м. та нежитлове приміщення (першого поверху), загальною площею 80,3 кв.м., якому присвоєно НОМЕР_8.

Крім того, на підставі вказаного розпорядження Приморської районної адміністрації замість Свідоцтва від 14.01.2010 р. серії НОМЕР_4 виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано ТОВ „Аверс-Строй" свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна, що складається з приміщень, загальною площею 80.3 кв.м. - свідоцтво на нежитлове приміщення НОМЕР_8 від 12.04.2010 р. серії НОМЕР_5 та свідоцтво на об`єкт нерухомого майна, що складається з приміщень загальною площею 1 578,9 кв.м. - свідоцтво на нежитлове приміщення від 12.04.2010 р. серії НОМЕР_6 .

01 червня 2010 року між ТОВ „Аверс-Строй", як дарувальником та територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради, як обдарованим, було укладено Договір дарування № 1470 нежитлового приміщення загальною площею 1 578,9 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з Договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26.07.2010 р. ТОВ „Аверс-Строй" продало громадянину ОСОБА_1 нежитлове приміщення НОМЕР_8 загальною площею 80.3 .кв.м., яке розташоване в будинку АДРЕСА_1 .

У відповідності до відомостей, які містяться в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, станом на теперішній час, власниками нерухомого майна, що знаходиться у АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Одеса в особі Одеської міської ради (нежитлове приміщення, загальною площею 1 578,9 кв.м.) та громадянин ОСОБА_1 (нежитлове приміщення НОМЕР_8 , загальною площею 80,3 кв.м.).

У червні 2012 року військовий прокурор Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі КЕВ м. Одеси звернувся до господарського суду з позовом до Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, в якому просив визнати за державою Україна в особі Міністерства оборони України право державної власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 та визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 26 березня 2017 року на вказану адміністративну будівлю, видане на ім`я територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17 серпня 2012 року вказаний позов прокурора задоволено.

Рішенням Одеського апеляційного господарського суду від 13 червня 2013 року рішення господарського суду Одеської області від 17 серпня 2012 року скасовано, позов залишено без розгляду.

Означеним судовим рішенням встановлено, що у Міністерства оборони України відсутні будь-які правовстановлюючі документи на адміністративну будівлю по АДРЕСА_1 , крім рішення виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих від 29 травня 1951 року, право власності не оформлювалось.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції прокурор зазначив, що Міністерство оборони України є єдиним власником спірної адміністративної будівлі. Проте, внаслідок прийняття Виконавчим комітетом Одеської міської ради рішення право власності на спірну будівлю набула Одеська міська рада, яка реалізуючи незаконно наданій їй права передавала у приватну власність державне майно, чим порушила право власності держави в особі Міністерства оборони України та КЕВ м. Одеси на нерухоме майно.

Позов ґрунтується на приписах ст.ст. 328, 392 ЦК України.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, що зумовило відмову у позові.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого господарського суду помилковим з огляду на таке.

За визначенням ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (стаття 267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини стосовно того, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.07.2019 у справі № 910/9077/18, від 16.07.2019 у справі №910/2540/18.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №372/1036/15-ц.

Колегія суддів відзначає, що місцевий господарський суд, застосувавши до спірних правовідносин позовну давність, в мотивах оскаржуваного рішення не навів жодних обґрунтованих висновків з приводу наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся до суду.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 вказаної статті ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За приписами ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України, до яких, зокрема, відносяться: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

За приписами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 02.05.2018 у справі №914/904/17, від 22.05.2018 у справі №923/1283/16, від 05.03.2019 у справі № 917/377/17.

Разом з цим судова колегія відзначає, що позов про визнання права власності на майно (стаття 392 ЦК України) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння.

Установивши, що спірне майно вже вибуло з володіння позивача, суд повинен був відмовити у позові, заявленому з підстав, передбачених статтею 392 ЦК України, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не є належним способом захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.05.2019 у справі №522/13747/15-ц.

Як встановлено під час розгляду справи та не заперечується прокурором та позивачами, спірне майно вибуло із володіння Міністерства оборони України, докази утримання даного майна, користування та розпорядження ним позивачем в матеріалах справи відсутні.

За приписами ч.4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1, ч.4, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, враховуючи вищевикладене та висновки Верховного Суду викладені у постанові від 08.05.2019 у справі №522/13747/15-ц, вважає, що позовні вимоги про визнання за державою Україна в особі Міністерства оборони України права державної власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , та складається із нежитлових приміщень загальною площею 1 578,9 кв.м. не є обґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Не є, з урахуванням вищевикладених положень чинного законодавства, які визначають право на захист свого порушеного права та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, належним способом захисту й вимога про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 13.06.2008 р. серії НОМЕР_1 .

Так, колегія суддів відзначає, що суть державної реєстрації прав це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Відтак, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності, не забезпечує захисту його права, як власника майна.

До того ж, при зверненні з даним позовом до суду про визнання недійсним свідоцтва про право власності, яке лише видається при оформлені права та не є правочином, позивач також не зазначив норму закону, що передбачає захист цивільних прав та інтересів вказаним способом.

За наведених вище обставин, відсутні правові підстави для задоволення означених позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №925/797/17.

Враховуючи те, що після видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.06.2008 р. серії НОМЕР_7 , було вчинено дії щодо подальшого відчуження спірного майна, судова колегія вважає, що обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності не забезпечує реального захисту порушеного права, тобто у будь-якому випадку не призведе до поновлення прав позивача, які він вважає порушеними.

З урахуванням колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 13.06.2008 р. серії НОМЕР_1 .

Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної частини та (або) резолютивної частини (ч.4 ст.277 ГПК України).

З огляду на викладене колегія судів дійшла висновку, що апеляційна скарга Міністерства оборони України підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанцій підлягає зміні, з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Судові витрати покладаються на позивача у відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 23.04.2019 у справі №916/4433/14 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення Господарського суду Одеської області від 23.04.2019 залишити без змін.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 07.10.2019.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Лавриненко Л.В.

Суддя Філінюк І.Г.