РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.10.2019Справа № 910/5933/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М.., при секретарі судового засідання Стеренчук М.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Приватного підприємства "Сугой" Миколаївське шосе, 6, м. Херсон, 73000

до 1. Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі вул. Гоголя, 13, м. Херсон, 73000

2. Державної казначейської служби України вул. Бастіонна,6, м. Київ, 01601

про стягнення 337 603,05 грн. збитків

Представники сторін:

від позивача: не з`явився.

від відповідача 1: не з`явився.

від відповідача 2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Сугой" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м.Севастополі збитків та Державної казначейської України збитків у розмірі 337603,05 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що внаслідок неправомірних дій Херсонської митниці ДФС щодо проведення митного огляду, за результатами якого складено Акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу від 06.07.2016 року відповідно до митної декларації № 508050001/2016/002749 та протокол про порушення митних правил № 0142/50805/16 від 06.07.2016 року, позивач змушений був нести додаткові витрати щодо сплати штрафних санкцій за порушення умов укладеного позивачем з ТОВ "Новострой-Люкс" як покупцем Договором поставки № 4 від 01.04.2016 року в сумі 337 603,05 грн., обов`язок з відшкодування яких приписами ст. 1173 ЦК України покладено на відповідачів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.2019 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 року, за результатами розгляду заяви позивача б/н від 23.05.2019 року про усунення недоліків позовної заяви, останню прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/5933/19, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 26.06.2019 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2019 підготовче засідання відкладено на 17.07.2019 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 року з метою виконання завдання підготовчого провадження в справі та належної підготовки справи для розгляду по суті на підставі ч. 3 ст. 177 ГПК України з ініціативи суду продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів та, відповідно, відкладено підготовче засідання на 14.08.2019 року.

В судовому засіданні 14.08.2019 року, враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/5933/19 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 18.09.2019 року.

В судовому засіданні 18.09.2019 року на підставі ст. 216 ГПК України судом оголошено перерву по розгляду справи по суті до 02.10.2019 року.

У підготовчі засідання 26.06.2019 року, 17.07.2019 року та 14.08.2019 року прибув представник відповідача 1, представники позивача та відповідача 2 у підготовчі засідання не з`явились.

У засідання по розгляду справи по суті 18.09.2019 року та 02.10.2019 року представники сторін не з`явились.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення; днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

За змістом статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" місцезнаходження юридичної особи визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

В силу положень статті 10 наведеного Закону якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

З метою повідомлення позивача про розгляд судом справи по суті, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала суду у справі № 910/5933/19 від 18.09.2019 року була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження позивача, а саме: Миколаївське шосе, 6, м. Херсон, 73000, та яка співпадає з місцезнаходженням позивача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Зокрема, станом на 02.10.2019 року докази отримання позивачем ухвали суду від 18.09.2019 року в матеріалах справи відсутні.

Згідно наявного в матеріалах справи витягу з офіційного сайту АТ "Укрпошта" щодо відстеження поштового відправлення № 324 станом на 30.09.2019 року поштове відправлення знаходиться у точці видачі/доставки.

Суд наголошує, що відповідно до частини сьомої статті 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що позивач не повідомив суд про іншу адресу, відмінну від адреси місцезнаходження позивача, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд дійшов висновку, що про розгляд справи № 910/5933/19 в судовому засіданні 02.10.2019 року позивач повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

При цьому судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що позивач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалами суду у справі № 910/5933/19 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Окрім цього, через канцелярію суду 02.10.2019 року від позивача надійшло клопотання б/н від 27.09.2019 року, в якому позивач підтримує позовні вимоги і просить суд розглянути справу без участі представника ПП «Сугой» у зв`язку з неможливістю забезпечити явку останнього в судове засідання. Клопотання судом долучено до матеріалів справи.

Відповідач 1 про дату, час і місце розгляду справи 02.10.2019 року повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою уповноваженого представника відповідача 1 від 18.09.2019 року.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 02.10.2019 року відповідач 2 повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 332.

Також до початку судового засідання 02.10.2019 року засобами електронного зв`язку надійшла заява відповідача 1 б/н від 02.10.2019 року про відкладення розгляду справи в зв`язку з неможливістю явки в судове засідання представника Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі.

За результатами розгляду в судовому засіданні 02.10.2019 року вказаного клопотання відповідача 1 про відкладення розгляду справи судом протокольною ухвалою в задоволенні останнього відмовлено.

Про поважні причини неявки представника відповідача 2 в судове засідання 02.10.2019 року суд не повідомлено.

До початку судового засідання 26.06.2019 року через канцелярію суду від відповідача 1 - Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м.Севастополі збитків надійшов відзив № 4044/21-70-10 від 19.06.2019 року на позовну заяву, в якому відповідач 1 заперечує проти позовних вимог, посилаючись на відсутність повного складу елементів цивільного правопорушення, необхідних для застосування відповідальності у вигляді стягнення збитків, а також про недотримання позивачем умов Договору поставки № 4 від 01.04.2016 року, зокрема, в частині повідомлення контрагента про неможливість виконання своїх зобов`язань. Окрім цього відповідач 1 заперечує проти заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу, зазначаючи про відсутність детального опису робіт, укладеного договору про надання правової допомоги та ідентичність поданої позовної заяви у даній справі позовній заяві у справі № 923/822/18. Відзив разом з доказами надсилання його на адресу інших учасників справи судом долучено до матеріалів справи.

На виконання вимогу хвали суду від 26.06.2019 року до початку судового засідання через канцелярію суду 12.07.2019 надійшла заява відповідача 1 № 4459/21-70-10 від 09.07.2019 року про долучення до матеріалів справи документів, яка разом з доданими до неї документами судом долучена до матеріалів справи.

Також 09.08.2019 року через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив б/н від 05.08.2019 року, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача та вважає відзив необґрунтованим, посилаючись на наявність у діях відповідача 1 причинного зв`язку між його протиправною поведінкою та збитками, факт наявності яких як обов`язкової складової цивільного правопорушення та підстав для застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків встановлено рішенням суду у справі №923/822/18. Окрім цього позивач наголошує на встановлення вини відповідача 1 постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 22.07.2016 року у справі № 821/940/16, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.08.2016 року. Відповідь на відзив судом долучена до матеріалів справи.

Будь - яких інших заяв та клопотань, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін на час проведення судового засідання 02.10.2019 року до суду не надходило.

Суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, які також визначені судом в ухвалі від 30.05.2019 року, відповідач 2 мав подати відзив на позовну заяву.

Як свідчать матеріали справи, відповідач 2 не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим ч. 1 ст. 178 та ч. 4 ст. 168 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача 2 на час розгляду справи до суду також не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За приписами ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на вищевикладене, оскільки сторони не скористались наданими їм процесуальними правами, зокрема, відповідачем 2 не надано відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, та представники сторін не прибули в судове засідання 02.10.2019 року, суд, на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи виключно за наявними матеріалами за відсутності зазначених учасників справи.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Між Приватним підприємством «Сугой» (постачальник за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новострой-Люкс» (покупець за договором) 01.04.2016 року укладено Договір поставки №4 (далі - Договір), відповідно до умов якого продавець приймає на себе зобов`язання передати у власність покупцю сантехнічні вироби, зокрема, крани змішувальні (далі - товар) в кількості, асортименті та за ціною, зазначених у замовленнях та/або в Специфікаціях, оформлених у вигляді Додатків до Договору, які є його невід`ємною частиною, а покупець зобов`язується оплатити і прийняти товар на умовах, передбачених цим Договором.

Розділами 2-10 Договору сторони погодили умови і терміни постачання, якість, упаковку та маркування товару, умови приймання та повернення товару, ціна товару та порядок розрахунків, відповідальність сторін, термін дії договору, форс - мажор тощо.

Відповідно до п.6.1 Договору за кожен випадок недопоставки, прострочення термінів постачання постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості товару, постачання якого відбулося з вищезазначеним порушенням, за кожен день прострочення постачання.

У відповідності до п.6.2 Договору за кожен випадок прострочення термінів постачання товарів постачальник крім пені сплачує покупцю штраф у розмірі 10% від вартості товару, постачання якого відбулося з вищезазначеними порушеннями.

Згідно п. 7.1 Договору даний Договір діє з моменту підписання сторонами по 31.12.2016 року, але в будь - якому випадку до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

У відповідності до умов Договору сторонами узгоджено та підписано Специфікацію №3 від 13.06.2016 року, згідно якої позивач зобов`язався протягом 25 днів з моменту її підписання поставити ТОВ «Новострой-Люкс» товар в асортименті на суму 1532460,00 грн., за який покупцем внесено попередню оплату в сумі 120000,00 грн.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, строк поставки - до 09.07.2016 року.

З метою виконання зобов`язань за Договором, 10.05.2016 р. між ПП «Сугой» (покупець за контрактом) та Hangzhou Tianmei Industry Co. LTD, Китай (продавець за контрактом) укладено контракт № UK-CY-10/05/16 від 10.05.2016 року (далі - Контракт).

В рамках зазначеного зовнішньоекономічного контракту 04.07.2016 року митним брокером ОСОБА_1 до митного оформлення подано електронну митну декларацію, якій присвоєно номер №508050001/2016/002749 на товар - «крани змішувальні сантехнічні для ванн та раковин, у тому числі - кухонних, з комплектуючими деталями. Матеріал виготовлення - цинк, у асортименті, загальною кількістю - 14460 шт., загальною вагою брутто - 18210 кг, нетто - 14048,43 кг, загальною вартістю - 40036,40 доларів США, що по курсу НБУ на дату подачі митної декларації становить 993759,98 грн. Відправником даного товару виступало HANGZHOU TIANMEI INDUSTRY CO.,LTD NANYANG ECONOMY DEVELOPMENT ZONE,XIAOSHAN DISTRICT, HANGZHOU, CHINA та одержувачем ПП "Сугой" (), м. Херсон, Миколаївське шосе, 6.

До митної декларації були подані документи необхідні для здійснення митного оформлення, а саме: копія контракту від 10.05.2016 р. № UK-CH-10/05/16 р., специфікація від 26.05.2016 р. №1 до контракту від 10.05.2016 р. № UK-CH-10/05/16 р., міжнародна товарно-транспортна накладна CMR A №051092 від 01.07.2016 р., коносамент від 01.06.2016 р. № NGB25452, інвойс від 26.05.2016 р. № G05-160229-3, пакувальний лист від 26.05.2016 р. № 005-160229-3. Вищезазначений товар в контейнері № OOLU8643675 завантажений на а/м державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , причеп державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та доставлений до Херсонської митниці ДФС для митного оформлення.

У відповідності до ст. 458 Митного Кодексу України порушення митних правил є адміністративнім правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений Митним Кодексом України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України.

Частиною 1 ст. 494 Митного кодексу України встановлено, що про кожний випадок виявлення порушення митних правил уповноважена посадова особа органу доходів і зборів, яка виявила таке порушення, невідкладно складає протокол за формою, установленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Під час проведення огляду товарів в рамках митного оформлення за митною декларацією № 508050001/2016/002749 працівниками Херсонської митниці Державної фіскальної служби було встановлено порушення митних правил, передбачених ст. 472 Митного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 472 Митного кодексу України відповідальність настає за дії, спрямовані на недекларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, тобто нез`явлення за встановленою Формою точних та достовірних відомостей (наявність, найменування або назва, кількість тощо) про товари, транспортні засоби комерційного призначення, які підлягають обов`язковому декларуванню у разі переміщення через митний кордон України.

Так, в результаті огляду 06.07.2016 року, шляхом зважування на електронних вагах ВЕСТ - 200А12Е встановлено, що фактично в контейнері знаходиться товар - крани змішувальні сантехнічні в асортименті торгівельної марки GROSSE, яких на 101,6 кг брутто та на 654,87 кг нетто більше ніж заявлено у МД№508050001/2016/002749 від 04.07.2016 р, та, відповідно, Херсонською митницею ДФС було складено Акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу від 06.07.2016 року та Протокол про порушення митних правил №0142/50805/16 від 06.07.2016 року, в якому зазначено наступне: «На підставі листа УСБ України в Херсонській обл. від 05.07.2016 р. № 71/147/141-1895 проведено повний митний огляд товару, який заявлений до митного оформлення за вищевказаною МД».

У подальшому не погоджуючись з діями Херсонської митниці ДФС позивач звернувся до суду в порядку адміністративного судочинства з позовом до Херсонської митниці ДФС, третя особа - Фізична особа - підприємець Петров В.П. про визнання протиправними дій посадових осіб Херсонської митниці ДФС щодо проведення митного огляду, за результатами якого складено Акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу від 06.07.2016 року.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 р., залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.07.2016 року, у справі № 821/940/16 за позовом Приватного підприємства "Сугой" до Херсонської митниці Державної фіскальної служби, третя особа ФОП ОСОБА_1. про визнання дій протиправними, позовні вимоги задоволено повністю, визнано протиправними дії Херсонської митниці ДФС щодо проведення митного огляду за результатами якого складено Акт про проведення огляду (перегляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу від 06.07.2016 року відповідно до митної декларації № 508050001/2016/002749.

Окрім цього, постановою Апеляційного суду Херсонської області від 19.12.2016 року. залишено без змін постанову Херсонського міського суду Херсонської області від 25 жовтня 2016 року у справі № 766/11654/16-п, якою закрито провадження відносно митного брокера - ФОП ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю події адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 472 Митного кодексу України.

Як свідчать матеріали справи, позивачем 22.07.2016 року отримано від ТОВ «Новострой-Люкс» претензію №21/07/16-1 від 21.07.16 року з вимогою негайного виконання зобов`язань з поставки товару за Договором №4 від 01.04.2016 року та Специфікації №3 від 13.06.2016 року.

Листом від 23.07.2016 року, копія якого наявна в матеріалах справи, позивач повідомив ТОВ «Новострой-Люкс», що затримка поставки товарів зумовлена діями працівників Херсонської митниці ДФС, які постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 22.07.2016 року визнані протиправними.

За результатами розгляду вказаного листа ТОВ «Новострой-Люкс» листом №21/08/16-3 від 21.08.2016 року звернувся до позивача з вимогою надати гарантії виконання зобов`язань за договором від 01.04.2016 року та специфікації №3 до нього, у відповідь на який ПП «Сугой» листом від 01.09.2016 року повідомлено ТОВ «Новострой-Люкс» про відсутність вини підприємства у порушенні строків поставки товарів та триваюче оскарження дій працівників Херсонської митниці ДФС в суді.

Проте, позивачем було отримано від ТОВ «Новострой-Люкс» претензію №01/12/16-3 від 01.12.2016 року з вимогою негайного виконання зобов`язань з поставки товару за Договором поставки №4 від 01.04.2016 року і Специфікацією №3 від 13.06.2016 року та сплати нарахованих на підставі п.п.6.1, 6.2. Договору штрафних санкцій в сумі 337603,05 грн., а саме 184 357,05 грн. пені за період з 09.07.2016 року по 01.12.2016 року та 153246,00 грн. штрафу.

З метою врегулювання спору позивачем платіжним дорученням №1085 від 08.12.2016 року, копія якого наявна в матеріалах справи, сплачено ТОВ «Новостой-Люкс» 337603,05 грн. штрафних санкцій із зазначенням призначення платежу «сплата штрафних санкцій по договору поставки №4 від 01.04.2016 р. згідно претензії №01/12/16-3 від 01.12.2016 року».

Товар, зазначений в митній декларації №508050001/2016/002749, отриманий позивачем за контрактом № UK-CY-10/05/16 від 10.05.2016 року зі складу Херсонської митниці ДФС 17.01.2017 року, що підтверджується видатковими накладними №3/к та №4/к, та в подальшому передавався останнім на виконання Договору поставки № 4 від 01.04.2016 року ТОВ «Новостой-Люкс».

Таким чином, підставою для звернення позивача до суду з даним позовом є факт наявності протиправних дій відповідача 1 щодо проведення митного огляду, якими позивачеві заподіяно 337603,05 грн. збитків, розрахованих як штрафні санкції за прострочення поставки товарів за Договором поставки №4 від 01.04.2016 року, та які позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Суд зазначає, що в силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 3 статті 147 Господарського кодексу України збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України).

При цьому, положеннями ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до додаткових витрат, понесених стороною, яка зазнала збитків, віднесено штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо.

За змістом ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачено статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суд зазначає, що дана стаття є спеціальною, тобто в ній передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей відносяться: а) суб`єктний склад завдавачів шкоди: органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, якими відповідно до положень ст. 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; б) завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень: 1) діяння, які можуть мати різноманітні види та форми (накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи, які підлягають обов`язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані), 2) протиправна бездіяльність; в) завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Відповідно до статті 30 Митного кодексу України посадові особи та інші працівники органів доходів і зборів, які прийняли неправомірні рішення, вчинили неправомірні дії або допустили бездіяльність, у тому числі в особистих корисливих цілях або на користь третіх осіб, несуть кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та іншу відповідальність відповідно до закону.

Шкода, заподіяна особам та їх майну неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю органів доходів і зборів або їх посадових осіб чи інших працівників при виконанні ними своїх службових (трудових) обов`язків, відшкодовується цими органами, організаціями у порядку, визначеному законом.

Таким чином спеціальною нормою (статтею 30 Митного кодексу України) також передбачено відшкодування збитків, заподіяних органами митної служби громадянам чи юридичним особам під час виконання ними своїх повноважень

Так, незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Відповідно до п. 2 Роз`яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 року № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007, як у випадку невиконання договору, так і за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України). Однак щодо зобов`язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 ЦК України). Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

При цьому встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи (п. 6 Роз`яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 року № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007).

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

За відсутності хоча б одного з цих (трьох) елементів цивільна відповідальність не настає.

В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної податкової служби та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи, тощо.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Таким чином, фактичні обставини (в частині, що стосується протиправності дій відповідача 1 щодо проведення митного огляду) як такі, що в силу імперативних вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиціальне значення для даної справи, встановлені постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 22 липня 2016 р. у справі № 821/940/16, яка набрала законної сили.

Так, задовольняючи позов, суди виходили з того, що оскільки керівником відповідача або особою, яка виконує його обов`язки не приймалося окремого письмового рішення про проведення переогляду товарів, які надійшли на адресу ПП «Сугой» за МД №/2016/002749, то, відповідно, є протиправними дії Херсонської митниці ДФС щодо проведення такого митного огляду, за результатами якого складено Акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу від 06.07.2016 року.

Окрім цього, обставини укладення між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новострой-Люкс» Договору поставки № 4 від 01.04.2016 року та фактичного виконання його умов встановлені рішенням Господарського суду Херсонської області від 07 листопада 2018 року у справі № 923/822/18 за позовом Приватного підприємства «Сугой» до Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі про стягнення збитків у розмірі 337603,05 грн. на підставі ст. 1174 ЦК України, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

При цьому будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного на час його підписання з боку сторін відсутні.

В свою чергу судом у справі № 923/822/18 відповідно до ст. 86 ГПК України встановлено факт протиправних дій Херсонської митниці ДФС (як обов`язкової складової цивільного правопорушення та підстави для застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків) при проведенні митного огляду, розмір заподіяних збитків - додаткових витрат у вигляді штрафних санкцій, сплачених іншій стороні за Договором поставки №4 від 01.04.2016 р., причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача 1 при проведенні митного огляду та збитками позивача.

Відповідно до статті 6 та частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 4 ст. 219 Господарського кодексу України визначено, що сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Таким чином, сторони мають право самостійно визначити у договорі, що саме вони відносять до форс-мажору. Зокрема, визначити, які обставини є форс-мажором і суб`єктів, що мають його підтверджувати.

Наразі судом встановлено під час розгляду даної справи, що за умовами п. 2.3. Договору у випадку неможливості виконати замовлення, постачальник повинен негайно повідомити покупця у формі, що дозволяє зафіксувати повідомлення (лист, телеграма, зареєстрована телефонограма, факс, е-mail) про неможливість виконання замовлення повністю або частково із зазначенням причин неможливості виконання.

У випадку неповідомлення покупця про неможливість виконати замовлення, постачальник несе відповідальність відповідно до умов даного Договору та чинного законодавства України.

Згідно пункту 9.1 вказаного Договору сторони звільняються від відповідальності за часткове чи повне невиконання зобов`язань за цим Договором, якщо це невиконання стало наслідком обставин нездоланної сили, що виникли після підписання Договору в результаті подій надзвичайного характеру, що сторони не могли не передбачати, ні запобігти розумними засобами (форс-мажор).

До обставин нездоланної сили (форс-мажорним обставинам) відносяться події, на які сторони не можуть впливати, і за виникнення яких не несуть відповідальності. Такими обставинами можуть бути: пожежі, стихійні лиха, аварії, катастрофи, війна, воєнні операції будь-якого характеру, цивільні хвилювання, блокади, страйки, заборона експорту чи імпорту, прийняття органом державної влади чи керування рішення, що призвело за собою неможливість виконання цього Договору.

Відповідно до п.9.2 Договору сторона, для якої створилися форс-мажорні обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань за Договором, повинна негайно повідомити в письмовій формі іншу сторону про настання чи припинення цих обставин.

З огляду на вищенаведене суд зазначає, що згідно статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

При цьому за приписами ст. 226 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов`язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб`єктам, - зобов`язаний відшкодувати на вимогу цих суб`єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі.

Сторона, яка порушила своє зобов`язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків.

Сторона господарського зобов`язання позбавляється права на відшкодування збитків у разі якщо вона була своєчасно попереджена другою стороною про можливе невиконання нею зобов`язання і могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробила цього, крім випадків, якщо законом або договором не передбачено інше.

Суд зазначає з урахуванням вищевикладених приписів законодавства та умов укладеного позивачем Договору поставки № 4 від 01.04.2016 року, що в разі виникнення обставин, що перешкоджають виконанню зобов`язань за Договором, зокрема, в частині здійснення поставки передбаченого умовами Договору та Специфікації № 3 від 15.06.2016 року товару в обумовлений строк (на протязі 25 робочих днів з дати підписання специфікації), позивач як постачальник мав негайно повідомити ТОВ «Новострой-Люкс» як покупця про виникнення в нього обставин затримки митного оформлення товару за Договором, позаяк зазначені обставини згідно умов останнього відносяться до форс-мажорних обставин, та, відповідно запобігти можливості застосування відповідальності, а саме сплати штрафних санкцій (пені та штрафу) за Договором.

Натомість, як свідчать матеріали справи та сторонами не заперечувалось, позивач відповідних дій, передбачених господарським законодавством та умовами Договору не вчинив, опосередковано створивши умови для застосування покупцем засобів відповідальності у вигляді штрафних санкцій та в подальшому виникнення збитків у відповідному розмірі.

Таким чином, судом встановлено наявність обставин, що зумовлювали виникнення у позивача обов`язку вжиття всіх необхідних заходів для належного виконання зобов`язання з поставки товару та своєчасного інформування покупця про виникнення обставин, що мають наслідком невиконання чи неналежне виконання зобов`язання у відповідності до умов укладеного між сторонами правочину, а саме обставин затримки митного оформлення товару, який є предметом Договору поставки № 4 від 01.04.2016 року.

Проте судом за результатами дослідження наявних в матеріалах справи доказів, зокрема, переписки ПП «Сугой» з ТОВ «Новострой-Люкс», позивачем здійснено повідомлення про настання таких обставин листом тільки 23.07.2016 року, тобто з порушення визначеного умовами Договору строку, отже вказаний факт не може бути розцінений судом в якості належного виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором в цій частині, а саме повідомлення покупця про факт настання форс-мажорних обставин.

Будь - яких пояснень щодо підстав невчинення та/або неможливості вчинення вказаних дій згідно умов Договору позивачем суду не надано.

Як зазначалось судом вище, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

В свою чергу питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

За висновками суду, збитки для позивача в господарських правовідносинах, що виникли на підставі Договору поставки № 4 від 01.04.2016 року, настали, зокрема, в результаті невиконання останнім обов`язку попередження сторони Договору про настання форc-мажорних обставин, які були спричинені діями працівників митниці.

Тобто, факт недобросовісного виконання умов Договору в частині неповідомлення контрагента про наявність форс-мажорних обставин, який на підставі наявних у справі доказів встановлено судом та позивачем не спростовано, зумовлює неможливість останнього покладення понесених збитків у вигляді сплати штрафних санкцій за Договором на митницю та, відповідно, неможливість вимагати відшкодування їх в судовому порядку.

Разом з тим, положення частини першої статті 225 ГК України регулюють склад збитків, що підлягають відшкодуванню особами, які допустили господарське правопорушення, порушили господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності. В силу статті 42 ГК України підприємницька діяльність здійснюється суб`єктами господарювання самостійно на власний ризик і майнові втрати від такої діяльності, обумовлені договірними зобов`язаннями сторін, не можуть покладатися на державу за самим лише фактом їх понесення в будь-якому разі.

Відтак, оскільки позивач за умови неможливості виконання зобов`язання зі своєчасної поставки товару за Договором міг запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробив цього, порушивши умови Договору, суд зазначає про відсутність правових підстав для задоволення позову, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог Приватного підприємства «Сугой» має бути відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Також суд зазначає, що відповідно до п. 13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

За таких обставин, оскільки позов заявлено позивачем про відшкодування шкоди, завданої неправомірними рішеннями (діями) відповідача 1, судовий збір за подання такого позову в порядку п. 13 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» не справляється, отже відсутні і підстави для здійснення розподілу судових витрат, зокрема, в частині судового збору.

Враховуючи висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у даному спорі відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл витрат позивача на правову допомогу судом також не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" та ст. 256 Господарського процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 15.10.2019 року.

Суддя А.М.Селівон