РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.10.2019Справа № 910/7240/19

За позовом Приватного підприємства "Сельхозмашпроект"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр управління промисловістю" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 78 801,30 грн.

та за зустрічним позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр управління промисловістю" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Приватного підприємства "Сельхозмашпроект»

про стягнення 351 613,92 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Осташ Є.Д.

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Сельхозмашпроект" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр управління промисловістю" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про зобов`язання останнього повернути забезпечення виконання у вигляді грошової застави в розмірі 78 801,30 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем, у зв`язку з припиненням зобов`язання, не було повернуто предмет застави, що є порушенням чинного законодавства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2019 відкрито провадження у справі № 910/7240/19; вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що продавцем не було в повному обсязі виконано свої зобов`язання за договором, а отже у відповідності до п.13.1 договору №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р. у покупця відсутні підстави для повернення суми забезпечення виконання договору.

03.08.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр управління промисловістю" Акціонерного товариства "Українська залізниця", в якій він просив суд стягнути з Приватного підприємства "Сельхозмашпроект" 251 152,80 грн пені та 100 461,12 грн штрафу.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач посилався на порушення постачальником свого обов`язку з поставки товару в обсязі та строки, що визначені умовами договору №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р., що і стало підставою для нарахування неустойки у відповідності до п.8.2 укладеного між сторонами правочину.

Ухвалою суду від 08.07.2019 у справі №910/7240/19 зустрічну позовну заяву Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр управління промисловістю" Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишено без руху.

16.07.2019 від Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр управління промисловістю" Акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 08.07.2019.

Ухвалою від 02.08.2019р. прийнято зустрічний позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр управління промисловістю" Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Приватного підприємства "Сельхозмашпроект" про стягнення 251 152,80 грн пені та 100 461,12 грн штрафу до розгляду з первісним позовом у справі № 910/7240/19; вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом; постановлено перейти до розгляду справи №910/7240/19 за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у справі на 03.09.2019р.

Відповідач за зустрічним позовом проти його задоволення надав заперечення, посилаючись на те, що договір поставки товару не було виконано саме з вини покупця, а отже, у даному випадку відсутні підстави для застосування до продавця заходів відповідальності за порушення строків поставки.

03.09.2019р. судом було відкладено підготовче засідання на 18.09.2019р.

18.09.2019р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.10.2019р.

Представник позивача у судовому засіданні 09.10.2019р. позовні вимоги підтримав, проти задоволення зустрічного позову надав заперечення.

Представник відповідача у судове засідання 09.10.2019р. не з`явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Наразі, з огляду на неявку вказаного учасника судового процесу, суд зазначає наступне.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка відповідача не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 09.10.2019р.

В судовому засіданні 09.10.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

19.11.2018р. між філією «Центр управління промисловістю" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (покупець) та Приватним підприємством "Сельхозмашпроект" (продавець) було укладено договір поставки №ЦУП-04/0306/18, за умовами п.1.1 якого постачальник зобов`язується за рознарядками (заявками) покупця поставити і передати у його власність продукцію виробничо-технічного призначення: шпали дерев`яні до залізничних колій, не просочені (код ЄЗС 03410000-7 деревина (шпали та бруси дерев`яні), найменування, асортимент, кількість та ціни якого визначаються у додатку до договору-специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору, а покупець зобов`язується прийняти товар та здійснити оплату відповідно до умов договору.

Згідно п.3.1 договору №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р. сума договору становить 2 626 710 грн., в тому числі податок на додану вартість - 437 785 грн.

За умовами п.5.1 договору №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р. поставка здійснюється в терміни зазначені в рознарядках (заявках) покупця, що підтвердженням готовності вантажоодержувачів прийняти товар.

Постачальник здійснює поставку товару залізничним транспортом загального користування або автомобільним транспортом на умовах DDP (кількість товару, місце поставки, адреса вантажоодержувача та терміни поставки зазначаються в рознарядці (заявці) відповідно до вимог Інкотермс (редакція 2010р.) (п.5.2 договору №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р.).

У п.5.4 договору вказано, що відвантаження товару здійснюється тільки після письмової рознарядки (заявки) покупця, яка є підтвердженням готовності покупця до прийому товару (партії товару).

Відповідно до п.5.6 договору №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р. товар вважається поставленим з дати підписання акту приймання-передачі товару на складах вантажоодержувачів.

Пунктом 8.2 договору №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р. визначено, що у разі не поставки, недопоставки товару, постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,5% вартості непоставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф в розмірі 10% вказаної вартості.

За змістом п.13.1 договору №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р. постачальник зобов`язаний внести не пізніше дня укладання договору забезпечення виконання договору (договірне забезпечення) у розмірі 3% від суми договору, а саме 78 801, 30 грн. Забезпечення виконання договору надається постачальником у вигляді грошової застави, внесеної на поточний рахунок покупця. У разі невиконання постачальником цієї умови, покупець з наступного дня, як сплинув цей термін, має право в односторонньому порядку розірвати цей договір. Покупець повертає забезпечення виконання договору лише після виконання постачальником договору в повному обсязі, а також у разі визнання судом результатів процедури закупівлі або договору недійсним у випадках передбачених ст.37 Закону України «Про публічні закупівлі», але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання обставин.

Термін дії даного договору встановлюється з моменту його підписання до 31.12.2018р., а в частині оплати - до повного виконання (п.12.1 від №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р.).

Суд приймає до уваги договір №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р., як належну підставу у розумінні ст.11 Цивільного кодексу України для виникнення між позивачем та відповідачем взаємних прав та обов`язків щодо поставки товару.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що 12.11.2018р. згідно платіжного доручення №638 позивачем за первісним позовом було сплачено на користь відповідача суму забезпечення виконання за договором в розмірі 78 801,30 грн.

Як свідчать матеріали справи, 23.11.2018р. Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі філії "Центр управління промисловістю" Акціонерного товариства "Українська залізниця" було надано заявку на поставку №ЦУП-8/8366 товару, а саме шпал дерев`яних І типу, ДСТУ ГОСТ 78-2009 у кількості 3500 одиниць та шпал дерев`яних ІІ типу, ДСТУ ГОСТ 78-2009 у кількості 1500 одиниць. Термін поставки до 31.12.2018р.

На виконання своїх обов`язків за договором №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р. на підставі заявки від 23.11.2018р. позивачем за первісним позовом було поставлено, а відповідачем прийнято товар - шпали у загальній кількості 2026 одиниць, що підтверджується видатковими накладними за період з 20.12.2018р. по 27.12.2018р. та актами приймання-передачі.

26.02.2019р. Приватне підприємство "Сельхозмашпроект" звернулось до філії «Центр управління промисловістю" Акціонерного товариства "Українська залізниця" з вимогою №37 від 25.02.2019р. про повернення суми забезпечувального платежу в розмірі 78 801,30 грн. Вказана претензія була отримана відповідачем, що підтверджується наявним в нижньому правому куті аркуша штампу реєстрації вхідної комендації.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не заперечувались, Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі філії "Центр управління промисловістю" Акціонерного товариства "Українська залізниця" забезпечувального платежу в розмірі 78 801,30 грн. повернуто не було, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти первісного позову відповідач посилався на те, що продавцем не було в повному обсязі виконано свої зобов`язання за договором, а отже у відповідності до п.13.1 договору №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р. у покупця відсутні підстави для повернення суми договірного забезпечення.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги Приватного підприємства "Сельхозмашпроект" не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб`єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

Як вказувалось вище, за змістом п.13.1 договору №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р. постачальник зобов`язаний внести не пізніше дня укладання договору забезпечення виконання договору (договірне забезпечення) у розмірі 3% від суми договору, а саме 78 801, 30 грн. Забезпечення виконання договору надається постачальником у вигляді грошової застави, внесеної на поточний рахунок покупця. У разі невиконання постачальником цієї умови, покупець з наступного дня, як сплинув цей термін, має право в односторонньому порядку розірвати цей договір. Покупець повертає забезпечення виконання договору лише після виконання постачальником договору в повному обсязі, а також у разі визнання судом результатів процедури закупівлі або договору недійсним у випадках передбачених ст..37 Закону України «Про публічні закупівлі», але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання обставин.

Тобто, з наведеного полягає, що правовою підставою для повернення договірного забезпечення є або виконання постачальником договору в повному обсязі, або визнання судом результатів процедури закупівлі або договору недійсним у випадках передбачених ст.37 Закону України «Про публічні закупівлі».

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Таким чином, при зверненні до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача забезпечувального платежу за договором №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р. позивачем повинно бути доведено наявність підстав, з якими вказаний правочин пов`язує виникнення у покупця обов`язку з повернення відповідної грошової суми.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного Кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Судом вище було встановлено, що за договором №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р. позивач за первісним позовом прийняв на себе обов`язок за рознарядками (заявками) покупця поставити і передати у його власність продукцію виробничо-технічного призначення: шпали дерев`яні до залізничних колій, не просочені (код ЄЗС 03410000-7 Деревина (шпали та бруси дерев`яні), найменування, асортимент, кількість та ціни якого визначаються у додатку до договору-специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору.

У специфікації (додаток №1 до договору №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р.) визначено асортимент та кількість товару, який поставляється за договором, а саме шпали дерев`яні І типу, ДСТУ ГОСТ 78-2009 у кількості 3500 одиниць та шпали дерев`яні ІІ типу, ДСТУ ГОСТ 78-2009 у кількості 1500 одиниць. Тобто, загальна кількість шпал, що поставляють за договором становить 5000 одиниць.

23.11.2018р. Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі філії "Центр управління промисловістю" Акціонерного товариства "Українська залізниця" було надано заявку на поставку №ЦУП-8/8366 товару, а саме шпал дерев`яних І типу, ДСТУ ГОСТ 78-2009 у кількості 3500 одиниць та шпал дерев`яних ІІ типу, ДСТУ ГОСТ 78-2009 у кількості 1500 одиниць. Термін поставки до 31.12.2018р.

На виконання своїх обов`язків за договором №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р. на підставі заявки від 23.11.2018р. позивачем за первісним позовом було поставлено, а відповідачем прийнято товар - шпали у загальній кількості 2026 одиниць, що підтверджується видатковими накладними за період з 20.12.2018р. по 27.12.2018р. та актами приймання-передачі.

Доказів поставки товару в повному обсязі, який визначено у специфікації до договору №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р. та заявці, позивачем за первісним позовом до матеріалів справи представлено не було, доказів внесення контрагентами змін до договору в частині обсягів закупівлі матеріали справи також не мітять, а отже, у суду відсутні підстави вважати, що договір №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р. є виконаним постачальником в повному обсязі.

До того ж, матеріали справи також не містять доказів наявності іншої обставини, з якою умови укладеного між сторонами правочину пов`язують можливість повернення забезпечувального платежу, а саме визнання судом результатів процедури закупівлі або договору недійсним у випадках передбачених ст.37 Закону України «Про публічні закупівлі».

За таких обставин, виходячи з наведеного вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Приватного підприємства "Сельхозмашпроект" до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про зобов`язання останнього повернути забезпечення виконання у вигляді грошової застави в розмірі 78 801,30 грн.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні зустрічного позову Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр управління промисловістю" Акціонерного товариства "Українська залізниця", в якій він просить суд стягнути з Приватного підприємства "Сельхозмашпроект" 251 152,80 грн пені та 100 461,12 грн штрафу. При цьому, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов`язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов`язання, визначено частиною 2 ст.546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

Як вказувалось вище, за умовами п.8.2 договору №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р. у разі не поставки, недопоставки товару, постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,5% вартості непоставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф в розмірі 10% вказаної вартості.

З системного аналізу положень чинного законодавства полягає, що забезпечення виконання зобов`язання неустойкою має своєю правовою метою надання контрагентам можливості передбачити у відповідному правочині правові наслідки неналежного виконання чи неналежного виконання обов`язків за відповідним правочином. При цьому, слід звернути увагу, що фактично підставою для застосування певного заходу відповідальності визначеного договором є саме порушення, яке виникло у період дії такого правочину.

Проте, як вбачається зі змісту зустрічного позову, його підставою є порушення відповідачем (позивачем за первісним позовом) свого обов`язку з поставки товару в обсязі та строки, що визначені умовами договору №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р.

За умовами п.5.1 договору №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р. поставка здійснюється в терміни зазначені в рознарядках (заявках) покупця, що підтвердженням готовності вантажоодержувачів прийняти товар.

У п.5.4 договору вказано, що відвантаження товару здійснюється тільки після письмової рознарядки (заявки) покупця, яка є підтвердженням готовності покупця до прийому товару (партії товару).

Судом було встановлено, що 23.11.2018р. Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі філії "Центр управління промисловістю" Акціонерного товариства "Українська залізниця" було надано заявку на поставку №ЦУП-8/8366 товару, в якій визначено термін поставки до 31.12.2018р.

Тобто, з урахуванням умов укладеного між сторонами правочину, кінцевим строком поставки товару було саме 31.12.2018р., а отже правопорушення, як підстава для нарахування неустойки, виникає з наступного дня.

Наразі, суд зазначає, що частиною 3 ст.6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст.627 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що до сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст.631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Частиною 7 ст.180 Господарського кодексу України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Термін дії даного договору встановлюється з моменту його підписання до 31.12.2018р., а в частині оплати - до повного виконання (п.12.1 від №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р.).

Отже, контрагентами було визначено, що права та обов`язки сторін за договором (окрім обов`язку покупця з оплати товару) повинні бути виконаними 31.12.2018р.

Тобто, з наведеного полягає, що фактично останній строк поставки товару та строк дії договору №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р. є одним днем - 31.12.2018р.

Таким чином, оскільки підставою для застосування заходів відповідальності є порушення зобов`язання за договором, виходячи з визначеного контрагентами строку дії договору №ЦУП-04/0306/18 від 19.11.2018р., суд дійшов висновку щодо необґрунтованості застосування умов п.8.3 правочину до правопорушення, яке фактично виникло після закінчення строку дії договору.

При цьому, в контексті означеного суд вважає за доцільне звернути увагу сторін, що обставина закінчення строку дії договору у даному випадку не звільняє постачальника від свого обов`язку поставити товар в повному обсязі, а лише з урахуванням умов договору щодо строку поставки вказує на відсутність підстав вважати забезпечення неустойкою виконання зобов`язання, порушення якого настало після закінчення договору.

За таких обставин, виходячи з наведеного у сукупності суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні зустрічного позову Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр управління промисловістю" Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Приватного підприємства "Сельхозмашпроект" про стягнення 251 152,80 грн пені та 100 461,12 грн штрафу.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати на сплату судового збору за подання первісного та зустрічного позовів залишаються за особами, які їх понесли.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні первісних позовних вимог.

2. Відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 17.10.2019р.

Суддя Спичак О.М.