ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2019 р. Справа№ 910/17151/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Пашкіної С.А.

Грека Б.М.

Секретар судового засідання: Камінська Т.О.

За участю представників: відповідно до протоколу судового засідання від 09.10.2019.

перевіривши матеріали апеляційної скарги Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.05.2019

у справі №910/17151/18 (суддя Яковенко А.В.)

за позовом Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи

до Державного підприємства "Наш дім"

про стягнення 73 660,12 грн.

в межах справи №50/371-б

за заявою публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до Державного підприємства "Наш дім"

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суд уміста Києва знаходиться справа №50/371-б за заявою Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про банкрутство Державного підприємства "Наш дім".

Дочірнє підприємство "КиївГазЕнерджи звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Наш дім" про стягнення 73 660, 12 грн.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором № Т-93/12-34 про умови поставки газу балансоутримувачем від 23.07.2015 у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у встановленому вище розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 по справі №910/17151/18 позовні вимоги Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи" задоволено повністю, стягнуто з Державного підприємства "Наш дім" на користь Державного підприємства "КиївГазЕнерджі" основного боргк в розмірі 73660,12 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 762,00 грн. та видати наказ.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Міністерство економічного розвитку та торгівлі України звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі № 910/17151/18, прийняти апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку та торгівлі України до провадження, задовольнити апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку та торгівлі України та залучити Міністерство економічного розвитку та торгівлі України третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Державного підприємства "Наш Дім". Ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі №910/17151/18 скасувати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу заявник, зазначив, що рішення суду постановлені відносно ДП «Наш дім» впливють на майновий стан підприємства, оскільки змінюють та/або припиняють певні правовідносини, а відтак впливають на матеріально-правові відносини ДП «Наш дім» та Мінекономрозвитку як органу управління вказаного підприємства.

Крім того, в провадженні Суду перебуває справа №50/371-б про банкрутство ДП «Наш дім», відносно якого ухвалою Суду від 26.01.2012 у справі №50/371-б введено процедуру санації. Таким чином судом першої інстанції, не враховано наведених вище обґрунтувань та припустився помилкового висновку в частині незалучення Мінекономрозвитку третьою особою у даній справі, що призвело до порушення вимог частини 1 статті 41, частин 1, 2 статі 50 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді (судді - доповідачі) (складу суду) від 18.07.2019 апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку та торгівлі України передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Отрюха Б.В., суддів: Остапенка О.М., Грека Б.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №910/17151/18 апеляційною скаргою Мінстерства економічного розвитку та торгівлі України та призначено справу до розгляду на 06.08.2019.

01.08.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому підприємство заперечувало проти доводі апеляційної скарги, просило ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 по справі №910/17151/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства «Наш дім» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 по справі № 910/17151/18 залишити без задоволення.

Розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/2551/19 від 05.08.2019 у зв`язку із перебування судді Остапенка О.М. який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/17151/18.

У відповідності до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2019 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Пашкіна С.А., Грек Б.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2019 апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі № 910/17151/18 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді - Отрюха Б.В., суддів: Пашкіна С.А., Грек Б.М. Розгляд апеляційної скарги Міністерства економічного розвитку і торгівлі України призначено на 09.10.2019.

03.10.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи №910/17151/18 копію ухвали Господарського суду міста Києва від 05.08.2019 у справі №910/917/19 та проханням направляти процесуальні документи на адресу Мінекономіки: вул. М. Грушевського, 12/2, м. Київ, 01008.

Крім того, 03.10.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України надійшло клопотання про заміну у справі №910/17151/18 учасника провадження у справі Міністерство економічного розвитку і торгівлі України на Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

В судовому засіданні 09.10.2019 представники Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України надали пояснення по суті справи підтримали доводи апеляційної скарги Мінекономрозвитку, просили скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.05.2017 у справі №910/17151/18, справу направити для нового розгляду до Господарського суду міста Києва.

Як вже зазначалося, 03.10.2019 від Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України надійшло клопотання про заміну у справі №910/17151/18 учасника провадження Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, оскільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 №829 відбулося перейменування Міністерства.

Колегія суддів заслухавши думку представників, дослідивши клопотання Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України встановила, що постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 №829 пунктом першим перейменовано Міністерство економічного розвитку і торгівлі України на Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що назва юридичної особи з ідентифікаційним кодом - 37508596 відповідає "Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України".

Відповідно до ч. 1 ст. 52 ГПК України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення клопотання Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та про заміну назви учасника провадження у справі №910/17151/18 з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

Інші представники учасників провадження у справі не з`явилися у судове засідання 09.10.2019. Про день і час розгляду справи всі учасники провадження у справі повідомлені належним чином, відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України(далі - ГПК України).

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Частиною 11 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Судова колегія, обговоривши на місці вказані обставини, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності учасників провадження у справі, які не з`явилися у судове засідання, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Конституцією України кожному гарантується право на судовий захист, апеляційне та касаційне оскарження.

Також, Конституція України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Таким чином, ГПК України повинен містити імперативні норми про те, в яких випадках особа має право оскаржити рішення суду в апеляційному чи касаційному порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 255 ГПК України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду можуть подавати сторони та інші учасники судового процесу, зазначені у цьому Кодексі та Законі України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2012 введено процедуру санації у справі № 50/371-б.

Згідно із частиною 7 статті 12 ГПК України, господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів); якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень Контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Відповідно до частини 4 статті 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника.

Частиною 8 статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред`явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Так, договір № Т-93/12-34 про умови поставки газу балансоутримувачу укладено позивачем та відповідачем 23.07.2015, а рішення про проведення санації боржника та призначення керуючого санацією датовано - 26.01.2012.

Таким чином, позивач, як поточний кредитор, має право на звернення до суду з вимогами про стягнення боргу з відповідача в порядку позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2019, суддя Літвінова М.Є. справу № 910/17151/18 за позовом Дочірнього підприємства "КиївГазЕнерджи до Державного підприємства "Наш дім" про стягнення 31 597, 94 грн. направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва для розгляду в межах провадження у справі № 50/371- б про банкрутство Державного підприємства "Наш дім".

Згідно із статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (п. 2 рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Право на доступ до суду, закріплене у статті 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту" ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 р. передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, виходячи з конкретних обставин даної справи (звернення позивача до суду з позовною заявою - прийняття позовної заяви до розгляду - передачу справи для розгляду в межах справи про банкрутство - прийняття справи до розгляду в межах справи про банкрутство), з метою недопущення порушення права ДП "КиївГазЕнерджи" на доступ до правосуддя, закріпленого у статті 6 § 1 Конвенції, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку та розглянув вказаний спір по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.07.2015 між Дочірнім підприємством "КиївГазЕнерджи" (далі - постачальник) та Державним підприємством "Наш дім" (далі - балансоутримувач) укладено договір № Т-93/12-34 про умови поставки газу балансоутримувачу (надалі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується постачати в інтересах балансоутримувача природний газ (далі - газ) для побутового споживання, в якості комунальної послуги населенню - наймачам (орендарям, власникам) квартир, іншим особам, які зареєстровані в житловому приміщенні (квартира, комунальна квартира, гуртожиток), надалі - мешканцям. Балансоутривувач зобов`язується своєчасно здійснити оплату постачальнику вартості спожитого мешканцями газу в термін і на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до пункту 3.1. договору облік обсягів газу, поставленого постачальником балансоутримувачу в межах цього договору та переданого мешканцям в якості комунальної послуги, залежить від наявної форми обліку обсягів споживання газу мешканцями здійснюється балансоутримувачем та газорозподільним підприємством шляхом звірки кількості мешканців будинків та шляхом щомісячного зняття показників лічильників газу.

Сторони також домовились, що зняття та фіксування показників здійснюється представниками балансоутримувача та газорозподільного підприємства до кожного 25-го числа звітного місяця, про що складається відповідний акт у двох примірниках, по одному для кожної з сторін, які підписують уповноважені представники сторін та скріплюються їх печатками.

До 27-го числа звітного місяця постачальником складається та надсилається балансоутримувачу акт передачі-приймання природного газу (з урахуванням всіх пільг та субсидій мешканців та показників газових лічильників п. 3.2. договору), який підписується протягом 2-х робочих днів і є основою для проведення розрахунків з постачальником.

Балансоутримувач зобов`язується здійснити оплату постачальнику вартості поставленого балансоутримувачу для побутових потреб та спожитого мешканцями газу в строки, встановлені у пунктах 5.2.1.-5.4. договору.

З метою врегулювання спору та сплати боргу за вищевказаним договором, 02.05.2018 між Дочірнім підприємством "КиївГазЕнерджи" (постачальник, кредитор) та Державним підприємством "Наш дім" (боржник) укладено Договір №17 про погашення заборгованості, за змістом якого боржник зобов`язується погасити заборгованість перед кредитором в розмірі 79 749,05 грн., що утворилась станом на 26.04.2018 по діючому Договору на постачання природного газу №Т-93/12-34 від 01.07.2015, до 31.12.2018 (дата включно) в порядку, передбаченому графіком платежів:

травень 2018 року - 9 968,64 грн.;

червень 2018 року - 9 968,63 грн.;

липень 2018 року - 9 968,63 грн.;

серпень 2018 року - 9 968,63 грн.;

вересень 2018 року - 9 968,63 грн.;

жовтень 2018 року - 9 968,63 грн.;

листопад 2018 року - 9 968,63 грн.;

грудень 2018 року - 9 968,63 грн.

Згідно із пунктом 1.2 Договору №17 про погашення заборгованості у випадку непогашення або неповного погашення Боржником своєї заборгованості від Боржника, або здійснити в установленому порядку примусове стягнення боргу Боржника, в тому числі і в порядку, про який домовились у Договорі.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов`язання по оплаті поставленого за Договором поставки газу, у зв`язку з чим у Державного підприємства "Наш дім" виникла заборгованість, яка була реструктуризована Договором №17 про погашення заборгованості, зобов`язання за яким відповідачем також не було виконано.

Внаслідок укладення договорів між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із статтею 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно із статтею 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що на виконання умов договору позивачем поставлено на користь відповідача газ, згідно із копіями Актів приймання-передачі газу за липень 2015 по липень 2018.

Відповідачем, у свою чергу, доказів оплати поставленого товару на суму 79 749,05 грн. не надано, натомість за Договором про погашення заборгованості відповідачем частково сплачено заборгованість, про що вказує в позовній заяві та зазначає про наявність заборгованості у розмірі 73 660,12 грн., доводи та розрахунки позивача не спростовано.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що позовні вимоги про стягнення з відповідача 73 660,12 грн. боргу є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні клопотання Міністерства економічного розвитку та торгівлі України про залучення до участі у справі №910/17151/18 на стороні відповідача третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Згідно із статтею 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ч. 1 ст. 73, ч. 1 ст. 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи, наведені апелянтом в апеляційній скарзі, колегією суддів відхиляються, оскільки не спростовують обставин, що на підставі належних та допустимих доказів встановлені судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, зміни чи скасування ухвали суду першої інстанції від 20.05.2019 у даній справі. Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до зміни чи скасування оскаржуваної ухвали у даній справі, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275, 276, 282, 283 ГПК України, Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.05.2019 у справі № 910/17151/18 залишити без змін.

3. Клопотання Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про зміну назви учасника провадження у справі задовольнити.

4. Замінити назву учасника провадження "Міністерство економічного розвитку і торгівлі України" (адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2, ідентифікаційний код 37508596) на "Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України".

5. Матеріали справи № 910/17151/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови підписаний 16.10.2019.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді С.А. Пашкіна

Б.М. Грек