ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.09.2019 Справа № 905/1157/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Харакоза К.С.,

секретар судового засідання Стрюкова А.О.,

у справі за позовом Заступника прокурора Донецької області, м.Маріуполь, Донецька область, в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м.Харків,

до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольський лікеро-горілчаний завод», м.Маріуполь, Донецька область,

до відповідача 2 Фізичної особи-підприємця Залевського Альберта Юрійовича, м.Маріуполь, Донецька область,

про визнання недійсним договору зберігання №12-вз від 01.07.2016,

за участю представників сторін:

прокурор - Хряк О.О.

від позивача - Амельченко С.О.

від відповідача 1 - не з`явився

від відповідача 2 - не з`явився

Заступник прокурора Донецької області, м.Маріуполь, Донецька область в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м.Харків, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м.Маріуполь, Донецька область, та до відповідача 2 Фізичної особи-підприємця Залевського Альберта Юрійовича, м.Маріуполь, Донецька область, про визнання недійсним договору зберігання №12-вз від 01.07.2016.

За змістом позовної заяви підставами звернення до суду з позовом стало встановлення представниками Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області того, що частина приміщення цілісного майнового комплексу наданого Товариству з обмеженою відповідальністю «Маріупольський лікеро-горілчаний завод» в оренду за договором №951/2002 від 23.05.2002, без погодження з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області використовується Відповідачем 2 для ведення підприємницької діяльності на підставі договору зберігання №12-вз від 01.07.2016, який фактично підміняє договір суборенди. Спірний договір є удаваним в силу ст.235 ЦК України, вчинений сторони з порушенням норм, які регулюють цей правочин, а тому підлягає визнанню недійсним з підстав ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою суду від 01.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі 905/1157/19 за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 30.07.2019 року; встановлено відповідачам 1, 2 строк для подання відзиву на позов із урахуванням вимог ст.165 ГПК України до 29.07.2019.

В поясненнях №10-07-03111 від 23.07.2019 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області повідомляє, що інформації стосовно укладення договору зберігання № 12-вз від 01.07.2016р. між ТОВ «Маріупольський лікеро-горілчаний завод» та ФОП Залевським А. Ю . у Регіонального відділення не має. Також, вказує, що в даному випадку не існує юридичних передумов та нормативно обґрунтованих правових підстав для представництва Заступником прокурора Донецької області інтересів держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Донецькій області у спірних правовідносинах, у тому числі шляхом подання позовної заяви до Господарського суду Донецької області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", Фізичної особи-підприємця Залевського Альберта Юрійовича, про визнання недійсним договору зберігання № 12-вз від 01.07.2016р.

09.09.2019 до зали судового засідання з`явився представник позивача та прокурор.

Відповідачі у підготовче засідання не з`явились, відзивів на позовну заяву прокурора не представили, причин неявки не повідомили.

Відповідачі були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. За змістом наявних у матеріалах справи витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням відповідача 1 на теперішній час є - 87515, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, б . 28, місцезнаходженням відповідача 2 на теперішній час є - АДРЕСА_2 . Аналогічні адреси зазначені в позовній заяві. Приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за юридичними адресами відповідачів, які наявні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідачів про дату, час і місце розгляду справи.

За змістом ст.120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до пунктів 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Направлений на адресу Фізичної особи-підприємця Залевського Альберта Юрійовича, конверт з ухвалою суду від 01.07.2019 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі 905/1157/19, повернутий до господарського суду Донецької області 14.08.2019 із відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки пересилання поштового відправлення».

Отже, повернення до суду копії ухвали, направленої на юридичну адресу відповідача, з відміткою пошти "інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки пересилання поштового відправлення" вважається належним повідомленням відповідача про відкриття провадження у справі в розумінні ст. 242 ГПК України.

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст.ст. 165, 202 Господарського процесуального кодексу України без участі відповідачів за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин.

Щодо подачі позову прокурором в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до ч.3 ст.53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч.1). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (ч.3). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (ч.4).

Прокурор, який бере участь у справі, несе обов`язки і користується правами особи, в інтересах якої вони діють, за винятком обмежень, передбачених ч.2 ст.55 Господарського процесуального кодексу України.

Подання розглядуваного позову прокурором обґрунтовано встановленням у ході вивчення стану законності у сфері державної власності, у тому числі при наданні в оренду цілісних майнових комплексів, передачі відповідачем 1 відповідачу 2 приміщення без дозволу Регіонального відділення ФДМ України, обізнаність останнього про таке та невжиття ним жодних заходів щодо захисту порушених інтересів держави, визнання недійсним угод та повернення приміщень, вбачає правові підстави для звернення до суду у межах наданої компетенції.

Листом №05/1-464вих-19 від 05.06.2019 прокуратура Донецької області повідомила регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області про представництво інтересів держави в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру», шляхом подання розглядуваного позову вбачаючи наявність порушень та невжиття належних заходів до їх усунення з боку уповноваженого органу.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що звернення прокурора в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області з розглядуваним позовом відповідає функції представництва прокуратурою інтересів держави та направлено на їх захист.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарським судом встановлено наступне.

23.05.2002 між позивачем, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області (далі - орендодавець) та відповідачем 1, Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" (далі - орендар) був укладений договір оренди №951/2002, відповідно до п.1.1 якого згідно чинного законодавства орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс - державного підприємства "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" (надалі - "підприємство"), яке розміщене за адресою: 87532, Донецька область, м.Маріуполь, вул. Енгельса, 28. Склад і вартість майна визначено відповідно до наведених у додатках № 1, 2, 3 акта оцінки, протоколу про результати інвентаризації та передавального балансу підприємства, складеного за станом на 01 березня 2002р. і становить 551102 грн. (п`ятсот п`ятдесят одна тисяча сто дві гривні) (первісна вартість - 1662321,01 грн., знос - 1111218,54 грн.), у тому числі:

- основні фонди за залишковою вартістю 321654 грн. (триста двадцять одна тисяча шістсот п`ятдесят чотири гривні);

- самортизовані основні фонди згідно експертної оцінки - 229448 грн. (двісті двадцять дев`ять тисяч чотириста сорок вісім гривень).

Орендар вступає у строкове платне користування підприємством у термін указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі підприємства (п.2.1 договору).

За визначенням п.2.2 договору передача підприємства в оренду не тягне за собою виникнення права власності в орендаря на це майно, власником залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі (п.2.4 договору).

До обов`язків орендаря умовами договору віднесено, окрім інших, використання майна відповідно до його призначення та умов цього договору (п.5.1 договору).

Згідно п. 6.2. договору оренди №951/2002 від 23.05.2002 орендар має право за згодою орендодавця передавати окремі інвентарні об`єкти із складу орендованого майна підприємства у суборенду і передавати свої права та обов`язки за цим договором щодо цих цінностей іншим особам за умови, що не спричинить зміни вартості підприємства і не порушує інших положень цього договору.

Додатковими угодами № 2 від 17.05.2004 та № 3 від 15.08.2008 продовжувався строк дії вищезазначеного договору. Так, додатковою угодою № 3 від 15.08.2008 до договору оренди №951/2002 від 23.05.2002 строк дії договору було продовжено по 23.05.2033.

Зазначений договір та усі додаткові угоди до нього підписані представниками обох сторін без зауважень, підписи скріплені печатками.

В матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія акту приймання-передачі державного майна - цілісного майнового комплексу "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" від 23.05.2002, відповідно до якого Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" прийняло державне майно - цілісний майновий комплекс "Маріупольський лікеро-горілчаний завод".

Вказаний акт приймання-передавання підписаний та скріплений печатками обох сторін без зауважень.

Доказів повернення об`єкта оренди із строкового платного користування суду не представлено.

Здійснивши аналіз господарського договору №951/2002 від 23.05.2002, з якого виникли цивільні права та обов`язки сторін, суд дійшов висновку, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором оренди, який підпадає під правове регулювання параграфу 5 глави 30 Господарського кодексу України та за станом на теперішній час є не припиненими та на встановлені ним правовідносини розповсюджуються умови означеного договору.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Одночасно, оскільки орендоване майно є державним, що не спростовано у порядку встановленому чинним господарсько-процесуальним законодавством, також підпадає під дію норм спеціального закону, а саме Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідно до ст.287 Господарського кодексу України, ст.5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавцями щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення.

Як свідчать матеріали справи, позивачем, відповідно до ст.32 Закону України «Про оренду державного майна та комунального майна», ст.7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», видано наказ №00379 від 05.05.2016 згідно з яким визначено з 23.05.2016 по 23.06.2016 здійснити комплексний контрольний огляд майна - цілісного майнового комплексу ДП «Маріупольський лікеро-горілчаний завод», розташованого за адресою: 87532, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Енгельса, 28, переданого ТОВ «Маріупольський лікеро-горілчаний завод» за договором оренди від 23.05.2002 №951/2002, з приводу виконання орендарем умов договору оренди за період з 01.01.2013 по 31.03.2016, згідно з робочим планом (додаток №1 до наказу). Останнім до питань, які будуть розглянуті у ході комплексного контрольного огляду, віднесено, зокрема, наявність договорів суборенди, виявлення фактів незаконної передачі в суборенду державного майна.

Згідно звіту позивача від 08.09.2016 з комплексного контрольного огляду цілісного майнового комплексу «Маріупольський лікеро-горілчаний завод», переданого в оренду ТОВ «МЛГЗ» за договором оренди від 23.05.2002 №951/2002 за питанням наявності договорів суборенди, виявлення фактів незаконної передачі в суборенду державного майна встановлено, що орендар без дозволу орендодавця передав приміщення будівлі заводоуправління, яке входить до складу орендованого цілісного майнового комплексу ДП «Маріупольський лікеро-горілчаний завод», у користування іншим особам. Вирішено повідомити правоохоронні органи про встановлені факти невиконання орендарем умов договору для вжиття заходів відповідного реагування (а.с. 25-31).

Прокуратурою Донецької області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено дані кримінального провадження № 0000196 від 28.02.2017, відкритого за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.364 Кримінального кодексу України, з якого у подальшому виділені матеріали досудового розслідування №0001020 від 06.09.2017, відкритого за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України за фактами незаконної передачі в суборенду ЦМК «МЛГЗ» (а.с. 32, 33).

За змістом протоколу огляду місцевості та приміщень від 14.07.2017, у межах приведеного кримінального провадження, старшим слідчим другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області проведено огляд території, земельної ділянки, приміщень цілісного майнового комплексу, а також іншого майна, що передано в оренду відповідачу 1 та знаходиться за адресою: вул.Архітектора Нільсена (Енгельса), б.28, м.Маріуполь, Донецької області. Проведеним оглядом встановлено зайняття приміщень іншими суб`єктами господарювання, ніж відповідач 1 (а.с. 36-38).

Також, суду представлено копію протоколу допиту свідка від 30.06.2017, у якому зафіксовано визнання використання Залевським Альбертом Юрійовичем , як приватним підприємцем, з 2015р. приміщення Маріупольського лікеро-горілчаного заводу за адресою м.Маріуполь, вул.Архітектора Нільсена (Енгельса), б.28 , площею 18,8 м.кв. на першому поверсі, з метою здійснення ремонту мобільних телефонів, підставою використання визначено договір зберігання №12-вз від 01.07.2016, а також вказано на наявність договору надання послуг з підприємством ТОВ «МЛГЗ», за цими договорами здійснювалось використання приміщення заводу, сума оплати за використання приміщення становить 1094,00грн. та комунальні послуги. Факт погодження із Фондом державного майна означена особа не підтвердила (а.с. 39-40).

Беручи до уваги вище вказане, а також висновки слідчого судді Жовтневого районного суду м.Маріуполя, викладені в ухвалі від 22.12.2017р. по справі №263/16736/17 (провадження 1-кс/263/8661/201) прокурор вважає підтвердженим факт незаконного використання приміщень ТОВ «МЛГЗ» сторонніми суб`єктами господарювання, стверджує, що оспорюваний договір укладено між відповідачами усупереч положень Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду державного та комунального майна» для приховування іншого правочину договору оренди майна (а.с. 49).

Суду представлено копію договору зберігання №12-вз від 01.07.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та фізичною особою-підприємцем Залевським Альбертом Юрійовичем , відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначеним договором, відповідач 1 передає, а відповідач 2 приймає на зберігання нерухому річ - приміщення: частину кімнати 5-5 загальною площею 18,84м2 (далі - "майно"), яке розташовано на першому поверсі будівлі заводоуправління (Лит. А-2), яке знаходиться за адресою: вул. Архітектора Нільсена, 28 (а.с. 34-35).

Пунктом 1.3. договору визначено, що зберігання за цим договором є безоплатним.

Строк зберігання встановлюється до 31 грудня 2017р., згідно п.1.4 договору.

Згідно п. 3.3 договору сторона 2 має право користуватись майном, переданим на зберігання для своїх господарських потреб у власній господарській діяльності, за умови використання майна за його призначенням та відшкодування вартості зносу майна у розмірах, узгоджених з відповідачем 1.

Умовами п.6.1 договору визначено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (у разі наявності).

Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.6.1 цього договору та закінчується 31.12.2017р., відповідно п. 6.2. договору.

Як свідчить акт прийому-передачі об`єкту зберігання до договору №12-вз від 01.07.2016, відповідач 1 передав, а відповідач 2 прийняв означене приміщення.

Таким чином, за текстом договору йдеться мова про експлуатацію приміщення.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що містить справа, до видів діяльності відповідача 1 віднесено дистиляція, ректифікація та змішування спиртних напоїв; виробництво безалкогольних напоїв; виробництво мінеральних вод та інших вод, розлитих у пляшки; оптова торгівля напоями; комплексне обслуговування об`єктів; організування конгресів і торгівельних виставок; надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у.; інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна (а.с. 83-85).

Таким чином, надання послуг пов`язаних з забезпеченням функціонування діяльності іншого суб`єкта господарювання стосовно надання послуг по ремонту телефонів не входить до меж господарської діяльності відповідача 1, тобто обумовлені договором послуги за своєю суттю роздільні (не пов`язані) з особистістю послугонадавача.

У контексті викладеного вище, укладений договір зберігання має ознаки надання відповідачем 1 приміщення відповідачу 2 в оренду для здійснення останнім своєї господарської діяльності.

Беручи до уваги вищевикладене, а також те, що виходячи з приписів ст. ст. 936, 944, 946 Цивільного кодексу України на відміну від договору оренди, який укладається для надання орендареві права оплатного користування майном для здійснення своєї підприємницької діяльності з метою отримання прибутку від використання майна за його цільовим призначенням, договір зберігання майна укладається в інтересах поклажодавця з метою забезпечення схоронності майна у тому вигляді, в якому його було передано на схов і, за загальним правилом, не допускає користування майном зберігачем, суд приходить до висновку, що укладаючи договір зберігання від 01.07.2016 року, волевиявлення сторін було спрямоване на врегулювання орендних відносин. Тобто, правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Отже, суд доходить висновку, що предметом оспорюваного правочину виступає саме оплатне право користування об`єктом інфраструктури ТОВ «МЛГЗ», що не може ототожнюватися з наданням відповідачем 2 відповідачу 1 послуг зберігання майна.

В силу положень ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Оскільки судом було встановлено, що предметом оспорюваного договору виступає оплатне право користування об`єктом інфраструктури ТОВ «МЛГЗ», то суд вважає за необхідне звернутись до відповідних положень законодавства, які підлягають застосуванню до спірних правовідносини.

Приміщення за оспорюваним договором входить до складу державного майна, права орендаря відносно якого відповідач 1 набув на підставі договору оренди №951/2002 від 23.02.2002 укладеного із Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області, як орендодавцем, а також особою, що здійснює державну політику у сфері оренди за визначенням ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Враховуючи вищевикладене, господарський суд доходить висновку, що оспорюваний правочин, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та фізичною особою - підприємцем Залевським Альбертом Юрійовичем , було укладено з метою приховання іншого договору оренди (суборенди) державного майна, що підпадає під правове регулювання параграфу 5 глави 30 Господарського кодексу України, відповідні положення Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Статтею 288 Господарського кодексу України встановлено право орендаря передати окремі об`єкти в суборенду, якщо інше не передбачено законом або договором оренди.

Означені норми знайшли своє відображення у приписах ч.2 ст.22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (абз. 2 ч.3 ст.6 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 6.2 договору оренди №951/2002 від 23.05.2002 відповідач 1, як орендар за договором, має право передавати окремі інвентарні об`єкти із складу орендованого майна підприємства у суборенду і передавати свої права та обов`язки за цим договором щодо цих цінностей іншим особам за умови, що не спричинить зміни вартості підприємства і не порушує інших положень цього договору, за згодою орендодавця, тобто регіональним відділенням Фонду державного майна Ураїни по Донецькій області.

Таке право, виникнення якого зумовлене наявністю згоди орендодавця, як то вбачається з правовідносин встановлених між відповідачем 1 та позивачем, не надає підстав зміни цільового призначення об`єкта.

Разом з тим, як слідує з фактичних обставин справи, які не спростовано у розумінні приписів Господарського процесуального кодексу України, відповідач 1 без наявної згоди позивача передав частину орендованого ним у останнього приміщення відповідачу 2, змінивши при цьому його цільове призначення з використання як адміністративно-торгівельний комплекс на використання з метою функціонування діяльності третьої особи - здійснення ремонту мобільних телефонів.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договорів недійсними: відповідність договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору, дієздатність сторін за договором, у чому конкретно полягає порушення вільного волевиявлення та не відповідність його внутрішній волі учасника правочину, не спрямованість сторони на реальне настання правових наслідків правочину та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 Цивільного Кодексу України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Обставини, з якими прокурор пов`язує недійсність договору зберігання, а саме фактична передача державного майна в користування без дозволу Фонду державного майна, свідчать про недотримання сторонами в момент укладення договору приписів ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України, що є підставою визнання договору зберігання №12-вз від 01.07.2016 недійсним на підставі ч.1 ст.215 ЦК України.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про визнання недійсним договору зберігання №12-вз від 01.07.2016 є обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства та такими, що підлягають задоволенню.

З урахуванням норм ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на відповідачів.

Керуючись статтями 12, 73, 74, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги заступника прокурора Донецької області, м.Маріуполь, Донецька область, в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м.Харків, до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м.Маріуполь, Донецька область, до відповідача 2 Фізичної особи-підприємця Залевського Альберта Юрійовича, м.Маріуполь, Донецька область, про визнання недійсним договору зберігання №12-вз від 01.07.2016, - задовольнити.

Визнати недійсним договір зберігання №12-вз від 01.07.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маріупольський лікеро-горілчаний завод» та фізичною особою-підприємцем Залевським Альбертом Юрійовичем .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольський лікеро-горілчаний завод» (87515, Донецька область, м.Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, б.28) на користь прокуратури Донецької області витрати зі сплати судового збору у сумі 960,50грн. (реквізити: р/р №6251, Держказначейська служба України, МФО - 820172, код ЄДРПОУ - 25707002, отримувач - прокуратура Донецької області).

Стягнути з фізичної особи-підприємця Залевського Альберта Юрійовича ( АДРЕСА_2 ) на користь прокуратури Донецької області витрати зі сплати судового збору у сумі 960,50грн. (реквізити: р/р №6251, Держказначейська служба України, МФО - 820172, код ЄДРПОУ - 25707002, отримувач - прокуратура Донецької області).

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 25.09.2019 проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 01.10.2019.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://dn.arbitr.gov.ua.

Суддя К.С. Харакоз