ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2019 р. Справа №914/734/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Кравчук Н.М.

Плотніцького Б.Д.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю торгово-виробнича компанія «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!», вих.№622 від 22.07.2019 (вх. №01-05/2762/19 від 22.07.2019),

на рішення Господарського суду Львівської області від 01.07.2019 (повне рішення складено 08.07.2019)

у справі №914/734/19 (суддя Мазовіта А.Б.)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Дизайн-Принт Україна», м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю торгово-виробнича компанія «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!», м. Львів

про стягнення 73 837,10 грн,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Дизайн-Принт Україна» звернулося до Господарського суду Львівської області із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю торгово-виробнича компанія «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!» штрафних санкцій в сумі 73 837,10 грн та судового збору в сумі 1 921,00 грн.

Підставою для звернення з позовною заявою до суду слугувало неналежне виконання відповідачем умов договору поставки товару в частині своєчасної оплати, у зв`язку з чим останньому згідно умов п. 5.1 договору було нараховано штрафну санкцію в сумі 73 837,10 грн.

26.06.2019 позивачем було подано до суду заяву про уточнення позовних вимог (вх.№ 26828/19 від 01.07.2019), в якій останній просив стягнути з відповідача пеню в сумі 66 563,81 грн, мотивуючи тим, що при поданні позовної заяви позивачем некоректно нараховано штрафні санкції згідно п. 5.1 договору поставки, оскільки вказаний пункт за правовим характером відповідає вимогам ч. 3 ст. 549 ЦК України.

Суд першої інстанції розцінив таку заяву як заяву про зменшення позовних вимог у даній справі в частині заявленої до стягнення суми, однак дану заяву судом залишено без розгляду, так, як позивачем порушено п. 2. ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 01.07.2019 у справі № 914/734/19 позов задоволено частково, вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 29 673,65 грн пені та 772,05 грн судового збору. В частині стягнення 33 626,44 грн пені провадження закрито та в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами, а загальна сума заборгованості, яка підтверджена матеріалами справи та підлягає до задоволення частково, складає 29 673,65 грн пені. В частині стягнення 33 626,44 грн пені провадження закрито, оскільки рішенням Господарського суду Львівської області від 14.03.2019 у справі № 914/2162/18, яке набрало законної сили, позивачу було відмовлено в стягненні з відповідача пені, нарахованої за період часу з 21.07.2018 по 14.11.2018 та за період з 22.07.2018 по 14.11.2018 на підставі п.3 ч.1 ст. 231ГПК України.

Не погодившись з вказаним рішенням господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю торгово-виробнича компанія «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!» звернулося до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 01.07.2019 у справі № 914/734/19 в частині стягнення 29 673,65 грн пені та судового збору в сумі 772,05 грн та прийняти нове рішення, яким відмовити у стягненні 29 673,65 грн пені та судового збору в сумі 772,05 грн.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що у позовній заяві позивач просив суд стягнути штрафні санкції в сумі 73 837,10 грн, тобто саме штраф, проте суд першої інстанції, порушив норму процесуального права, а саме ч. 2 ст. 237 ГПК України та вийшов за межі позовних вимог. Крім того, п. 5.1 договору поставки сторонами не було передбачено виду відповідальності Покупця у такій формі неустойки як пеня. Відповідач стверджує, що судом першої інстанції порушуючи норми матеріального та процесуального права, не вірно дано оцінку позовним вимогам, що слугувало підставою для прийняття незаконного рішення у даній справі про стягнення з відповідача на користь позивача саме пені.

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надіслано (не подано), з огляду на наведене останній не скористався своїм правом для подачі відзиву на апеляційну скаргу в порядку ч. 1, ст. 263 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом ГПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/734/19 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Кравчук Н.М. та Плотніцького Б.Д., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2019.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 12.08.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю торгово-виробничої компанії «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!» на рішення Господарського суду Львівської області від 01.07.2019 у справі № 914/734/19. При цьому, враховуючи ціну позову 73 837,10 грн та на підставі частини 10 статті 270 ГПК України, суд ухвалив здійснити розгляд справи № 914/734/19 в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику сторін справи.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права зазначає наступне:

З матеріалів справи вбачається, що 13.06.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Дизайн-Принт Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю торгово-виробнича компанія «Перша приватна броварня «Для людей - як для себе» було укладено договір поставки № 13/06/2018.

Відповідно до умов даного договору постачальник (позивач) зобов`язався поставляти, а покупець (відповідач) приймати та оплачувати товар. Перелік, найменування, асортимент, кількість, ціна товару та інші умови поставки вказуються сторонами в додатках (специфікаціях) до даного договору (п. 1.2. договору).

Згідно п. 4.2. договору, оплата за цим договором здійснюється на умовах відтермінування платежу в 30 (тридцять) календарних днів, що відраховується з моменту отримання товару покупцем, що засвідчується підписанням уповноваженим представником покупця та скріпленням печаткою покупця відповідної видаткової накладної.

На виконання умов даного договору позивач поставив відповідачу товар, а останній отримав товар на загальну суму 369 838, 80 грн, що підтверджується видатковими накладними: №265 від 22.06.2018 на суму 246 174,00 грн та №358 від 05.09.2018 на суму 123 664,80 грн. Факт отримання відповідачем товару від позивача, сторонами, зокрема апелянтом, не заперечується.

Судом встановлено та не заперечується сторонами у даній справі, що відповідач свої зобов`язання перед позивачем щодо оплати вартості товару виконав з порушенням строків, встановлених п. 4.2. договору, зокрема здійснивши платежі: 04.03.2019 на суму 30 000,00 грн; 06.03.2019 на суму 30 000,00 грн; 11.03.2019 на суму 30 000,00 грн; 12.03.2019 на суму 30 000,00 грн; 13.03.2019 на суму 30 000,00 грн; 14.03.2019 на суму 30 000,00 грн; 15.03.2019 на суму 159 838,80 грн.

Разом з тим, рішенням Господарського суду Львівської області від 14.03.2019 у справі №914/2162/18, було встановлено порушення з боку відповідача в частині несвоєчасної оплати за поставлений позивачем товар та прийнято рішення, яким стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю торгово-виробнича компанія «Перша приватна броварня «Для людей - як для себе» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Дизайн-Принт Україна» 249 838,80 грн основного боргу, 9 258,26 грн інфляційних втрат, 2 703,02 3% річних та 3 927,00 грн судового збору. Провадження у справі в частині стягнення 120 000,00 грн основного боргу було закрито, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4, ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо оплати вартості товару, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 73 837,10 грн штрафної санкції, яка нарахована згідно п. 5.1. договору.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В даному випадку, правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного 13.06.2018 року договору поставки № 13/06/2018.

Згідно положення ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Враховуючи вищенаведене вбачається, що відповідачем було порушено умови договору в частині оплати за отриманий від позивача товар.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

В силу ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до пункту 5.1. договору, у випадку прострочення платежу, передбаченого відповідною специфікацією, покупець виплачує постачальнику штраф в розмірі 0,1% від простроченої суми, за кожний день прострочення.

Позивачем відповідно до вимог пункту 5.1 договору нараховано та заявлено до стягнення за період часу з 22.07.2018 по 14.03.2019 неустойку у вигляді штрафної санкції в сумі 73 837,10 грн.

Судова колегія проаналізувавши п. 5.1 договору та взявши до уваги ст. 549 Цивільного кодексу України зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 549 ЦК України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Зі змісту п. 5.1 договору вбачається, що уразі прострочення платежу стягується 0,1% (одна десята відсотка) за кожний день прострочення, що характерне для пені, оскільки штраф є одноразовий платіж який визначений певним відсотком та аж ніяк не може бути стягнутий за кожен день прострочення.

З урахуванням наведеного судова колегія зазначає, що зазначений в п. 5.1 договору вид відповідальності за несвоєчасну оплату за отриманий товар не відповідає поняттю «штраф».

Таким чином, передбачена сторонами у пункті 5.1 договору відповідальність покупця за прострочення платежів у вигляді штрафу в розмірі 0,1% від простроченої суми, за кожний день прострочення, за своєю правовою природою є пенею, а не штрафом.

Отже, апеляційна інстанція погоджується із висновком місцевого господарського суду, що звернення позивача до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцій в сумі 73 837,10 грн не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо своєчасної оплати вартості товару, позивачем заявлено позов про стягнення неустойки, різновид якої має другорядне значення. Умовами договору передбачено можливість стягнення лише одного з різновидів неустойки, тобто, стягнення неустойки згідно п. 5.1. договору у вигляді пені виключає можливість стягнення штрафу.

Відповідно твердження апелянта в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог визначивши вид відповідальності за прострочення платежу як пеню, є невірним трактуванням норм ст. 549 ЦК України.

Щодо нарахування суми 73 837,10 грн штрафних санкцій за період часу з 22.07.2018 по 14.03.2019, слід зазначити наступне.

Пунктом 6 ст. 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано.

Як зазначено у п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Як уже було вище зазначено у цій постанові, рішенням Господарського суду Львівської області від 14.03.2019 у справі №914/2162/18 відмовлено в стягненні пені у сумі 27 841,27 грн, нарахованої за період часу з 21.07.2018 по 14.11.2018 у зв`язку із простроченням оплати вартості товару, поставленого згідно видаткової накладної №265 від 22.06.2018 та пені у сумі 5 000,77 грн, нарахованої за період часу з 04.10.2018 по 14.11.2018 у зв`язку із простроченням оплати вартості товару, поставленого згідно видаткової накладної №358 від 05.09.2018.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу

Пунктом 2 частини першої статті 175 ГПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

З урахуванням наведеного та беручи до уваги рішення Господарського суду Львівської області від 14.03.2019 у справі № 914/2162/18, яким було відмовлено позивачу в стягненні з відповідача пені, нарахованої за період часу з 21.07.2018 по 14.11.2018, Господарським судом Львівської області підставно провадження у даній справі закрито в частині стягнення з відповідача пені за період часу з 22.07.2018 по 14.11.2018 в сумі 33 626,44 грн. на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Частиною 1 ст. 231 ГК України встановлено, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до наведеного місцевий господарський суд, вірно зазначив, що позивачем при нарахуванні пені не враховано обмеження - не більше подвійної облікової ставки НБУ, відтак, нарахована пеня на суму заборгованості із розрахунку 0,1% від простроченої суми, за кожний день прострочення суперечить згаданим вище нормам.

З урахуванням наведеного, судова колегія перевіривши нараховану позивачем згідно п.5.1 договору пеню, погоджується з висновком суду першої інстанції що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає пеня в сумі 29 673,65 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що рішення Господарського суду Львівської області від 01.07.2019 у справі № 914/734/19 належить залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю торгово-виробнича компанія «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!» без задоволення.

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на скаржника в порядку ст.ст.129, 282 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 01.07.2019 у справі № 914/734/19 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю торгово-виробнича компанія «Перша приватна броварня «Для людей як для себе!» без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

3. Порядок і строк оскарження встановлені ст.ст. 288-289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Плотніцький Б.Д.