ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2019 р. Справа№ 910/4437/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Бовсуновська Ю.В.

без виклику представників сторін

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «Альфа-Гарант»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 11.07.2019 (повний текст складено 17.07.2019)

у справі № 910/4437/19 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»

до Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії

«Альфа-Гарант»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1

про стягнення 12 779,01 грн.

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» (далі - ПрАТ «СК «Уніка», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ СК«Альфа-Гарант», відповідач) про стягнення 12 779,01 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що виплативши своєму страхувальнику за Договором добровільного страхування наземного транспорту №011107/4620/0000007 від 04.07.2017 страхове відшкодування, позивач набув права вимоги про відшкодування шкоди до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач згідно Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/002416705 та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відтак просило стягнути з відповідача 11 691,14 грн. страхового відшкодування, 296,96 грн. 3% річних та 790,95 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 (далі - третя особа).

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказував, що до заяви про виплату страхового відшкодування позивачем не додано жодних документів, які б надали можливість встановити наявність права позивача на отримання страхового відшкодування за Полісом №АК/2416705, відтак 04.06.2018 відповідачем прийнято вмотивоване рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 у справі № 910/4437/19 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «Альфа-Гарант» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» суму страхового відшкодування у розмірі 11 691 грн 14 коп., 3% річних у розмірі 295 грн 96 коп., інфляційні втрати у розмірі 790 грн 95 коп. та судовий збір у розмірі 1 920 грн 85 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішення, ТДВ СК «Альфа-Гарант» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПрАТ «СК «Уніка». В обґрунтування своїх вимог зазначило про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, неправильне застосування судом першої інстанції положень матеріального права. За твердженнями апелянта, в матеріалах даної судової справи відсутні будь-які документи на підтвердження факту звернення учасників ДПТ безпосередньо до ТДВ СК «Альфа-Гарант». Натомість, отримавши від позивача конверт, уповноваженою собою відповідача виявлено, що у ньому знаходиться лише заява на виплату страхового відшкодування без жодних додатків, тому відповідач направив на адресу позивача запит з проханням надати відповідні документи. Проте не отримавши від позивача жодних документів, які б надали можливість встановити наявність права позивача на отримання страхового відшкодування за Полісом №АК/2416705, відповідачем прийнято вмотивоване рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування. На переконання апелянта, суд першої інстанції, встановивши факт невиконання позивачем свого обов`язку щодо надіслання відповідачу наявних у нього документів по ДТП, зовсім не звернув уваги на факт, який передує процедурі розслідування страхового випадку та виплаті страхового відшкодування, а саме встановлення наявності чи відсутності законних підстав у особи, яка хоче безпосередньо отримати цю виплату. Крім цього, встановлюючи факт не направлення позивачу додатків до заяви на виплату страхового відшкодування, місцевий суд не врахував, що саме ці документи надають відповідачу можливість встановити факт переходу права на отримання страхового відшкодування від потерпілої особи до позивача, а також визначити розмір шкоди. З огляду на що, апелянт вважає, що його відмова у виплаті страхового відшкодування була правомірною та законною тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказував на безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив відповідною заявою, в додатках до якої було зазначено перелік доданих документів про відшкодування витрат в порядку суброгації та на умовах ст. 35 Закону, позивач вернувся до відповідача 15.02.2018, яку останній отримав 21.02.2018, що підтверджується поштовим повідомленням наявним в матеріалах. Однак, з моменту отримання відповідачем заяви і по день отримання позовної заяви, відповідач в добровільному порядку страхове відшкодування не виплатив,хоча* саме відповідач, як особа, яка не здійснила виплату страхового відшкодування, повинен довести обґрунтованість таких дій або причини відмови в їх виконанні, а саме, що зі сторони позивача мало місце не тільки невиконання ним встановлених Законом обов`язків, а й те, що саме це невиконання призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Проте, відповідач не обґрунтував та не довів, невиконання яких саме обов`язків позивачем призвело до неможливості страховика (відповідача) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди, зокрема, враховуючи отримання відповідачем заяви, яка містила відомості про дату і місце скоєння ДТП, його учасників, номери транспортних засобів, номер полісу відповідача, номер договору добровільного страхування, розмір виплаченого позивачем відшкодування, реквізити для перерахування коштів, номери зв`язку з виконавцем тощо.

Враховуючи ціну позову у даній справі (12 779,01 грн.), яка становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та відсутність клопотань учасників справи про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з їх повідомленням (викликом), апеляційний суд дійшов висновку, що дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 04.07.2017 між ПрАТ «СК «Уніка» (позивач, страховик за договором) та ОСОБА_2 (страхувальник за договором) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №011107/4620/0000007 (надалі - Договір), об`єктом страхування за яким є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням майном, а саме: автомобілем Ford, державний номер НОМЕР_1 , на випадок настання страхових випадків, зокрема, пошкодження чи знищення транспортного засобу або його частин внаслідок ДТП.

28.12.2017 о 14 год. 45 хв. у місті Києва сталася ДТП за участю автомобіля Ford, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3

Вищезазначена дорожньо-транспортна пригода за взаємним погодженням водіїв була оформлена повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (європротоколом).

Відповідно до абз. 3 п. 2.11 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортних засобів, зазначених у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови експлуатації таких транспортних засобів особами, відповідальність яких застрахована, відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за умови досягнення згоди водіїв таких транспортних засобів щодо обставин скоєння дорожньо-транспортної пригоди, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та у разі складення такими водіями спільного повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду відповідно до встановленого Моторним (транспортним) страховим бюро зразка. У такому випадку водії згаданих транспортних засобів після складення ними зазначеного в цьому пункті повідомлення звільняються від обов`язків, передбачених підпунктами «д» - «є» пункту 2.10 цих Правил.

За змістом п. 33.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідний підрозділ Національної поліції про її настання.

Судом встановлено, що наявне в матеріалах справи повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол) заповнено обома учасниками дорожньо-транспортної пригоди у відповідних частинах, що стосуються інформації про транспортний засіб А та транспортний засіб В, зазначено у відповідних пунктах дату, час та місце дорожньо-транспортної пригоди, наявна схема дорожньо-транспортної пригоди, визначені обставини дорожньо-транспортної пригоди для пояснення цієї схеми, а також відсутні зауваження водіїв стосовно відомостей, які зазначені у даному європротоколі. Крім цього, у повідомленні міститься інформація про наявність полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також зазначено про відсутність постраждалих в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

З огляду на наведене та приписи чинного законодавства, суд першої інстанції правомірно врахував повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду б/н від 28.12.2017 як належний доказ вчинення 28.12.2017 дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортних засобів Ford, державний номер НОМЕР_1 , та Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_2 .

При цьому, дослідивши схему та обставини дорожньо-транспортної пригоди, які вказані водіями у повідомленні, суд встановив порушення Правил дорожнього руху водієм транспортного засобу Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_2 , а також наявності вини водія автомобіля Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 у вчиненні цієї дорожньо-транспортної пригоди.

У відповідності до рахунку НОМЕР_3 від 02.01.2018, виставленого виконавцем ремонтних робіт - Товариством з обмеженою відповідальністю «Віннер Автомотів», вартість відновлювального ремонту автомобіля Ford, державний номер НОМЕР_1 , внаслідок пошкодження транспортного засобу в результаті ДТП становила 14 353,38 грн.

Як встановлено матеріалами справи, на підставі страхового акта №00246979 від 17.01.2018, у відповідності до розрахунку суми страхового відшкодування, визначеного вказаним актом, та заяви страхувальника про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування позивач, виконуючи свої зобов`язання за Договором, здійснив відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди шляхом виплати коштів в розмірі 12 691,14 грн. на рахунок виконавця ремонтних робіт - Товариства з обмеженою відповідальністю «Віннер Автомотів», що підтверджується платіжним дорученням №004246 від 30.01.2019.

Згідно інформації з єдиної централізованої бази даних, наданою Моторним (транспортним) страховим бюро України на запит суду, станом на момент ДТП цивільна відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_2 , була застрахована відповідачем на підставі Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/002416705 з встановленим розміром страхової суми за шкоду заподіяну майну - 100000,00 грн, франшизи - 1000,00 грн.

Майнова шкода на підставі ч.1 ст.1166 ЦК України, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Джерелом підвищеної небезпеки згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Об`єкти страхування, види обов`язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, Законом про страхування, іншими законодавчими актами (ч. 1 ст. 355 ГК України).

За змістом ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Положеннями ст. ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

За приписами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Положеннями ст. 29 цього Закону передбачено, що в зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом в момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Системний аналіз положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дає підстави вважати, що у момент укладення договору обов`язкового страхування страховик приймає на себе зобов`язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником відповідальності, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди.

Таким чином, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

З огляду на наведене, відносини щодо виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування (полісом) між страховиком (позивачем), який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування та у зв`язку з цим набув прав кредитора за договором обов`язкового страхування (відбулась заміна кредитора у зобов`язанні), та страховиком за договором обов`язкового страхування (відповідачем) так само регулюються положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та умовами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності - полісом.

Заміна кредитора у зобов`язанні жодним чином не може впливати на зміст зобов`язання - права і обов`язки сторін, які виникають у правовідносинах з виплати страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, в тому числі на порядок та умови здійснення страховиком цивільно-правової відповідальності страхового відшкодування.

При цьому, до нового кредитора перейшли права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав (ст. 514 ЦК України).

За таких обставин, позивач отримав право вимагати від відповідача виплати страхового відшкодування за Полісом на умовах, в порядку та у спосіб, які передбачені положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Порядок здійснення страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України встановлено розділом ІІІ Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Положеннями п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

За приписами п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його;

у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

Тобто право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування).

Як встановлено матеріалами справи, 20.02.2018 позивач направив на адресу відповідача заяву №21504 (лист №1270 від 15.02.2018) про відшкодування шкоди, завданої ДТП, у розмірі 11 691,14 грн., в якості додатків до якої зазначено наступні документи: копія наказу №00246979; копія страхового акту №00246979; копія заяви про подію від 02.01.2018; копія європротоколу; копія договору страхування №011107/4620/0000007; копія свідоцтва про реєстрацію ТЗ та посвідчення водія; копія акту огляду і фото; копія рахунку СТО № НОМЕР_3 ; копія полісу потерпілого; копія платіжного доручення №004246; копія довіреності представника. На підтвердження вручення цієї заяви та доданих до неї документів позивачем надано копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №695.

Факт отримання вищезгаданої заяви 21.02.2018 відповідачем також не заперечується, однак останній вказував, що при розкритті конверту уповноваженою особою відповідача було виявлено, що в конверті знаходиться лише заява №21504 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за вих.№1270 від 15.02.2018 без жодних додатків, про що працівниками ТДВ СК «Альфа-Гарант» було складено відповідний акт.

Твердження позивача, що разом з заявою відповідачу направлено й всі перелічені в заяві додатки, правомірно відхилено судом першої інстанції як такі, що не підтвердженні належними та допустимими доказами, адже надане позивачем рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення не підтверджує ані змісту листа, ані переліку документів, які вкладено у таке поштове відправлення.

Як встановлено матеріалами справи, а саме долученим до справи листом відповідача від 04.06.2018 № 12/5408, він розглянув вказану заяву позивача без додатків та відмовив у страховій виплаті на підставі п. 37.1.3 ч. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з посиланням на невиконання позивачем положень ч. 33.1.1 ст. 33-1 вказаного Закону.

Страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані відповідно до ч. 33.1.1 ст. 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально.

Натомість, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) згідно з п. 37.1.3 ч. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Отже, за сукупного аналізу вище наведених приписів закону та встановлений ст. 77 ГПК України розподіл обов`язку доказування між сторонами, саме відповідач, як особа, яка відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування, повинна довести обґрунтованість причин такої відмови, а саме, що зі сторони позивача мало місце не тільки невиконання ним встановлених законом обов`язків, а й те, що саме це невиконання призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Проте, як встановлено судом першої інстанції, відповідач не обґрунтував, невиконання позивачем яких саме обов`язків призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди, зокрема, враховуючи, що відповідачем було отримано заяву, яка містила відомості про дату і місце скоєння ДТП, його учасників, номери транспортних засобів, номер полісу відповідача, номер договору добровільного страхування відповідача, розмір виплаченого позивачем відшкодування, реквізити для перерахування коштів, номери зв`язку з виконавцем.

З огляду на приписи п. 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якими визначено перелік документів, які повинні бути додані до заяви, та те, що саме по собі недодання якогось з документів до заяви не має наслідком автоматичну відмову у страховій виплаті, відповідач повинен довести, що таке ненадання за наявності всіх вказаних у заяві відомостей, призвело до неможливості встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

При цьому, судом враховано, що Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідачу надано право, якщо за відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, він не зміг оцінити її загальний розмір, виплатити страхове відшкодування у розмірі шкоди, оціненої відповідачем самостійно (ст. 36.2 Закону).

Якщо б відповідач (апелянт) обґрунтовано вважав, що документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування, подані йому позивачем з порушенням строку, встановленого Законом (наприклад, він ознайомився з ними тільки коли отримав разом з позовом), то він мав би можливість збільшити строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату на кількість днів такого прострочення (ст. 36.2 Закону).

Оскільки відповідач таких дій не вчинив, натомість відмовив у виплаті страхового відшкодування з підстав, законність яких не довів, суд першої інстанції правомірно визнав відмову відповідача у виплаті страхового відшкодування необґрунтованою та встановив наявним обов`язок відповідача виплатити страхове відшкодування за страховим випадком (ДТП).

Враховуючи визначені Полісом №АК/002416705 розміри лімітів відповідальності та франшизи, розмір шкоди, право вимогу якої перейшло до позивача, а також вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 11 691,14 грн. страхового відшкодування, які доведено позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовано, відтак є такими, що підлягають задоволенню.

Крім цього, в зв`язку з виконанням відповідачем грошового зобов`язання позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 296,96 грн. 3% річних та 790,95 грн. інфляційних втрат за період з 22.05.2018 до 26.03.2019.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, апеляційної суд визнав обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 790,95 грн. підлягають задоволенню за розрахунком позивача

При цьому, щодо розрахунку 3% річних слід зазначити, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму 3% річних, нарахованих за період з 22.05.2019 по 26.03.2019, однак як встановлено судом відповідач зобов`язаний був здійснити виплату страхового відшкодування у строк до 22.05.2019 включно, а отже, період прострочення виконання відповідного грошового зобов`язання розпочався з 23.05.2018, що свідчить про безпідставність нарахування 3% річних з 22.05.2018.

За розрахунками суду, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 3% річних у розмірі 295,96 грн., відповідно в іншій частині цих вимог слід відмовити.

Доводи апелянта (відповідача) з приводу грубого порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, необґрунтованості та незаконності оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «Альфа-Гарант» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 у справі № 910/4437/19 - без змін.

Матеріали справи № 910/4437/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 07.10.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко