ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01.10.2019 Справа № 905/791/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Бокової Ю.В.

при секретарі судового засідання Барбаш Д.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом: позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП АВТО ТРАНС" (14026, Чернігівська область, місто Чернігів, вулиця Квітнева, будинок 1-В; )

до відповідача: фізичної особи-підприємця Огризка Валерія Володимировича (АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1)

про стягнення заборгованності в сумі 45 730,00 грн., -

та за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця Огризка Валерія Володимировича (АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1)

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП АВТО ТРАНС" (14026, Чернігівська область, місто Чернігів, вулиця Квітнева, будинок 1-В; )

про стягнення збитків в сумі 108 000,00 грн., -

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

С У Т Ь С П О Р У

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІП АВТО ТРАНС" звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до фізичної особи-підприємця Огризка Валерія Володимировича про стягнення заборгованості в сумі 45 730,00грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за заявкою-договором №0028-UA/01 від 28.01.2019 та заявкою-договором №0029-UA/01 від 29.01.2019 в частині оплати за отримані послуги перевезення вантажу, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 45 730,00 грн.

Ухвалою суду від 19.06.2019 зустрічну позовну заяву фізичної особи - підприємця Огризка Валерія Володимировича до товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП АВТО ТРАНС" про стягнення збитків в сумі 108 000,00 грн. прийнято до спільного розгляду з первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП АВТО ТРАНС" про стягнення заборгованості в сумі 45 730,00 грн.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач за зустрічним позовом посилався на те, що відповідач за зустрічним позовом неналежно виконав свої зобов'язання за договором, а саме: автомобілі з вантажем станом на 05.02.2019, як було визначено умовами договору, своєчасно до вказаного в заявці місця розвантаження не прибули. Таким чином, прострочення вантажу склало 6 діб, що спричинило збитки за затримання до вивантаження на території Литви та затримку транспорту.

Представник позивача за первісним позовом під час розгляду даної справи підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечував з огляду на те, що ані основним договором № 28-01/2019, ані транспортними заявками не зазначено строк доставки. Крім того, позивач за первісним позовом зазначив про те, що дані перевезення здійснювались у міжнародному сполученні, а отже, з урахуванням Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, було відсутнє прострочення доставки вантажу.

Представник відповідача за первісним позовом проти задоволення позовних вимог заперечував та наполягав на задоволенні зустрічних позовних вимог.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Як зазначено в ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши обставини спору, доводи учасників судового процесу суд, -

В С Т А Н О В И В

28.01.2019 між фізичною особою-підприємцем Огризком Валерієм Володимировичем (далі-експедитор) та товариством з обмеженою відповідальністю «Віп Авто Транс» (далі - перевізник) було укладено договір з перевізником № 28-01/2019 (далі - договір), згідно п.1.1. якого експедитор, який діє від імені та за рахунок третьої сторони - замовника, залучає перевізника для доставки вантажу автомобілями у міжнародних сполученнях, перевізних доставляє заявлені експедитором вантажі, а експедитор сплачує послуги перевізника із коштів замовника на узгоджених нижче умовах.

Згідно п. 2.1. договору експедитор, який діє на підставі договору - доручення замовника, зобов'язаний :

2.1.1. надати перевізнику факсом, електронною поштою та іншими видами зв'язку транспортну заявку не менше, ніж 48 годин, завірену підписами та печатками експедитора. Усі транспортні заявки між експедитором та перевізником є невід'ємною частиною даного договору.

2.1.2. у транспортній заявці вказувати дату завантаження, адреса завантаження та вивантаження, контактні телефони та адреси відповідальних осіб на місцях завантаження та розвантаження автомобіля, найменування та вага вантажу, тип рухомого складу та інші відомості, не врегульовані даним договором.

Вартість перевезення та строки оплати вказуються у заявці замовника, підтвердженій перевізником. Підтвердження оплати та строків може здійснюватися поштовим або факсимільним зв'язком.

28.01.2019 та 29.01.2019 між товариством з обмеженою відповідальністю «Віп Авто Транс» (перевізник) та фізичною особою-підприємцем Огризком Валерієм Володимировичем (замовник) підписані заявки на перевезення автомобільним транспортом №0028-UA/01 та №0029-UA/01 відповідно.

За умовами заявки №0028-UA/01 перевізник зобов`язався надати замовнику (експедитору) автотранспортні послуги на перевезення вантажу, дата завантаження 31.01.2019 за маршрутом Славутич (Україна) - Вільнюс (Литва). Відповідно до заявки №0028-UA/01 вартість перевезення складає 850 євро по курсу НБУ на день купівлі Приват Банку на дату розвантаження на сайті Мінфін. У заявці узгоджено порядок розрахунків, а саме: безготівковий розрахунок протягом 10-13 банківських днів після отримання оригіналів документів.

За умовами заявки №0029-UA/01 перевізник зобов`язався надати замовнику (експедитору) автотранспортні послуги на перевезення вантажу, дата завантаження 31.01.2019 за маршрутом Славутич (Україна) - Вільнюс (Литва). Відповідно до заявки №0029-UA/01 вартість перевезення складає 850 євро по курсу НБУ на день купівлі Приват Банку на дату розвантаження на сайті Мінфін. У заявці узгоджено порядок розрахунків, а саме: безготівковий розрахунок протягом 10-13 банківських днів після отримання оригіналів документів.

Відповідно до п.2.1.10 договору експедитор зобов'язаний сплачувати перевізнику за наданням перевізником рахунків з підтверджуючими документами.

Згідно п. 3.1.2. договору перевізник зобов'язаний здійснювати доставку вантажу найкоротшим маршрутом, який відкрито для міжнародного руху, за адресою, вказаною у товарно-транспортній накладній, контролювати підписи та печатки вантажовідправника, що підтверджує доставку вантажів. Строки доставки вантажів визначаються із середньодобового пробігу 450 км, за виключенням заздалегідь узгоджених письмово між перевізником та експедитором.

Згідно п. 6.1. договору експедитор здійснює оплату транспортних послуг перевізника із коштів, що надходять від замовника, за вирахуванням своєї експедиторської винагороди протягом 3 банківських днів з дня отримання коштів від замовника, за умови отримання від перевізника усіх необхідних для взаєморозрахунків документів: оригіналу рахунку, копії транспортної накладної, оригінал акту виконаних робіт та отримання оригіналів інших документів, за умови, що кошти від замовника експедитором вже отримані.

Відповідно до п. 9 договору угода діє з моменту її підписання обома сторонами та до 31.12.2019.

Вищезазначений договір підписано представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками.

На виконання умов заявки №0028-UA/01 позивачем здійснено перевезення вантажу автомобільним транспортом, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CMR А№1032750. Доказів наявності у відповідача претензій щодо якості та строків надання послуг матеріали справи не містять. Як зазначає позивач, датою розвантаження товару за заявкою №0028-UA/01 є 11.02.2019.

На виконання умов заявки №0029-UA/01 позивачем здійснено перевезення вантажу автомобільним транспортом, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CMR А№1015461. Доказів наявності у відповідача претензій щодо якості та строків надання послуг матеріали справи не містять. Як зазначає позивач, датою розвантаження товару за заявкою №0029-UA/01 є 11.02.2019.

Позивач зазначає, що у зв`язку з наданням послуг з перевезення вантажу за умовами заявок №0028-UA/01 та №0029-UA/01 ним були складені та підписані акти надання послуг №ОУ-0000140 від 11.02.2019 та №ОУ-0000141 від 11.02.2019 на суму 12127,64грн; виставлено рахунки-фактури №СФ-0000141 від 11.02.2019 на суму 22 865,00 грн. та №СФ-0000142 від 11.02.2019 на суму 22 865,00 грн., та направлені засобами поштового зв'язку відповідачу.

Необхідні для оплати документи відповідач отримав 11.03.2019, на підтвердження чого позивачем надано роздруківку із сайту ПАТ «УКРПОШТА» про відстеження пересилання поштових відправлень. Відповідачем оплати наданих послуг здійснено не було, акти надання послуг не підписано.

Як зазначає позивач, він звертався до відповідача з досудовою претензією вих. № 86 від 05.04.2019 з проханням сплатити заборгованість в сумі 45 730,00 грн., яка залишена відповідачем без відповіді.

Наведені обставини зумовили звернення позивача до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи правомірність заявлених позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України та ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Відповідно до приписів ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначено ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Як встановлено судом, на підставі укладених сторонами заявок №0028-UA/01 та №0029-UA/01 позивач (перевізник) зобов`язався надати замовнику автотранспортні послуги на перевезення вантажу, а відповідач прийняв на себе зобов`язання у встановлені в заявках строки сплатити за надані послуги з перевезення відповідну плату.

Статтею 908 Цивільного кодексу України встановлено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно із ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Відповідно до п. 1 ст. 9 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956, учасниками якої є Україна та Республіка Білорусь, вантажна накладна є первинним доказом укладення договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956, м.Женева (Швейцарія), ратифікованою Законом України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів Україною» від 01.08.2006, ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін. Для цілей цієї Конвенції «транспортний засіб» означає автомобілі, автопоїзди, причепи і напівпричепи як це визначено в статті 4 Конвенції про дорожній рух від 19 вересня 1949 року.

За змістом частин 11, 12 статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України.

За приписами ст.ст.4, 9 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, яка є первинним доказом укладання договору перевезення, і є підтвердженням прийняття вантажу перевізником.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем належним чином виконано зобов`язання за заявками №0028-UA/01 та №0029-UA/01 та здійснено погоджене сторонами міжнародне перевезення згідно з міжнародними товарно-транспортними накладними CMR № 1032750 та № 1015461 з відмітками митного контролю; вантаж було отримано замовником, що підтверджується печаткою вантажоодержувача - DS Construction Ivona у вказаних міжнародних товарно-транспортних накладних CMR. Вказані обставини відповідачем не спростовані.

За вимогами ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно із ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті та визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті.

Для оплати послуг з перевезення позивачем було складено рахунки-фактури №СФ-0000141 від 11.02.2019 на суму 22 865,00 грн. та №СФ-0000142 від 11.02.2019 на суму 22 865,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України відносно обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В підтвердження надання позивачем надсилання оригіналів документів для оплати відповідачу позивачем надано роздруківку із сайту ПАТ «Укрпошта» про відстеження пересилання поштових відправлень, номер відправлення 418, згідно якої вони були отримані відповідачем 11.03.2019. Відповідач під час розгляду даної справи не заперечував щодо отримання від позивача оригіналів документів для оплати.

Між тим, доказів здійснення відповідачем розрахунку за надані позивачем послуги з перевезення автомобільним транспортом вантажу за заявками №0028-UA/01 та №0029-UA/01 матеріали справи не містять. Внаслідок несплати за надані позивачем послуги з перевезення у відповідача виникла заборгованість у загальному розмірі 45730,00грн., наявність якої відповідачем не спростовано.

При цьому, невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати наданих послуг з перевезення є порушенням зобов`язання (неналежним виконанням) в розумінні ст.610 Цивільного кодексу України. З огляду на невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати за надані послуги з перевезення у строки, встановлені заявками №0028-UA/01 та №0029-UA/01 , суд дійшов висновку, що відповідач згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України є боржником, який прострочив виконання зобов`язання.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісних позовних вимог у повному обсязі.

Щодо зустрічних позовних вимог фізичної особи - підприємця Огризка Валерія Володимировича до товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП АВТО ТРАНС" про стягнення збитків в сумі 108 000,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 923 Цивільного кодексу України у разі прострочення доставки вантажу перевізник зобов'язаний відшкодувати другій стороні збитки, завдані порушенням строку перевезення, якщо інші форми відповідальності не встановлені договором, транспортними кодексами (статутами).

Згідно ч.ч.2, 3 ст.14 Закону України "Про транспортно-експедиційну діяльність" за невиконання або неналежне виконання обов'язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування; експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

За приписами статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» закріплено, що Україна приєдналася до зазначеної Конвенції, а згідно з листом Міністерства закордонних справ України від 16.05.2007 № 72/14-612/1-1559 «Щодо набуття чинності міжнародними договорами» ця Конвенція набрала чинності для України 17.05.2007.

Дослідивши умови укладеного сторонами між договору та заявок від 28.01.2019 №0028-UA/01 та від 29.01.2019 № №0029-UA/01 свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини з міжнародного перевезення вантажу автомобільним транспортом, в яких відповідач за первісним позовом виступав перевізником, а тому на спірні правовідносини поширюються дія Конвенції, положення якої мають пріоритет у застосуванні порівняно з іншими актами законодавства України.

Як вже зазначалося, згідно п. 3.1.2. договору з перевізником № 28-01/2019 від 28.01.2019 сторонам надано право узгодження конкретних строків доставки вантажу. Між тим, як встановлено судом, конкретних строків доставки за заявками №0028-UA/01 та від 29.01.2019 № №0029-UA/01 узгоджено не було.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог заявником надано скрін-шоти переписки по мессенджерам скайпу з представниками відповідача на підтвердження прострочення доставки ТОВ «ВІП АВТО ТРАНС» у строк до 05.02.2019, які суд не може прийняти в якості належних доказів, оскільки, по-перше, у договорі, укладеному між сторонами, не наведено умов щодо погодження між сторонами адреси електронного листування та переліку осіб, уповноважених вести зазначене листування, а по-друге, електронне листування сторін не містить обов'язкового (з урахуванням положень частини 1 статті 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг") реквізита як електронного підпису, отже надані позивачем електронні листи не можуть вважатися такими, що підтверджують інформацію, хто є їх автором і коли саме вони були оформлені, а також не є документами офіційних контролюючих органів, які надають можливість установити, що припинення надання послуг позивачем пов'язано саме із невідповідністю вантажу та документів нормам країн, територією яких здійснюється перевезення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.07.2018 по справі № 916/862/17.

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява N 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1988, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Частиною третьою статті 30 Конвенції передбачено, що прострочення в доставці вантажу може призвести до сплати компенсації лише в тому випадку, якщо заява перевізнику була зроблена у письмовій формі протягом двадцяти одного дня від дня передачі вантажу у розпорядження одержувача.

Як встановлено судом, у заявках на перевезення сторонами було погоджено дату завантаження - 31.01.2019, проте не зазначено кінцевої дати доставки вантажу. Таким чином, строк доставки одержувачу повинен визначатися з урахуванням положень п. 3.1.2. договору.

Згідно з міжнародними товарно-транспортною накладними CMR № 1032750 та №1015461 вантаж було завантажено 31.01.2019 та доставлено в пункт призначення 11.02.2019.

В матеріалах справи наявна досудова претензія про сплату штрафних санкцій, підписана Огризком В.В. до ТОВ «ВІП АВТО ТРАНС» без дати її складання та доказів відправлення на адресу відповідача за зустрічним позовом.

Таким чином, суд не може прийняти вказану претензію як доказ звернення експедитора до перевізника із заявою про компенсацію за прострочення доставки вантажу у передбачений ч. 3 ст. 30 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів двадцятиодноденний строк.

За таких обставин справи, за висновками суду, фізична особа-підприємець Огризок Валерій Володимирович втратив право вимагати компенсації у формі штрафу.

Аналогічну правову позицію про те, що положення статті 30 Конвенції поширюють свою дію на правовідносини щодо стягнення з перевізника штрафних санкцій у зв`язку з простроченням доставки вантажу, а також необхідності дотримання присічного двадцятиодноденного строку направлення перевізнику відповідної вимоги щодо компенсації таких штрафних санкцій викладено у постанові Верховного Суду від 02.05.2018 по справи 910/6515/17 та від 13.08.2019 по справі № 910/14892/18.

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог у повному обсязі.

Згідно ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судові витрати на підставі ст. ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача за первісним позовом.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 42, 46, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП АВТО ТРАНС" до фізичної особи-підприємця Огризка Валерія Володимировича про стягнення заборгованості в сумі 45 730,00грн., задовольнити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Огризка Валерія Володимировича (АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП АВТО ТРАНС" (14026, Чернігівська область, місто Чернігів, вулиця Квітнева, будинок 1-В; ) заборгованість в сумі 45 730,00грн., судовий збір в сумі 1921,00 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог фізичної особи - підприємця Огризка Валерія Володимировича до товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП АВТО ТРАНС" про стягнення збитків в сумі 108 000,00 грн. - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 01.10.2019 проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 03.10.2019

Повідомити учасників справи про можливість ознайомитись з електронною копією судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень за його веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя Ю.В. Бокова