СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2019 р. Справа № 905/41/19

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів: За участю секретаря судового засідання: За участю представників учасників справи: від позивача: від відповідача:Чернота Л. Ф. Зубченко І.В., Медуниця О.Є. Телеснюк І. В. не з`явився не з`явився
розглянувши апеляційну скаргу (вх.№2463Д/3) Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ
на рішення Господарського суду Донецької області
від26.06.2019 року (повний текст рішення складено та підписано 08.07.2019 року)
у справі за позовом до про №905/41/19 (суддя Ю. В. Бокова) Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ Комунального підприємства Покровськтепломережа, м. Покровськ, Донецька область стягнення 12 514 883,32 грн.
В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до господарського суду Донецької області з позовом №14/4-1699 від 22.12.2018 до Комунального підприємства «Покровськтепломережа», м. Покровськ, Донецька область про стягнення суми у розмірі 12 514 883,32 грн., з яких: основний борг у сумі 10 247 503,48 грн., пені у сумі 1 732 920,30 грн., три проценти річних у сумі 203399,30 грн., інфляційні втрати у сумі 331 060,24 грн., судові витрати у розмірі 187 723,25 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором постачання природного газу №3240/1718-КП-6 від 25.09.2017 в частині своєчасної оплати за переданий природний газ, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 10247503,48 грн., що стало підставою для нарахуванням позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат.

11.06.2019 р. представником відповідача було надано клопотання №11-1069 від 03.06.2019 р. (том 1, а.с.180-217), в якому останній повідомив про те, що після відкриття провадження у справі ним було сплачено частину основного боргу в розмірі 1778 992,75 грн., у зв`язку з чим на даний час основна заборгованість відповідача перед позивачем за спірним договором складає 8 468 510,73 грн. Відповідні платіжні доручення на підтвердження сплати основного боргу відповідачем додано до вказаного клопотання. Присутній в судовому засіданні 26.06.2019 суду першої інстанції представник позивача підтвердив погашення відповідачем частини основного боргу на суму на суму 1 778 992,75 грн. після відкриття провадження у даній справі.

Рішенням господарського суду Донецької області від 26.06.2019 року (повний текст рішення складено та підписано 08.07.2019 року) у справі №905/41/19 позовні вимоги Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ до Комунального підприємства Покровськтепломережа, м. Покровськ, Донецька область про стягнення 12 514 883,32 грн.: основного боргу в сумі 10 247 503,48 грн., пені в сумі 1732920,30 грн., 3% річних в сумі 203 399,30 грн. та інфляційних втрат в сумі 331 060, 24 грн. задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства Покровськтепломережа, м. Покровськ, Донецька область на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ основний борг у розмірі 8 468 510,73 грн., 3% річних у розмірі 203 399,30 грн., інфляційні втрати у розмірі 331 060,24 грн., а також судовий збір у розмірі 135 044,55 грн. Закрито провадження у справі в частині стягнення основного боргу у сумі 1 778 992,75 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У задоволенні клопотання №11/455 від 01.03.2019 року Комунального підприємства Покровськтепломережа, м. Покровськ, Донецька область про розстрочку виконання рішення відмовлено.

Рішення про відмову у стягненні пені суд мотивував тим, що частина 2 статті 2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» встановлює мораторій на час, визначений у статті 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ 30.07.2019 року звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою №14/4-1126 від 25.07.2019 року, в якій просить відкрити апеляційне провадження у справі №905/41/19; рішення Господарського суду Донецької області від 26.06.2019 року у справі №905/41/19 скасувати в частині відмови у стягненні 1 732 920,30 грн. пені. Прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України щодо стягнення з Комунального підприємства Покровськтепломережа 1 732 920,30 грн. пені задовольнити. Також, просить відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати за подання апеляційної скарги.

Одночасно заявником в тексті апеляційної скарги викладено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Донецької області від 26.06.2019 року у справі №905/41/19.

Підставами для задоволення апеляційних вимог Скаржник зазначає, неправильне застосування судом ст.2 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси», оскільки природний газ не є предметом договору постачання енергоресурсів, а відноситься до «інших ресурсів» в контексті ст.714 Цивільного кодексу України, а отже Позивач не є енергопостачальною організацією у розумінні цього Закону. Відтак, підміна юридичних понять «енергопостачання» та «газопостачання», допущена судом першої інстанції, та неправильне застосування ст.2 наведеного вище Закону України №85-VIII від 13.01.2015 р. призвело до неправильної оцінки фактичних обставин справи та безпідставній відмові у стягненні пені.

Крім того, апелянт наголосив, що Верховний Суд, дійшов аналогічного висновку (постанова ВС від 16.10.18 у справі №913/65/18), якою встановлено, що «висновок судів попередніх інстанцій стосовно того, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» є енергопостачальною компанією, оскільки природний газ є енергетичним ресурсом, колегія суддів визнає передчасним і таким, що зроблено без урахування положень чинного законодавства і доводів позивача щодо відсутності правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини 2 статті 2 ЗУ «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси».

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2019 року визначено колегію у складі: Чернота Л. Ф. головуючий суддя (доповідач), судді: Зубченко І. В., Радіонова О. О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.08.2019 року, керуючись статтями 174, 234, 235, 258, 260 Господарського процесуального кодексу України, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ на рішення Господарського суду Донецької області від 26.06.2019 року у справі №905/41/19 залишено без руху та зобов`язано заявника усунути впродовж 10-ти днів з моменту отримання ухвали, встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки: сплатити судовий збір у розмірі 38 990,71 грн. за подання апеляційної скарги та надати суду оригінал платіжного доручення про сплату судового збору за вказаними в ухвалі реквізитами.

14.08.2019 року (в межах встановленого строку) на адресу суду від Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ надійшла заява б/н від 14.08.2019 року про усунення недоліків апеляційної скарги з доданим оригіналом платіжного доручення №7007122 від 31.07.2019 року про сплату судового збору у розмірі 38 990,71 грн.

На виконання положень ч. 2 ст. 9 Закону України Про судовий збір, Східним апеляційним господарським судом перевірено у програмі Діловодство спеціалізованого суду ДСС та встановлено, що судовий збір у сумі 38 990,71 грн., сплачений за платіжним дорученням №7007122 від 31.07.2019 року зараховано до державного бюджету України, що підтверджується Випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України від 31.07.2019 року.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.08.2019 року, керуючись ст.ст. 119, 234, 235, 256, 262, 263 Господарського процесуального кодексу України, Акціонерному товариству Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ поновлено пропущений процесуальний строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Донецької області від 26.06.2019 року (повний текст складено та підписано 08.07.2019 року) у справі №905/41/19; відкрито апеляційне провадження у справі №905/41/19 та встановлено учасникам справи строк до 30.08.2019 року включно для надання суду відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання його копій та доданих до нього документів іншим сторонам у справі. Зупинено дію рішення Господарського Донецької області від 26.06.2019 року (повний текст складено та підписано 08.07.2019 року) у справі №905/41/19.

Учасники справи не скористались своїм правом, передбаченим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України, та не направили суду відзив на апеляційну скаргу.

За приписами ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Після повідомлення головуючим суддею (доповідачем) про закінчення проведення підготовчих дій в порядку статті 267 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку про можливість призначення апеляційної скарги Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ до розгляду на "02" жовтня 2019 р. о 14:30 год.

У зв`язку з перебуванням на лікарняному судді-члена колегії Радіонової О.О., розпорядженням керівника апарату Східного апеляційного господарського суду від 30.09.19 року, на підставі доповідної записки головуючого судді Черноти Л. Ф., було призначено повторний автоматизований розподіл справи №905/41/19, яким визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Чернота Л. Ф., судді: Зубченко І.В., Медуниця О.Є.

Враховуючи зміну складу суду розгляд справи розпочинається з початку відповідно до частини 14 статті 32 ГПК України.

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.28,29,48,49). Однак, представники сторін, наданими процесуальними правами не скористались та в судове засідання 02.10.2019 року не з`явились. Заяв про відкладення судового засідання не надходило.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та враховуючи те, що ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.08.2019 р. явка представників учасників справи визнавалась не обов`язковою, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю представників сторін.

Відповідно до вимог ст. 222 було складено протокол судового засідання.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, встановлено наступне.

25.09.2017 між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (постачальник) та Комунальним підприємством Покровськтепломережа (Споживач) було укладено договір постачання природного газу №3240/1718-КП-6, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями, згідно п. 1.2 договору.

Необхідний споживачу плановий обсяг природного газу, зазначений в п.2.1 цього договору, споживач визначає самостійно (п. 1.3. договору).

Відповідно до п. 1.4. договору за цим договором постачається імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на митну територію України).

Згідно п. 2.1. договору (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 11.04.2018 до договору постачання природного газу від 25.09.2017 № 3240/1718-КП-6) постачальник передає споживачу з 01.10.2017р. по 31.03.2018 (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 1044 тис. куб. м, в тому числі, у жовтні 55 тис. куб. м, у листопаді 159 тис. куб. м, у грудні 217 тис. куб. м, у січні 235 тис. куб. м, у лютому 200 тис. куб. м, у березні 178 тис. куб. м., у квітні 32,0 тис. куб.м.

Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу, згідно п. 3.7. договору.

Не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, споживач зобов`язується надати постачальнику:

- завірену копію акта про надання послуг з розподілу (транспортування) природного газу за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором газорозподільних мереж (газотранспортної системи). Разом з копію акта споживач подає за підписом уповноваженої особи інформацію стосовно детальної розбивки кількості природного газу, зазначеної в акті, за категоріями (у тому числі згідно з цим договором);

- підписані та скріплені печаткою споживача два примірники акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Відповідно до п. 5.2. договору ціна за 1000 куб. м. газу за цим договором на дату його укладення становить 7 907,20 гривень, крім того податок на додану вартість (ПДВ) 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 9 488,64 грн. (дев`ятсот тисяч чотириста вісімдесят вісім грн. 64 коп.).

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу, згідно п. 6.1. договору.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 8.2 договору сторони погодили, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 10.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, становить п`ять років.

Пунктом 12.1. договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 11.04.2018 до договору постачання природного газу від 25.09.2017 № 3240/1718-КП-6) врегульовано, що цей договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2017 по 31 травня 2018 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Договір постачання природного газу №3240/1718-КП-6 та додаткову угоду до нього підписано представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками.

Із матеріалів справи вбачається, що на підставі договору постачання природного газу від 25.09.2017 №3240/1718-КП-6 позивачем та відповідачем було підписано наступні акти приймання-передачі природного газу:

- б/н від 31.10.2017 у жовтні 2017 року на суму 534 020,66 грн.;

- б/н від 30.11.2017 у листопаді 2017 року на суму 1 618 543,74 грн.;

- б/н від 31.12.2017 у грудні 2017 року на суму 1 624 569,04 грн.;

- б/н від 31.01.2018 у січні 2018 року на суму 2 377 407,22 грн.;

- б/н від 28.02.2018 у лютому 2018 року на суму 2 012 663,89 грн.;

- б/н від 31.03.2018 у березні 2018 року на суму 2 080 298,93 грн.

Позивач зазначає, що відповідач оплату за переданий газ здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п. 6.1 договору, внаслідок чого Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулось до господарського суду Донецької області.

Відносно означених обставин спірні правовідносини були розглянуті місцевим судом в контексті приписів норм Цивільного та Господарського кодексів України, які регламентують відповідальність за прострочення виконання грошових зобов`язань та, зокрема, Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 3 листопада 2016 року №1730-VIII та Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» від 13 січня 2015 року № 85-VIII.

За змістом ст. ст. 4, 5 Господарського процесуального кодексу України, ст.15 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України правомірність і обґрунтованість задоволення позовних вимог вимагає наявності та доведеності наступної сукупності елементів: наявність у позивача захищуваного суб`єктивного права/охоронюваного законом інтересу, порушення (невизнання або оспорювання) такого права/інтересу з боку визначеного відповідача та належність (адекватність характеру порушення та відповідність вимогам діючого законодавства) застосованого способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого із вказаних елементів, що становлять предмет доказування для позивача, унеможливлює задоволення позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно вимог ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від з і дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ч.7 ст.193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст.202 Господарського кодексу України та ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено місцевим судом та не оскаржується сторонами в межах апеляційного провадження, що відповідач встановлений договором обов`язок по оплаті отриманого товару у повному обсязі та у передбачений договором строк не виконав. Перерахував на користь позивача грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за договором №4665/1617-ТЕ-6 від 26.09.2016 не в повному обсязі та з порушенням встановлених договором строків.

Вищенаведене свідчить про неналежне (із допущеним простроченням) виконання ним такого грошового зобов`язання у розумінні ст.610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач є таким, що прострочив виконання такого грошового зобов`язання у розумінні ч.1 ст.612 цього Кодексу.

За змістом ст.ст.549, 611, 625 Цивільного кодексу України та ст.ст.216-218 Господарського кодексу України наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання є право кредитора вимагати, окрім суми боргу, також і сплати нарахованих за період прострочення 3% річних, інфляційної індексації та пені, нарахування якої в розглядуваному випадку передбачено п.6.3 пп.5 договору №3240/1718-КП-6 від 25.09.2017 (том 1, а.с.16)

Частиною 1 ст.230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, згідно ч. 1 ст.549 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

У даному випадку, позивач просить стягнути пеню у розмірі 1 732 920,30 грн. за загальний період з 28.11.2017 по 23.10.2018 за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати природного газу, спожитого у жовтні 2017 березні 2018 року.

З урахуванням меж апеляційного оскарження, визначених доводами і вимогами апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку про відповідність висновків місцевого суду відносно наявності підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості у визначеній частині та нарахованих на неї 3% річних та інфляційної індексації (розрахунок яких в апеляційному провадженні не оскаржується), оскільки не вбачає підстав для виходу за межі апеляційного перегляду в порядку ч.4 ст.269 Господарського процесуального кодексу України.

Відносно аргументів скарги, стосовно неправильного застосування місцевим судом норм статті 2 ЗУ «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» від 13 січня 2015 року № 85-VIII, п. 27 ст. 1 ЗУ «Про ринок природного газу», ст. 1 ЗУ «Про електроенергетику», що зумовило невірний висновок суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення пені за період з 28.11.2017 по 23.10.2018 у сумі 1732920,30 грн., судова колегія зазначає наступне.

Згідно п. 8.2. договору у разі прострочення споживачем оплати згідно п.6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (том 1, а.с.19).

Статтею 2 вищенаведеного Закону№85-VIII встановлено мораторій на час проведення антитерористичної операції на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №747 "Про визначення гарантованих постачальників природного газу" встановлено, що гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

Місцевим господарським судом встановлено, що предметом діяльності позивача є, зокрема, постачання природного газу, організація виробництва і постачання електричної та теплової енергії (том 1, а.с.35).

Законом України "Про енергозбереження" від 1 липня 1994 року N74/94-ВР визначено, що енергозбереження це діяльність, яка спрямована на раціональне використання та витрачання первинної та перетвореної енергії і природних енергетичних ресурсів в національному господарстві і яка реалізується з використанням технічних, економічних та правових методів; паливно-енергетичні ресурси - це сукупність всіх природних і перетворених видів палива та енергії, які використовуються в національному господарстві.

Відповідно до пункту 1.5 статті 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" від 23 червня 2005 року № 2711-IV енергоносії - це кам`яне і буре вугілля, торф, інші види первинного твердого палива, кам`яновугільні брикети, інші види вторинного твердого палива, буровугільні і торф`яні брикети, газ нафтопереробки, нафтопродукти, природний газ, природні енергетичні ресурси (ядерна, гідравлічна та геотермальна енергія, інші природні ресурси), електрична і теплова енергія.

Тобто, природний газ як матеріальний об`єкт, різновид палива, в якому зосереджена енергія, придатна для практичного використання, є одним з видів енергетичних ресурсів.

З урахуванням наведеного, в силу приписів чинного законодавства Публічне акціонерне товариств "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є енергопостачальною компанією в розумінні статті 2 Закону.

Такий висновок викладений Верховним Судом у численних постановах, зокрема у постанові від 18.01.2019 у справі №913/661/18, від 10.05.2018 у справі №905/3272/16.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо (пункт 1 частини 1 статті 13 вказаного Закону).

Місцевим господарським судом встановлено і апелянт цього не спростовує, що відповідач є виробником/виконавцем житлово-комунальних послуг та здійснює свою господарську діяльність у місті Покровськ Донецької області, яке входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1275-р.

За умовами пункту 1.2 Договору, газ, який постачався за вказаним правочином, міг бути використаний відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Таким чином, встановивши, що позивач є енергопостачальною організацією, а відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг на території, де проводилася в спірний період часу антитерористична операція, суд першої інстанції дійшов правомірного і обґрунтованого висновку щодо поширення на спірні правовідносини, пов`язані із стягненням пені, мораторію, встановленого частиною другою статті 2 Закону №85-VIII.

У даному випадку дія Закону №85-VIII в силу прямої норми, за встановлених судом обставин, що позивач є енергопостачальною організацією, а відповідач є виконавцем/виробником житлово-комунальних послуг на території, де проводилася в спірний період часу антитерористична операція, поширюється на спірні правовідносини.

Доводи апелянта, що він не є енергопостачальною організацією, спростовуються зазначеними вище нормами законодавства України, а також правовими висновками Верховного Суду, які суд апеляційної інстанції враховує при розгляді спірних правовідносин у відповідності до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України.

Посилаючись в апеляційній скарзі на невірне застосування місцевим судом норм Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 р. внаслідок безпідставного наділення позивача статусом «енергопостачальної компанії», скаржник помилково дійшов висновку про визначення кола господарюючих суб`єктів, на яких розповсюджується дія ст.2 цього Закону через визначення терміна «енергопостачальна компанія» в розумінні, зокрема, визначень, наведених в Законі України «Про електроенергетику» та ст.275 Господарського кодексу України.

Апеляційний суд зазначає, що Закон України «Про електроенергетику» взагалі не підлягає застосуванню до розглядуваних спірних правовідносин, пов`язаних з поставкою природного газу, а ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 р. як спеціальна норма стосовно встановленого мораторію, містить в собі автономну категорію «енергопостачальна компанія» по відношенню до загальної ст.275 Господарського кодексу України та наведене ним тлумачення змісту зазначеної норми є таким, що відповідають меті її запровадження, враховуючи, що встановлений законодавцем мораторій на вимоги позивача до відповідача щодо спірної суми пені за своєю сутністю є компенсаційним засобом держави для виробників/виконавців житлово-комунальних послуг, так само як і ст. 8 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» запроваджено мораторій на вимоги щодо нарахування та стягнення пені з споживачів за прострочення платежів за житлово-комунальні послуги (у тому числі з газопостачання).

Так, віднесення суб`єкта до «енергопостачальної компанії» в розумінні ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 р., для цілей визначення можливості застосування мораторію, обумовлено виключно ознаками, наведеними в цій статті та не залежить від необхідної відповідності такого визначення «енергопостачальника», наведеного в ст.275 Господарського кодексу України.

Дійсно, тією мірою, якою виконавці/виробники житлово-комунальних послуг обмежені законодавчо у нарахуванні пені по відношенню до споживачів таких послуг, які знаходяться на території проведення антитерористичної операції, держава пропорційно та з урахуванням забезпечення суспільного інтересу відносно обставин, які в силу ст.ст.2, 17 Конституції України відносяться до виключної сфери компетенції/відповідальності держави (проведення антитерористичної операції). Позивач, який перебуває під державним управлінням, також обмежений в цьому праві відносно виробників/виконавців житлово-комунальних послуг на території проведення антитерористичної операції (зокрема Відповідача), що в повній мірі відповідає критеріям правомірного втручання в право мирного володіння у розумінні ст.1 Першого протоколу ратифікованої Україною Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950р.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що факт поставки природного газу позивачем відповідачу в межах договору постачання природного газу №3240/1718-КП-6 від 25.09.2017 р., заборгованість з оплати якого є підставою та базою для нарахування стягуваної пені, відповідачем не заперечується.

У той час, передбачене п.1.2 вищевказаного договору (в редакції додаткової угоди) використання такого природного газу кінцевими споживачами та спосіб поставки, що передбачає використання газотранспортних та газорозподільних мереж, дозволяє в контексті цієї ознаки, наведеної в ст.714 Цивільного кодексу України, однозначно кваліфікувати природний газ як енергоресурс.

Таким чином, твердження позивача щодо тлумачення змісту ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 р. відносно прикладів спалювання вугілля, мазуту, дров судом відхиляються як некоректні, оскільки, хоча вказані види палива поряд з природним газом і охоплюються категорією «паливно-енергетичні ресурси» в розумінні абз.5 преамбули Закону України «Про енергозбереження», але на відміну від природного газу як об`єкту за договором постачання природного газу №3240/1718-КП-6 від 25.09.2017 р., не поставляються через певний спосіб доставки (приєднану мережу), передбачений для енергоресурсів ч.1 ст.714 Цивільного кодексу України.

Наявність двох інших критеріїв застосування вищевказаної норми - статусу відповідача як виконавця житлово-комунальних послуг (теплопостачання віднесено до виду житлово-комунальних послуг на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги, що також підтверджується видом діяльності відповідача згідно з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - том 1, а.с.42-45) та надання послуг з теплопостачання на території проведення антитерористичної операції (м. Покровськ, Донецької області, яке відноситься та відносилось до таких територій на підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015р. №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» за спірний період) місцевим судом було встановлено, а скаржником не спростовано та не оскаржується.

Враховуючи викладене в даній постанові та з урахуванням змісту ст.2 Закону України №85-VІІІ від 13.01.2015 р. вбачається, що посилання скаржника на висновок Верховного Суду про передчасність кваліфікації Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз» як енергопостачальної компанії у правовідносинах, які були предметом розгляду в межах справи №913/65/18 (постанова від 16.10.2018 р.), судом до уваги не приймається через невідповідність до розглядуваного випадку, тому як, вирішення даної справи з урахуванням такого висновку було б несумісним із завданням господарського судочинства, визначеним ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанцій, встановивши усі фактичні обставини справи та надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов правомірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення пені, за таких обставин рішення суду першої інстанції в цій частині слід залишити без змін.

Згідно з ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При цьому судом апеляційної інстанції враховано, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі рішення суду відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає і судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ, у відповідності до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 86, 129, 236, 269, 270, 273, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ на рішення Господарського суду Донецької області від 26.06.2019 року (повний текст рішення складено та підписано 08.07.2019 року) у справі №905/41/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 26.06.2019 року (повний текст рішення складено та підписано 08.07.2019 року) у справі №905/41/19залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Дана постанова може бути оскаржена в порядку ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 02.10.2019 р. оголошено вступну та резолютивну частину.

Повний текст постанови складено та підписано 07.10.2019 р.

Головуючий суддя Л.Ф. Чернота

Суддя І.В. Зубченко

Суддя О.Є. Медуниця