ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2019 р. Справа№ 910/5233/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Сітайло Л.Г.

при секретарі Гуцал О.В.

за участю представників

від позивача: Ціпар С.М. - дов. № б/н від 02.01.2019р.

від відповідача: 1) Каракоць О.Р. - дов. № 4543-К-О від 23.10.2018р.

2) не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2019р.

у справі №910/5233/18 (суддя Котков О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-

Магістраль"

до 1) Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

2) Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"

про визнання правочинів недійсними

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (відповідач-1) та Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" (відповідач-2) про визнання недійсним договір фінансового лізингу № DNH2FLO6410 від 30.03.2016р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк"; визнання недійсним договір добровільного страхування наземного транспорту № DNH0UA-162U6BW від 30.03.2016р. укладений між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах" (страховик), Товариством з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" (страхувальник) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (вигодонабувач).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані договори за своїм змістом суперечать вимогам ст. 230 Цивільного кодексу України та Закону України "Про фінансовий лізинг", що є підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.06.2019р. у справі № 910/5233/18 в позові відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2019р. у справі № 910/5233/18 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Також, Товариство з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" просить поновити строк на апеляційне оскарження.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.07.2019р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" у справі № 910/5233/18 передано колегії суддів у складі: головуючий-суддя Іоннікова І.А., судді Тарасенко К.В., Разіна Т.І.

30.07.2019р. суддя Іоннікова І.А. заявила про самовідвід від розгляду справи №910/5233/18.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2019р. заяву судді Іоннікової І.А. про самовідвід від розгляду справи №910/5233/18 задоволено. Матеріали справи №910/5233/18 передано на повторний автоматизований розподіл відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Розпорядженням № 09.1-07/351/19 Північного апеляційного господарського суду від 05.08.2019 р. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку з задоволенням заяви судді Іоннікової І.А. про самовідвід від розгляду справи.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2019р. справа № 910/5233/18 передана на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. (головуючий), судді: Зубець Л.П., Пашкіна С.А.

До відкриття апеляційного провадження суддею Пашкіною С.А. було заявлено самовідвід. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.08.2019р. заяву судді Пашкіної С.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), про самовідвід у справі № 910/5233/18 задоволено. Матеріали справи № 910/5233/18 передано на повторний автоматизований розподіл для заміни судді Пашкіної С.А. у складі визначеної колегії для розгляду справи № 910/5233/18 відповідно до ст. 32 ГПК України.

Розпорядженням № 09.1-08/2913/19 Північного апеляційного господарського суду від 14.08.2019 р. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку з задоволенням заяви судді Пашкіної С.А. про самовідвід від розгляду справи.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2019р. справа № 910/5233/18 передана на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. (головуючий), судді: Зубець Л.П., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.08.2019р. задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2019р. у справі № 910/5233/18 та поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2019р. та призначено справу № 910/5233/18 до розгляду на 18.09.2019р.

03.09.2019р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача-1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Господарського суду містка Києва від 18.06.2019р. у справі № 910/5233/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Встановлено, що 18.09.2019р. представник відповідача - 2 у судове засідання не з`явились. Причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача-2.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

30.03.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" (надалі - позивач, лізингоодержувач) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (надалі - відповідач-1, банк) укладено договір фінансового лізингу № DNH2FLO6410 (надалі - договір лізингу), відповідно до п. 1.1. якого, банк здійснює придбання у власність у Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Новофарм", юридична адреса якого: 51233, Дніпропетровська обл., Новомосковський район, с. Кільчень, вул. Привокзальна, 1а, код в (надалі продавець), а потім передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від банка в платне користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу (надалі - лізинг) майно відповідно до специфікації (надалі - додаток № 1), що є невід`ємною частиною цього договору (надалі - майно).

В п. 1.2. договору лізингу визначено, що вартість майна становить 3 190 241,67 грн., ПДВ 638 048,33 грн., всього до сплати 3 828 290,00 грн.

Пунктом 1.3. договору лізингу визначено, що строк лізингу зазначений у п. 11.1. договору. Строк дії лізингу з дати підписання договору до 25.01.2019 року. Зазначений строк може бути змінений згідно пп.10.1-10.4.2 договору (п. 11.1. договору лізингу).

За умовами п. 1.5. договору лізингу для здійснення лізингоодержувачем платежів за цим договором банк відкриває рахунок 1731.

Згідно з п. 2.1. договору лізингу загальна вартість майна становить 3 828 290,00 грн. та складається з: суми авансового платежу 763 570,00 грн. та загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого лізингоодержувачу майна 3 064 720,00 грн., згідно з Графіком внесення лізингових платежів, зазначених у додатку № 2 до договору.

Пунктом п. 2.2. договору лізингу погоджено, що розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються додатком № 2.

Відповідно до п. 2.3. договору лізингу визначено, що лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, відкритий згідно п. 1.5. договору, згідно додатку № 2.

В додатку № 2 до договору лізингу «Графіку лізингових платежів» визначено, що він складається з:

- графіку відшкодування вартості майна;

- винагороди за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)" у розмірі 0,00 грн. у день укладення договору;

- винагороди за користування майном у розмірі 28% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном та 360 днів у році, в дату сплати винагороди, якою є 25 число кожного поточного місяця;

- винагороди за отримання майна у розмірі 0% від вартості майна, зазначеної в п. 1.2. договору одноразово, удень укладення договору, що становить суму 0,00 грн.

За умовами п. 2.4. договору лізингу банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір винагород та/або платежів по відшкодуванню інших витрат банка, пов`язаних з виконанням договору при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більш ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання цього договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); збільшенні ставок, діючих на момент укладання договору податків, зборів та інших передбачених чинним законодавством України платежів, що мають відношення до майна або до визначення розміру лізингової плати. При цьому банк направляє лізингоодержувачу письмове повідомлення про зміну розміру винагород та/або платежів по відшкодуванню інших витрат банка протягом 7 календарних днів з дати зміни процентної ставки. Збільшення розміру винагород та/або платежів по відношенню інших витрат банка, пов`язаних з виконанням договору у вищевказаному порядку можливо в межах кількості пунктів, на які збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

В п. п. 2.6. договору лізингу визначено, що з метою виконання зобов`язань по погашенню заборгованості лізингоодержувача перед банком, лізингоодержувач доручає банку списувати кошти зі всіх поточних рахунків лізингоодержувача та перераховувати на рахунок відкритий згідно п. 1.5. цього договору у будь-якій валюті, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, в межах сум, що підлягають сплаті банку за даним договором або підлягають сплаті страховій компанії - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгосстрах", відповідно за договором страхування та розділом 5 цього договору, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). Списання коштів здійснюється у порядку, встановленому законодавством України. У випадку недостатності або відсутності у лізингоодержувача коштів в національній валюті для погашення заборгованості (у тому числі сплати неустойки), лізингоодержувач доручає банку списати кошти в іноземній валюті, у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості в національній валюті на дату погашення, та продати списану іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України (далі - МВРУ) (за курсом МВРУ для цієї операції на дату її проведення), з відшкодуванням витрат банку на сплату зборів, комісій і вартості наданих послуг. При цьому лізингоодержувач доручає банку оформити заявку на продаж іноземної валюти на МВРУ від імені лізингоодержувача.

Відповідно до п. 3.1. договору лізингу, передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно акту прийому-передачі майна (додаток № 4), що є невід`ємною частиною цього договору, не пізніше 5 календарних днів після внесення авансового платежу, зазначеного в п. 1.4. цього договору, на рахунок відкритий згідно п. 1.5. цього договору. Строк передачі майна може змінюватись в залежності від дотримання продавцем строку поставки майна за договором купівлі-продажу укладеного між банком та продавцем, про що банк попередньо повідомляє лізингоодержувача. З моменту підписання сторонами акту, до лізингоодержувача переходять всі ризики, пов`язані з користуванням та володінням майном (у тому числі ризики, пов`язані з відшкодуванням збитків та шкоди, заподіяних третім особам внаслідок використання майна). З моменту підписання акту, лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує в повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну в результаті експлуатації майна. Ризик невідповідності майна цілям використання цього майна несе лізингоодержувач.

За умовами п. 5.1. договору лізингу, лізингоодержувач після укладання цього договору зобов`язується укласти зі страховою компанією: Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгосстрах", (надалі - страхова компанія) договір страхування строком на один рік, перебіг якого повинен починатись не пізніше дня фактичного отримання лізингоодержувачем майна на відповідальне зберігання згідно п. 9.1. цього договору, або безпосередньо у лізинг. У Договорі страхування повинне бути передбачено, що вигодонабувачем за договором є банк, та внесення змін у договір страхування без згоди банку не допускається. За договором страхування майно повинне бути застраховане на суму 3 828 290,00 грн. від наступних ризиків: пошкодження застрахованого ТЗ внаслідок стихійних явищ, падіння предметів, нападу тварин, пошкодження ТЗ внаслідок протиправних дій третіх осіб, самозаймання. Лізингоодержувач зобов`язується надати банку договір страхування та докази сплати страхового платежу в день підписання акту. З моменту передачі майна по акту відповідальність за збитки, заподіяні у зв`язку з будь-яким ушкодженням або знищенням майна, покладається на лізингоодержувача. Не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії зазначеного договору страхування лізингоодержувач зобов`язаний продовжити строк його дії на рік у встановленому законом порядку та надати банку докази цього та сплати страхової премії на другий рік. Аналогічним має бути порядок дій лізінгоодержувача зі спливом другого і кожного наступного року дії договору страхування. Загальний строк дії договору страхування повинен бути не меншим, ніж строк дії цього договору.

Додатком № 1 до договору лізингу (специфікація) сторони погодили, що об`єктом фінансового лізингу є: культиватор Case IH Tiger Mate II 60,5 18,44 м, новий, № YCD071847, 2013 р.в., вартістю 1 768 934,00 грн. та культиватор Case IH Tiger Mate II50,5 15,39 м, новий, № YCD072630, 2014 р.в., вартістю 2 059 356,00 грн.

На виконання умов договору фінансового лізингу № DNH2FLO6410 від 30.03.2016р. банк передав, а лізингоодержувач прийняв у лізинг майно: культиватор Case IH Tiger Mate II 60,5 18,44 м, новий, № YCD071847, 2013 р.в., вартістю 1 768 934,00 грн. та культиватор Case IH Tiger Mate II50,5 15,39 м, новий, № YCD072630, 2014 р.в., вартістю 2 059 356,00 грн., що підтверджується актом прийому-передачі майна. Вказаний акт підписаний обома сторонами без заперечень та скріплений печатками сторін.

31.03.2016р. сторонами складено акт прийому майна на відповідальне зберігання за яким банк передав, а лізингоодержувач прийняв у відповідальне зберігання вищезазначене майно. Вказаний акт підписаний обома сторонами без заперечень та скріплений печатками сторін.

30.03.2016р. між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах" (надалі - страховик), Товариством з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" (надалі - страхувальник) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (надалі - вигодонабувач) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № DNH0UA-162U6BW (надалі - договір страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користування та розпорядженням наземним транспортним засобом, що належить йому на правах власності, повного господарського відання, оперативного управління або інших законних підставах.

За умовами п. 5 договору страхування майном, що страхується є: культиватор Case IH Tiger Mate II 60,5 18,44 м, новий, № YCD071847, 2013 р.в., вартістю 1 768 934,00 грн. та культиватор Case IH Tiger Mate II50,5 15,39 м, новий, № YCD072630, 2014 р.в., вартістю 2 059 356,00 грн.

Позивач при зверненні з позовом зазначав, що під час укладення спірних договорів його було введено в оману щодо умов даних договорів, зокрема в частині того, що відповідач-1, передаючи майно в лізинг, не був його власником; умовами договору фінансового лізингу встановлено право лізингодавця змінювати розмір лізингового платежу при коливанні валютного курсу, що не відповідає вимогам Закону України "Про фінансовий лізинг", а договір страхування не був направлений на реальне настання правових наслідків, так як укладений раніше дати передачі майна в лізинг та оплати страхової суми, звернувся до суду з позовом про визнання даних договорів недійсними.

В подальшому позивач також зазначив про порушення вимог статті 203 Цивільного кодексу України.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договору фінансового лізингу № DNH2FLO6410 від 30.03.2016р. та договору добровільного страхування наземного транспорту № DNH0UA-162U6BW від 30.03.2016р.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтю 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору заснована на свободі волевиявлення, а останнє, у свою чергу, спирається на свободу волі, що реалізується за допомогою диспозитивності норм цивільного права. Під диспозитивністю прийнято розуміти засновану на нормах даної галузі права юридичну свободу суб`єкта цивільних правовідносин здійснювати свої суб`єктивні права за своїм розсудом.

Таким чином, правовими засобами закріплення свободи договору традиційно розуміють норми-принципи, які проголошують свободу договору, свободу підприємницької діяльності та диспозитивні норми права, в яких втілено даний принцип.

Важливим елементом свободи договору є воля та її зовнішній вираз - волевиявлення.

Наявність укладених між позивачем та відповідачами оспорюваних договорів та факт їх виконання свідчить про те, що обидві сторони бажали укласти вказані договори, і що їхній зовнішній вираз волі (волевиявлення) відповідало внутрішній волі.

За змістом ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, сторони, за результатами досягнення згоди з усіх істотних умов договору уклали сам договір фінансового лізингу та договір страхування майна, що передається в лізинг, які стали обов`язковими для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (ч. 2 ст. 806 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про страхування" та статті 979 Цивільного кодексу України, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору

Відповідно до ст. 982 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Згідно з частинами 3, 4 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування повинен містити:

- назву документа; - назву та адресу страховика; - прізвище, ім`я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; - прізвище, ім`я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; - зазначення предмета договору страхування; - розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; - розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; - перелік страхових випадків; - розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; - страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); - строк дії договору; - порядок зміни і припинення дії договору; - умови здійснення страхової виплати; - причини відмови у страховій виплаті; - права та обов`язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; - інші умови за згодою сторін; - підписи сторін.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про страхування", правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування. Уповноважений орган має право відмовити у видачі ліцензії та реєстрації правил чи змін та (або) доповнень до них, якщо подані правила страхування або зміни чи доповнення до них суперечать чинному законодавству, порушують чи обмежують права страхувальника або не відповідають вимогам цієї статті.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в обман щодо обставин, які мають істотне значення. Якщо особа, яка вчинила правочин (ч. 1 ст. 229 ЦК України), помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Як на підтвердження введення відповідачами позивача в оману, позивач посилається на непогодження з окремими пунктами договорів.

Однак, позивачем не надано жодних доказів щодо введення його в оману відповідачами при укладанні спірних договорів.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину в тому числі з підстав введення позивача в оману під час укладення оскаржуваних договорів.

Щодо доводів позивача про те, що ПАТ КБ "Приватбанк" не мав права укладати оскаржуваний договір фінансового лізингу, так як не був власником майна, з підстав того, що не отримав свідоцтво про реєстрацію майна за собою, то вони вірно не взяті судом до уваги, оскільки відповідно до статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами п. 3.8. договору купівлі-продажу майна № DNH2FLO6410 від 30.03.2016 року, укладеного між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Новофарм" перехід до покупця (банку) права власності на майно відбувається в момент підписання акту.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно специфікації та акту прийому-передачі майна № 1 від 31.03.2016р. Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Новофарм" передало, а банк прийняв у власність майно (культиватор Case IH Tiger Mate II 60,5 18,44 м, новий, № YCD071847, 2013 р.в., вартістю 1 768 934,00 грн. та культиватор Case IH Tiger Mate II50,5 15,39 м, новий, № YCD072630, 2014 р.в., вартістю 2 059 356,00 грн.).

Отже, після підписання акту прийому-передачі № 1 від 31.03.2016р. до банку перейшло право власності на майно: культиватор Case IH Tiger Mate II 60,5 18,44 м, новий, № YCD071847, 2013 р.в., вартістю 1 768 934,00 грн. та культиватор Case IH Tiger Mate II50,5 15,39 м, новий, № YCD072630, 2014 р.в., вартістю 2 059 356,00 грн.

В свою чергу, положення Порядку відомчої реєстрації та зняття з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.07.2009р. № 694 та Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009р. № 1200, на які посилається позивач, в обґрунтування своєї позиції, лише регулюють та встановлюють обов`язки продавців та покупців транспортних засобів (зняття з реєстраційного обліку, реєстрації транспортного засобу, тощо) і не пов`язують момент реєстрації транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах із набуттям особою права власності на нього.

Крім того, слід зазначити, що розділом 2 договору лізингу сторонами погоджені умови щодо лізингових платежів, у тому числі винагорода за відкриття рахунку, винагорода за отримання в лізинг майно у розмірі 0% від вартості майна, винагорода за користування майном у розмірі 28 % річних від суми залишку несплаченої вартості майна, тощо.

Додатком № 2 до договору лізингу сторони узгодили графік лізингових платежів.

Таким чином, твердження позивача щодо приховування банком умов щодо складу та порядку нарахування лізингових платежів є необґрунтованими, оскільки підписанням спірного договору лізингу, з додатками, сторони погодили вказані умови.

Також, судом відхиляються доводи позивача щодо незаконності умов договору в частині права лізингодавця змінювати розмір винагороди в залежності від коливання валютного ринку, оскільки коригування лізингових платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України.

Тобто, сам факт встановлення договором права лізингодавця здійснювати коригування лізингових платежів не свідчить про недійсність договору, тим більш, що, виходячи з принципу свободи договору, позивач мав можливість узгодити умови договору, заперечити проти тієї його частини, яка, на його думку, є несправедливою або покладає на нього надмірні зобов`язання або ж взагалі відмовитись від укладання даного договору, якщо запропоновані умови його не влаштували.

При цьому, позивач не лише підписав оскаржуваний договір лізингу без будь-яких зауважень, а й прийняв майно у лізингове користування, користується об`єктами лізингу та здійснив платежі за договором. Не містять матеріали справи і доказів звернення позивача в період дії спірних договорів до відповідачів з проханням внести зміни/доповнення до договорів або надати будь-які роз`яснення щодо умов, пунктів таких договорів, тощо.

Також , суд зазначає, що у разі використання лізингодавцем свого права на коригування лізингових платежів, то правильність чи відповідність умовам договору відповідних розрахунків, оцінюється судом у спорі про наявність чи відсутність заборгованості за договором.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору добровільного страхування наземного транспорту № DNH0UA-162U6BW від 30.03.2016р.

Оскаржувані договори містять всі необхідні умови, визначені положеннями чинного законодавства, відтак, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов. Зміст зазначених правочинів не суперечить законодавству України та актам прийнятих відповідно до нього, не суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Спірні договори підписані позивачем без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження ним всіх умов, які містяться в таких договорах.

Позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували той факт, що положення спірних договорів суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не доведена відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, або укладення його шляхом введення в обману.

Отже, спірні правочини спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочинів є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим положеннями статті 203 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2019р. у справі № 910/5233/18 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2019р. у справі № 910/5233/18 - без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Техно-Магістраль".

3. Матеріали справи № 910/5233/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Л.П. Зубець

Л.Г. Сітайло