ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" вересня 2019 р. м. Вінниця Cправа № 902/593/19

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючий суддя Міліціанов Р.В.

при секретарі Незамай Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (вул. Дружби народів, 1, смт. Новогуйвинське, Житомирської області, 12441, ідентифікаційний код 07620094)

до: Державного підприємства "45 Експериментальний механічний завод", (вул. Червоноармійська (Стрілецька), буд. 57, м. Вінниця, Теплицький район, Вінницька обл., 21100, ідентифікаційний код 08341806)

про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних в сумі 150 688, 47 грн.

за участю представників:

позивача, ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Нов-Волинським МРВ УМВС України в Житомирській області від 28.05.2004 року, керівник згідно наказу № 272-ОД від 18.09.2019 року

відповідача, не з`явився

В С Т А Н О В И В :

23.07.2019 до Господарського суду Вінницької області надійшов позов Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" до Державного підприємства "45 Експериментальний механічний завод" про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних в сумі 150 688, 47 грн.

В якості підстави заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до рішення Господарського суду Вінницької області від 25.07.2017 у справі №902/424/17 стягнуто з Державного підприємства "45 Експериментальний механічний завод" 220 000, 00 грн. основного боргу, 420 000,00 грн. штрафу та 9600 грн. відшкодування витрат зі сплати судового збору.

ДП "45 Експериментальний механічний завод" грошові зобов`язання відповідно до наказу Господарського суду Вінницької області від 11.08.2017 у справі №902/424/17 виконано частково та станом на дату подання позову, заборгованість відповідно до даного наказу становить 429 600,00 грн.

Ухвалою суду від 29.07.2019 відкрито провадження у справі №902/593/19 в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду по суті в судовому засіданні на 20.08.2019.

13.08.2019 та 15.08.2019 на адресу суду від відповідача надійшов відзив №249 від 13.08.2019 на позовну заяву з додатками.

В судовому засіданні 20.08.2019 рок судом постановлено ухвалу про оголошення перерви у розгляді справи до 25.09.2019, на підставі ч. 2 ст. 216 ГПК України, яка занесена до протоколу судового засідання від 20.08.2019.

Ухвалою суду від 23.08.2019 року повідомлено сторін про наступну дату судового засідання.

На визначену судом прибув представник позивача. Відповідач своїм правом участі в судовому засіданні не скористався про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав.

Суд зазначає, що про дату, час та місце судового засідання відповідач повідомлявся належним чином ухвалою суду від 23.08.2019 року, яка надсилалась рекомендованою кореспонденцією.

При цьому обізнаність відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання підтверджується поштовим повідомленням № 232, яке наявне в матеріалах справи.

За таких обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але останній не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні.

Ст. 248 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

При цьому, ст.ст. 42, 46 ГПК України зобов`язують сторони користуватись рівними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми ст.ст. 182, 183 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами.

Положеннями ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України визначено, що, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Ч. 1 ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Будь-яких письмових заяв і клопотань на день розгляду справи від відповідача до суду не надійшло.

У зв`язку з вищезазначеним, справа розглядається у відповідності до ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 25.09.2019 року в межах дня оголошувалась перерва. Після закінчення перерви представник позивача в судове засідання не з`явився.

Суд розглянув матеріали справи, з`ясував фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, та встановив наступне.

Як вбачається із позовної заяви позивач в якості підстави заявлених позовних вимог зазначає, що відповідно до рішення Господарського суду Вінницької області від 25.07.2017 року у справі №902/424/17 стягнуто з Державного підприємства "45 Експериментальний механічний завод" 220 000, 00 грн основного боргу, 420 000,00 грн. штрафу та 9 600,00 грн. відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Однак, ДП "45 Експериментальний механічний завод" грошові зобов`язання відповідно до наказу Господарського суду Вінницької області від 11.08.2017 року у справі № 902/424/17 виконано частково та станом на дату подання позову, заборгованість відповідно до даного наказу становить 429 600,00 грн.

З огляду на вказане, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з ДП "45 Експериментальний механічний завод" інфляційних втрат та трьох процентів річних в сумі 150 688, 47 грн на підставі ст. 625 ЦК України.

У відзиві на позовну заяву відповідач вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та просить суд відмовити в їх задоволенні, в вказуючи на те, що позивачем невірно обраховано заявлені штрафі санкції та невірно зазначено період їх нарахування.

Також, вказує, що сума основного боргу в розмірі 220 000,00 грн сплачена в повному об`ємі, а отже подальші нарахування інфляційних втрат та 3% річних є безпідставними.

В судовому засіданні 25.09.2019 року оглянуто матеріали справи № 902/424/17 за позовом Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" до Державного підприємства "45 Експериментальний механічний завод" про стягнення 663386,3 грн згідно договору купівлі-продажу.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 29.04.2016 року між Державне підприємство "Житомирський бронетанковий завод" (Покупець) та Державним підприємством "45 експериментальний механічний завод" (Продавець) укладено договір купівлі-продажу № 165.

Відповідно до п. 1.1. Договору Продавець, зобов`язався передати у власність Покупцю, а Покупець зобов`язався прийняти та своєчасно оплатити комплект запчастин (товар) за ціною, у кількості, які вказані в специфікації - додатку № 1 до цього договору Специфікація є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п. 1.3. Договору , сума договору складає 1500000,53 грн, в т.ч. ПДВ 20% 250000,99 грн.

Відповідно до п. 2.2. договору, приймання-передача товару здійснюється до 25 червня 2016 року.

Датою передачі товару вважається дата підписання акту приймання-передачі (або дати виписки видаткової накладної) (п. 2.3. Договору).

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що оплата товару по договору здійснюється покупцем передоплатою 100% впродовж п`яти робочих днів з моменту підписання договору.

Розділом 4 Договору визначено відповідальність сторін, зокрема п. 4.2. передбачено, що в разі недотримання умов, визначених у п. 2.2. договору, продавець зобов`язаний повернути покупцю суму передоплати (авансу) впродовж 5 днів з дня порушення умов договору. Пунктом. 4.3. договору передбачено, що у разі прострочення термінів оплати товару покупець сплачує продавцю пеню у розмірі 0,1% за кожен день прострочення термінів оплати від загальної суми заявленої партії товару, а п. 4.4. цього договору визначено, що у випадку порушення п.4.2. договору, продавець сплачує покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення з повернення. У разі прострочення більше ніж на 15 календарних днів, продавець сплачує покупцю штраф у розмірі 100% від суми заборгованості.

Відповідно до специфікації № 1 - додатку до договору купівлі-продажу № 165 від 29.04.2016 року, передається товар (насос СВН-80.00.000 та насос СВН ЦВС-30.50.000) на суму 1500000,53 грн.

На виконання договору купівлі-продажу № 165 від 29.04.2016 року між сторонами підписано Додаткову угод № 1 відповідно до умов якої, сторони виклали п. 4.2. договору в наступні редакції: "У разі недотримання умов, визначених у п. 2.2. Договору, продавець зобов`язаний повернути покупцю частину передоплати (авансу) в сумі 1000000,53 грн упродовж п`яти робочих днів з дня порушення умов договору, та решту передоплати (авансу) в сумі 500000,00 грн до 01.08.2016 року".

На підставі платіжного доручення № 3303 від 12.05.2016 року позивачем перераховано відповідачу грошові кошти в сумі1500000,53 грн.

Однак, відповідачем не поставлено позивачу товар, як це було передбачено вищевказаними умовами договору купівлі-продажу № 165 від 29.04.2016 року.

В подальшому відповідачем здійснено часткове повернення суми попередньої оплати, що стверджується наявними в матеріалах справи № 902/424/17 банківськими виписками по рахунку, а саме: 29.06.2016 року - 1000000,53 грн, 03.08.2016 року - 80000,00 грн, 11.11.2016 року - 100000,00 грн, 01.12.2016 року - 100000,00 грн.

11.01.2017 року позивачем на адресу відповідача надіслано лист № 16 з вимогою повернення 220000,00 грн попередньої оплати.

Однак, вказаний лист залишений відповідачем без відповіді та задоволення.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу № 165 від 29.04.2016 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення про стягнення 663386,30 з яких 220000,00 грн основної заборгованості, 23386,30 грн пені, 420000,00 грн штрафу.

Рішенням суду від 25.07.2017 року по справі № 902/424/17 позов задоволено частково, на суму 640000,00 грн. та стягнуто з Державного підприємства "45 експериментальний механічний завод" на користь Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" 220000,00 грн основного боргу, 420000,00 грн штрафу та 9600,00 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору. Також в рішенні припинено провадження у справі в частині стягнення 23386,30 грн пені (а.с. 17-22, т. 1).

11.08.2017 року на виконання вказаного рішення у справі № 902/424/17 видано наказ який надіслано на адресу стягувача (а.с. 23, т. 1).

22.11.2017 року, на підставі заяви про примусове виконання рішення суду за вих. №01-11/3528, відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області винесено постанову про прийняття виконавчого провадження серії ВП № 54875942 від 22.11.2017 року по виконанню наказу Господарського суду Вінницької області від 11.08.2017 року (а.с. 24-35, т. 1).

За твердженнями позивача, в процесі виконавчого провадження відповідачем по справі № 902/424/17 частково погашено заборгованість на загальну суму 220 000,00 грн, що підтверджується виписками по особовому рахунку, які наявні в матеріалах справи № 902/593/19 (а.с. 26-37, т. 1).

Розмір заборгованості відповідача перед позивачем по справі № 902/424/17 на час подання позовної заяви про стягнення штрафних санкцій становить 429 600,00 грн (649 600,00 грн -220 000,00).

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з ДП "45 Експериментальний механічний завод" інфляційних втрат в сумі 120 853,52 грн та трьох процентів річних в сумі 29 834,95 грн на підставі ст. 625 ЦК України.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України (далі ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України)

Як зазначалось вище, рішенням Господарського суду Вінницької області від 25.07.2017 року у справі № 902/424/17 стягнуто з відповідача на користь позивача 220000,00 грн основного боргу, 420000,00 грн штрафу та 9600,00 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору. Також в рішенні припинено провадження у справі в частині стягнення 23386,30 грн пені.

Вказаним рішенням суду у справі № 902/424/17 встановлено та підтверджено обґрунтованість заявленого позивачем позову про стягнення заборгованості в зв"язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором, в зв`язку з чим дане рішення в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України є преюдиціальним для розгляду цієї справи, у тому числі й в частині підтвердження наявності заборгованості відповідача за вказаний період, виходячи із якої позивачем нараховано 3% річних та інфляційні втрати.

З матеріалів справи слідує, що рішення Господарського суду Вінницької області від 25.07.2017 року у справі № 902/424/17 відповідачем виконано частково на суму 220 000,00 грн, що підтверджується виписками по рахунку (а.с. 26-37, т. 1).

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з приписами частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.

Вказана правова позиція відображена в постановах Верховного Суду України від 14.11.2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 р. у справі № 3-142гс11 та від 17.02.2016 р. у справі № 905/3137/14-908/5775/14, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.03.2018 р. у справі № 910/663/17.

Тобто, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.05.2018 р. у справі № 914/1487/17, від 20.06.2018 р. у справі № 905/2135/17).

Крім того, позивачу слід розмежовувати вимоги виконання яких прямо випливає із судового рішення, а також ті зобов`язання, необхідність примусового виколнання яких лише підтверджено судом.

Зокрема, обов`язок відшкодування судових витрат в сумі 9 600,00 грн вперше визначено Рішенням Господарського суду Вінницької у справі № 902/424/17, тому строк його виконання та визначення відповідальності згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України безпосередньо залежить від дати набрання рішенням законної сили.

Водночас, стягнення суми основного боргу жодним чином не впливає на початок обчислення такої відповідальності, оскільки строки виконання даного зобов`язання випливають з положень Договору купівлі - продажу №165 від 29.04.2016 року.

А саме п.п. 2.2., 3.1. Договору, з урахуванням Додаткової угоди №1.

Таким чином, суд вважає, що вимоги щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання основного зобов`язання та відносно сплати судових витрат є правомірними, оскільки відповідають вимогам чинного законодавства.

В той же час детально досліджуючи наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, судом встановлено наявність помилки при зазначенні періодів нарахування останніх.

Зокрема, позивачем зазначено початок періоду нарахування 3 % річних та інфляційних втрат з наступного дня, після прийняття рішення у справі № 902/424/17, а саме з 26.07.2017 року.

Однак, суд виходить з того, що обов`язковість виконання судових рішень обумовлює необхідність їх виконання не пізніше наступного дня набрання судовим рішенням законної сили.

Так, на підставі ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Тому суд зазначає, що підстави нараховувати останні виникли починаючи з 12.08.2017 року, датою наступною від дати коли рішення господарського суду набрало законної сили (11.08.2019 року, що відображено у Єдиному державному реєстрі судових рішень).

Заперечення відповідача стосовно позову наведенні у відзиві на позовну заяву, які за своє суттю зводяться до тверджень щодо відсутності підстав для задоволення позову у зв`язку з тим що, сума основного боргу в розмірі 220 000, 00 грн станом на 28.03.2018 рік сплачена в повному об`ємі, а отже подальші нарахування інфляційних втрат та 3% річних є безпідставними.

Однак суд виходить з того, що погашення заборгованості в процесі виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду Вінницької області від 11.08.2017 року у справі № 902/424/17 в сумі 220 000,00 грн здійснювалось за черговістю погашення вимог за грошовим зобов`язанням відповідно ст. 534 ЦК України.

Статтею 534 ЦК України встановлено черговість погашення вимог за грошовим зобов`язанням. У разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Положення укладеного сторонами Договору купівлі - продажу №165 від 29.04.2016 року не містять особливих умов стосовно порядку розподілу грошових коштів, які надходять в рахунок погашення заборгованості.

Враховуючи викладене, твердження відповідача. що сума основного боргу в розмірі 220 000, 00 грн сплачена в повному об`ємі оцінюються критично, оскільки відповідно нормам вищезазначеного законодавства сума основного боргу зараховується у третю чергу уже після погашення нарахованих штрафних санкцій.

Тобто, в результаті перерахування відповідачем грошових коштів відбулося погашення судових витрат в сумі 9 600,00 грн., обов`язок сплати яких виник саме на підставі судового рішення, та частково - штрафу в сумі 210 400,00 грн.

При цьому, щодо нарахування відповідальності у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат на прострочения сплати штрафу суд зазначає, що нормами чинного законодавства не передбачено такого виду нарахування.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання

Згідно зі статтею 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на такі основні види: цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну (рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2001 від 30.05.2001 р. у справі № 1-22/2001).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Тобто, зміст ст. 61 Конституції України у контексті цивільної відповідальності зводиться до того, що до суб`єкта правопорушення за одне й те саме правопорушення не може бути двічі застосована цивільна відповідальність (тобто, двічі один із її підвидів).

Позивач помилково тлумачить правові висновки Верховного Суду при нарахуванні 3% річних та інфляційних втрат, ототожнюючи їх з можливістю нарахування відповідальності за ч. 2 ст. 625 ЦК України на прострочений розмір штрафу.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 916/190/18 від 04.06.2019 року визначила, що розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не змінює цивільне або господарське зобов`язання, у тому числі в частині строків його виконання. Натомість таке розстрочення або відстрочення унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом.

При цьому розстрочення виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання відповідача, а тому не звільняє останнього від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.

Матеріали справи направлено на новий судовий розгляд, тобто Верховним Судом не прийнято остаточного судового рішення та не вказано на можливість застосуванняч. 2 ст. 625 ЦК України до простроченого зобов`язання зі сплати штрафних санкцій.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму штрафу, стягнутого згідно судового рішення, задоволенню не підлягають.

Здійснивши за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН" обрахунок відсотків річних та інфляційних втрат з урахуванням допущених позивачем помилок та у межах предмету позову, судом отримано їх в наступному розмірі:

3% річних на суму судових витрат 9 600,00 грн. за період з 12.08.2017 - 26.03.2018 рр. (по день перерахування коштів) становить 179,11 грн; інфляційні втрати - 845,72 грн.

3% річних на суму основного боргу 220 000,00 грн. за період з 12.08.2017 - 17.07.2019 рр. (кінцева дата визначена у розрахунку ціни позову) становить 12 747,95 грн; інфляційні втрати - 41 476,14 грн.

Отже, сукупно розмір правомірно нарахованих 3% річних становить: 12 927,06 грн; інфляційні втрати - 42 321,86 грн, який є меншим ніж заявлений позивачем до стягнення.

Отже, вказана сума 3% річних та інфляційних втрат підлягає стягненню з відповідача.

Таким чином, підлягають до стягнення з відповідача відсотків річних та інфляційні втрати в загальні сумі 55 248,92 грн.

Решта відсотків річних та інфляційні втрати в загальному розмірі 95 439,55 грн (16 907,89 грн 3 % річних + 78 531,66 грн інфляційних втрат) заявлені безпідставно та задоволенню судом не підлягають.

За змістом ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з врахуванням вищевикладених мотивів щодо часткової відмови в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.129 ГПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, вимоги задоволено в сумі 55 248,92 грн., що становить 36,66% ціни позову, позивачем сплачено 2 260,33 грн. судового збору, то з відповідача слід стягнути 828,64 грн на відшкодування судових витрат зі сплати судового збору.

Судові витрати в сумі - слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 91, 113, 118, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "45 Експериментальний механічний завод", (вул. Червоноармійська (Стрілецька), буд. 57, м. Вінниця, Теплицький район, Вінницька область, 21100, ідентифікаційний код 08341806) на користь Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (вул. Дружби народів, 1, смт. Новогуйвинське, Житомирська область, 12441, ідентифікаційний код 07620094) 12 927,06 грн 3% річних, 42 321,86 грн інфляційних втрат та 828,64 грн - відшкодування витрат зі сплати судового збору.

3. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 16 907,89 грн 3 % річних та 78 531,66 грн інфляційних втрат - відмовити.

4. Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 431,69 грн - залишити за позивачем.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

6. Примірник повного судового рішення надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Північно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Вінницької області.

Повне рішення складено 30 вересня 2019 р.

Суддя Міліціанов Р.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу - вул. Дружби народів, 1, смт. Новогуйвинське, Житомирської області, 12441

3 - відповідачу - вул. Червоноармійська (Стрілецька), буд. 57, м. Вінниця, Теплицький район, Вінницька обл., 21100