ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2019 р. Справа№ 910/13380/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2019

у справі №910/13380/18 (суддя І.І. Борисенко)

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

до: 1. Акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк»;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Лайн Груп»

про визнання недійсним пункту 2.2 договору гарантії та стягнення 177 790,64 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк» (далі - АТ «КІБ», відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Лайн Груп» (далі - ТОВ «Бізнес Лайн Груп», відповідач-2) про визнання недійсним пункту 2.2 договору про надання гарантії №G1051/16 від 29.11.2016 та стягнення з АТ «КІБ» 177 790,64 грн за гарантією №G1051/16 від 29.11.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що правочин, з урахуванням оспорюваного пункту договору, не направлений на настання реальних наслідків, оскільки визначена в п. 2.2 договору подія, а саме, розміщення відповідачем-2 грошового забезпечення на відповідному рахунку банку, може і не настати. У зв`язку з тим, що вказана умова договору має бути визнана недійсною, позивач вважає, що відповідач-1 неправомірно відмовив йому у виплаті грошової суми за гарантією, мотивуючи свою відмову тим, що гарантія не набрала чинності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.04.2019 у справі №910/13380/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту невідповідності в момент вчинення спірного договору умов п. 2.2 гарантії положенням чинного законодавства, у тому числі приписам Цивільного кодексу України, на які посилається позивач у позовній заяві; невиконання відповідачем-2 умов п. 2.2. договору про надання гарантії щодо розміщення грошового покриття не свідчить про укладення правочину без наміру його реального виконання та не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання оспорюваного пункту договору недійсним; станом на дату складання адресованої гаранту вимоги не сплив строк відповіді відповідача-2 на претензію, відповідно до приписів ч. 6 ст. 222 Господарського кодексу України; гарантія не розповсюджується на виплати штрафних санкцій та відшкодування збитків у будь-якому вигляді; матеріли справи не містять доказів внесення принципалом суми грошового забезпечення (покриття), що передбачено пунктом 2.2 договору про надання гарантії, у зв`язку з чим гарантія не набула чинності та у гаранта не виник обов`язок щодо виплати суми гарантії.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом було прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт зазначав, що положеннями договору про надання гарантії не визначено часові рамки події - здійснення принципалом розміщення грошового покриття на відповідних рахунках банку, а тому вказану умову договору не можна вважати ані строком, ані терміном у розумінні цивільного законодавства, оскільки така умова не є подією, яка неминуче має настати та залежить від дій або бездіяльності принципала щодо внесення ним грошового покриття на рахунок банку, що може бути способом уникнення відповідача-2 від відповідальності та не супроводжується наслідками для відповідача-1 у вигляді сплати гарантії; договір гарантії, з урахуванням змісту оспорюваного пункту договору, не спрямований на настання реальних наслідків; зміст оспорюваного пункту договору суперечить умовам вказаного правочину про те, що надана в межах цього договору гарантія є безумовною та безвідкличною, а також суперечить загальним засадам цивільного законодавства, принципам та меті гарантії як інституту цивільного права; суд безпідставно дійшов висновку про невнесення принципалом грошового покриття відповідно до п. 2.2 договору про надання гарантії за відсутності такого договору у матеріалах справи.

Крім того, апелянт наголошував на безпідставності висновків суду про те, що станом на час звернення позивача з вимогою до банку-гаранта не було доведено, що відповідач-2 порушив свої зобов`язання за договором та не має можливості їх виконати; факт порушення відповідачем-2 зобов`язань за договором (факт настання гарантійного випадку) встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 у справі №910/4679/18; право бенефіціара на звернення з вимогою до банку-гаранта жодним чином не пов`язано з моментом отримання відповіді на претензію, яка була адресована позивачем відповідачеві-2 у зв`язку з невиконанням останнім своїх обов`язків за договором про закупівлю та в розумінні ч. 2 ст. 222 Господарського кодексу України є правом, а не обов`язком особи, чиї права порушено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2019 у справі №910/13380/18, розгляд апеляційної скарги призначено на 21.08.2019, встановлено АТ «КІБ» та ТОВ «Бізнес Лайн Груп» строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Відповідач-1 скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач-1 наголошував на тому, що оспорюваним пунктом встановлено термін дії гарантії; позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що оспорюваний пункт договору суперечить нормам цивільного законодавства, не довів відсутність необхідного обсягу волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину, а також не спрямованість будь-якої із сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним договором; в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що позивач, як бенефіціар, отримавши банківську гарантію та не погоджуючись з оспорюваним пунктом гарантії, звертався до відповідача з вимогами про внесення змін до умов гарантії; невиконання відповідачем-2 правочину в частині внесення грошового покриття не означає, що укладено фіктивний правочин та не тягне наслідків у вигляді визнання відповідної умови договору недійсною.

Також відповідач-1 вказував на безпідставність вимоги позивача про сплату гарантії, оскільки станом на дату складання вимоги не сплив строк відповіді відповідача-2 на претензію відповідно до приписів ч. 6 ст. 222 Господарського кодексу України; позивачем не доведено, що відповідач-2 не мав можливості виконати свої зобов`язання, передбачені договором про закупівлю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.08.2019 розгляд апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2019 у справі №910/13380/18 відкладено на 02.10.2019, зобов`язано АТ «КІБ» та ТОВ «Бізнес Лайн Груп» надати суду належним чином засвідчену копію Договору про надання гарантії №G1051/16 від 29.11.2016.

02.09.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від АТ «КІБ» надійшло клопотання про надання документів на виконання вимог вищевказаної ухвали, а саме, належним чином засвідченої копії Договору про надання гарантії №G1051/16 від 29.11.2016.

02.10.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про долучення копії постанови Верховного Суду від 04.07.2019 у справі №910/1586/18.

У судове засідання відповідач-2 явку свого уповноваженого представника повторно не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача-2, враховуючи, що останній не повідомив про поважність причин нез`явлення до суду апеляційної інстанції, колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за відсутності вказаної особи.

У судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача-1 проти вимог апеляційної скарги заперечив, вважає її безпідставною та необґрунтованою, у зв`язку з чим просив суд апеляційної інстанції відмовити в її задоволенні, а судове рішення залишити без змін.

02.10.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 19.12.2016 між АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» (у тексті договору - покупець) та ТОВ «Бізнес Лайн Груп» (у тексті договору - постачальник) було укладено договір про закупівлю №ПР/Е-161031/НЮ (надалі - договір закупівлі), відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити покупцеві комплекс обладнання для технічного переоснащення ВРУ 154 кВ, ВРУ 35 кв, ЗРУ 6 кВ ПС Батуринська з супроводжувальними послугами з монтажу (далі - товар), в кількості та в терміни згідно зі специфікацією (Додаток 1), а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно оплатити його.

Відповідно до пункту 3.5 договору закупівлі постачальник зобов`язується надати послуги протягом 30 днів після поставки товару, відповідно до отриманої письмової заявки від покупця, але не пізніше 30.11.2017.

Згідно з пунктом 13.1 договору закупівлі постачальник під час укладення договору надає забезпечення виконання договору у вигляді оригіналу банківської гарантії на суму, що становить 1% від вартості договору, а саме 177 790,64 грн.

Пунктом 13.5 договору закупівлі встановлено, що забезпечення виконання договору про закупівлю не повертається постачальнику та підлягає перерахуванню на рахунок покупця у разі прострочення поставки та надання супроводжувальних послуг більш ніж на 15 днів.

Як встановлено місцевим господарським судом, на виконання пункту 13.1 договору закупівлі, відповідачем-1 - АТ «КІБ» було надано Гарантію №G1051/16 від 29.11.2016 (надалі - Гарантія).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні було помилково ототожнено умови Гарантії з договором про надання банківської гарантії.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що 29.11.2016 між АТ «КІБ» (у тексті договору - гарант) та ТОВ «Бізнес Лайн Груп» (у тексті договору - принципал) було укладено договір №G1051/16 про надання банківської гарантії (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого гарант в забезпечення належного виконання принципалом своїх зобов`язань перед РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» (у тексті договору - бенефіціар), відповідно до повідомлення про намір укласти договір на закупівлю: код ДК 016:2010-27.12.1 - Апаратура електрична для комутації чи захисту електричних кіл на напругу більше ніж 1000В (код ДК 021-2015 31214 - Розподільні пристрої) Технічне переоснащення ВРУ 154 кВ. ВРУ 35 кВ. ЗРУ 6 кВ ПС Батуринська з супроводжувальними послугами з монтажу (далі - основне зобов`язання), зобов`язується надати бенефіціару безвідкличну банківську гарантію (далі - Гарантія) за формою, наведеною у Додатку №1 до цього договору, який є його невід`ємною складовою частиною.

Згідно з п. 2.1 договору гранична сума відповідальності за гарантією, що надається відповідно до п. 1.1 цього договору, складає 177 790,64 грн.

Пунктом 2.2 договору встановлено термін дії Гарантії - Гарантія вступає в силу з моменту повного грошового покриття принципалом на відповідних рахунках гаранта та діє по 31 грудня 2017 року включно.

За надання Гарантії принципал сплачує гаранту комісійну винагороду за надання бланкової гарантії в розмірі - 4 444,77 грн (п. 4.1 договору).

Відповідно до п. 8.1 договору останній набуває чинності з дати підписання та діє по 31.12.2017 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Згідно з п. 10.6 договору недійсність окремих положень цього договору не тягне за собою недійсність договору в цілому, оскільки можна припустити, що цей договір міг бути укладений без включення до нього таких положень.

У додатку №1 до договору викладена Гарантія №G1051/16, відповідно до умов якої гарант безумовно зобов`язується виплатити бенефіціару будь-яку суму в межах загальної суми цієї Гарантії, що складає 177 790,64 грн, після одержання гарантом викладеної українською мовою та підписаної уповноваженою особою письмової вимоги бенефіціара, у якій бенефіціар заявляє про те, що принципал не має можливості виконати свої зобов`язання, що передбачаються договором закупівлі, у випадку невиконання принципалом своїх зобов`язань за договором закупівлі.

Гарант протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання письмової вимоги бенефіціара (з доданими до неї документами) розглядає та перевіряє її на відповідність умовам даної Гарантії, та: або перераховує на рахунок бенефіціара суму, визначену у вимозі, яка не повинна перевищувати загальної суми цієї гарантії, яка в ній визначена; або повідомляє бенефіціара про відмову задовольнити його вимогу.

Ця гарантія набирає чинності згідно та на умовах, встановлених у договорі та діє по 31 грудня 2017 року включно.

Як стверджує позивач, на виконання умов договору закупівлі 15.08.2017 ТОВ «Бізнес Лайн Групу» здійснило остаточну поставку АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» товару, але послуги за договором так і не були надані, у зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача-1 з вимогою №Е-05/2830 від 17.10.2017 про виплату суми згідно з Гарантією в розмірі 177 790,64 грн.

Так, у вказаній вимозі позивач посилається на те, що станом на 17.10.2017 відповідачем-2 не виконані супроводжувальні послуги з монтажу ВРУ 154 кВ, ВРУ 35 кВ, ЗРУ 6 кВ ПС Батуринська згідно умов договору закупівлі. Станом на 17.10.2017 ТОВ «Бізнес Лайн Групу» прострочено надання супроводжувальних послуг з монтажу більше ніж на 15 календарних днів.

До зазначеної вимоги в якості додатків додано копію Гарантії №G1051/16 на 1 (одному) аркуші, копію претензії №Е-05/2829 від 17.10.2017 на 3 (трьох) аркушах, копію довіреності на уповноваженого представника позивача № 724 від 17.05.2017.

Як встановлено судом першої інстанції, матеріли справи не містять доказів відправлення вказаної вимоги, однак, як вбачається з листа вих. №11-3490 від 07.11.2017 у відповідь на претензію відповідач-1 відмовив у виплаті за Гарантією, посилаючись на те, що ТОВ «Бізнес Лайн Груп» не виконало умови п. 2.2 договору про надання гарантії №G1051/16 від 29.11.2016 щодо розміщення грошового покриття, у зв`язку з чим Гарантія не набрала чинності.

Вважаючи вказану відмову АТ «КІБ» у сплаті гарантійних сум необґрунтованою та безпідставною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не може погодитися з прийнятим судом рішенням про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає частково обґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 202, ст. 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Частиною 1 статті 24 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що замовник має право зазначити в оголошенні про проведення процедури закупівлі та в тендерній документації вимоги щодо надання забезпечення тендерної пропозиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За приписами частин 1, 2 статті 200 Господарського кодексу України (далі - ГК України) гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони.

Згідно зі статтею 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ст. 562 ЦК України зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

Отже, у відносинах за гарантією беруть участь три суб`єкти - гарант, бенефіціар та принципал. Забезпечувальна функція гарантії полягає у тому, що вона забезпечує належне виконання принципалом його обов`язку перед бенефіціаром.

З огляду на те, що позивач є бенефіціаром у відносинах за гарантією які виникли на підставі договору про надання гарантії №G1051/16 від 29.11.2016, укладеного між АТ «КІБ» та ТОВ «Бізнес Лайн Груп», вказаний договір стосується прав позивача.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України. Одним із способів, захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

В силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ч.ч. 2, 3 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

При цьому, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Гарантія - це односторонній правочин, змістом якого є обов`язок гаранта сплатити кредитору - бенефіціару грошову суму відповідно до умов гарантій у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією. Тобто, гарантія створює зобов`язання тільки для гаранта.

Порядок, умови надання та отримання банками гарантій та їх виконання регулюються Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою Правління Національного банку України № 639 від 15.12.2004 та в даному випадку застосовуються судом в редакції, чинній на час укладення договору (далі - Положення).

Відповідно до пункту 2 Положення гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант (банк, який надає гарантію на користь бенефіціара) бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром (особа, на користь якої надається гарантія) сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Згідно з пунктом 5 розділу 1 Положення банк-гарант може надавати такі види гарантій: платіжні гарантії, гарантії повернення авансового платежу, тендерні гарантії (гарантії забезпечення пропозиції), гарантії виконання, гарантії повернення позики тощо.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано (частини 1-4 статті 563 ЦК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в наданій відповідачем-1 Гарантії відсутні посилання, що на момент її видачі (29.11.2016) договір про надання гарантії №G1051/16 від 29.11.2016 вступає в силу з моменту розміщення грошового покриття принципалом в розмірі суми гарантії на відповідних рахунках банку-гаранта.

Як було зазначено вище, оспорюваним пунктом 2.2 договору встановлено, що Гарантія вступає в силу з моменту повного грошового покриття принципалом на відповідних рахунках гаранта та діє по 31 грудня 2017 року включно.

Разом з тим, за приписами ст. 561 ЦК України, гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше. Гарантія не може бути відкликана гарантом, якщо в ній не встановлено інше.

Відповідно до пункту 27 Положення гарантія є чинною з дати її видачі, якщо в ній не зазначено інше. Датою видачі гарантії є день надсилання бенефіціару або банку бенефіціара, або авізуючому банку, або банкам-кореспондентам повідомлення з текстом гарантії чи дата, зазначена на поштовій квитанції, що свідчить про надсилання гарантії поштовим зв`язком, або день передавання її бенефіціару чи принципалу для подальшого передавання її бенефіціару.

Згідно з п. 3 глави 2 Положення гарантія має містити, зокрема, такі реквізити: термін дії або строк дії гарантії чи обставини, за яких строк дії гарантії вважається закінченим.

Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 252 ЦК України встановлено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 4 вказаного Закону гарантія вважається фінансовою послугою.

Статтею 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір повинен містити, зокрема, розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що умови договору не містять строку внесення принципалом грошового покриття, на переконання суду апеляційної інстанції, умову договору «з моменту повного грошового покриття принципалом на відповідних рахунках гаранта» не можна вважати ані строком, ані терміном у розумінні цивільного законодавства тому, що така умова не є подією, яка має неминуче настати, оскільки залежить від дій або бездіяльності принципала щодо внесення ним грошового покриття на рахунок банку.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №910/2863/18 та від 04.07.2019 у справі №910/1586/18.

Колегія суддів зазначає, що закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що вона не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність.

Частина оспорюваного пункту 2.2. договору про надання гарантії №G1051/16 від 29.11.2016 суперечить встановленим вказаною нормою загальним засадам цивільного законодавства, статтям 251, 252, 253, 563 ЦК України, статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», пункту 3 глави 2 Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, суперечить самій суті цього договору та загалом принципам і меті гарантії як інституту цивільного права.

Крім того, враховуючи ту обставину, що позивач не є стороною договору про надання гарантії та не міг знати про умови, вказані у пункті 2.2 договору, а також те, що однією з вимог тендерної документації, оприлюдненої замовником на веб-порталі уповноваженого органу для загального доступу було передбачено, що банківська гарантія має бути чинною з дати розкриття тендерної документації, а отже, чинність банківської гарантії була умовою на участь ТОВ «Бізнес Лайн Груп» в тендері, про що відповідачам було достеменно відомо. Водночас, за відсутності у договорі п. 2.2 про набрання чинності гарантії, гарантія є чинною з моменту її видачі у відповідності до ч. 1 ст. 561 ЦК України.

Враховуючи вищенаведені правові висновки Верховного Суду, які, в силу приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України, мають бути враховані при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, з урахуванням наведених законодавчих приписів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що пункт 2.2 договору в частині його змісту «Гарантія вступає в силу з моменту повного грошового покриття Принципалом на відповідних рахунках Гаранта» підлягає визнанню недійсним з моменту його вчинення, а відтак, позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з АТ «КІБ» 177 790,64 грн за Гарантією у зв`язку з порушенням відповідачем-2 своїх зобов`язань за договором закупівлі, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 у справі №910/4679/18 позов АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» до ТОВ «Бізнес Лайн Груп» про стягнення 209 966,54 грн, з яких 82 160,82 грн пені та 127 805,72 грн штрафу, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням останнім взятих на себе зобов`язань за договором №ПР/Е-161031/НЮ від 19.12.2016 в частині своєчасного надання супроводжувальних послуг, задоволено повністю.

Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Враховуючи, що рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2018 у справі №910/4679/18 не скасовано та набрало законної сили у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку, беручи до уваги, що сторонами у вказаній справі є ті ж самі юридичні особи, що і у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про доведеність та обґрунтованість встановленої у зазначеному рішенні обставини щодо прострочення ТОВ «Бізнес Лайн Груп» виконання своїх зобов`язань з надання супроводжувальних послуг за договором про закупівлю №ПР/Е-161031/НЮ від 19.12.2016, яка повторного доведення не потребує.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про доведеність позивачем факту порушення відповідачем-2 зобов`язань за договором закупівлі.

Разом з тим, з договору про надання гарантії №G1051/16 від 29.11.2016 та наданої за ним Гарантії вбачається, що гарант - АТ «КІБ» з метою забезпечення належного виконання ТОВ «Бізнес Лайн Груп» своїх зобов`язань перед АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» надав останньому безвідкличну банківську гарантію, відповідно до якої безумовно зобов`язався виплатити будь-яку суму в межах загальної суми цієї Гарантії, що складає 177 790,64 грн протягом трьох робочих днів з моменту отримання письмової вимоги від бенефіціара, у якій бенефіціар заявляє про те, що принципал не має можливості виконати свої зобов`язання, що передбачаються договором закупівлі, у випадку невиконання принципалом своїх зобов`язань за договором закупівлі.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як було зазначено вище, посилаючись на невиконання відповідачем-2 супроводжувальних послуг з монтажу згідно умов договору закупівлі, позивач звернувся до відповідача-1 з вимогою №Е-05/2830 від 17.10.2017 про виплату суми згідно з Гарантією в розмірі 177 790,64 грн.

Матеріли справи не містять доказів відправлення вказаної вимоги, однак, як вбачається з листа вих. №11-3490 від 07.11.2017 у відповідь на претензію відповідач-1 відмовив у виплаті за Гарантією, вказуючи на те, що ТОВ «Бізнес Лайн Груп» не виконало умови п. 2.2 договору про надання гарантії №G1051/16 від 29.11.2016 щодо розміщення грошового покриття, у зв`язку з чим Гарантія не набрала чинності.

Однак, враховуючи вищевикладене, з огляду на предмет Гарантії та доведеність факту порушення відповідачем-2 зобов`язань за договором закупівлі, колегія суддів дійшла висновку, що бенефіціар - АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» правомірно звернувся до гаранта - АТ «КІБ» з письмовою вимогою про виплату суми згідно з Гарантією в розмірі 177 790,64 грн.

Водночас, відмова відповідача-1 у сплаті позивачеві вказаної суми порушує право останнього на отримання суми коштів, відповідно до умов вказаної банківської гарантії.

При цьому, доводи відповідача-1 про безпідставність вимоги позивача з огляду на те, що станом на дату складання вимоги строк відповіді відповідача-2 на претензію відповідно до приписів ч. 6 ст. 222 ГК України не сплив, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 222 ГК України, у разі необхідності відшкодування збитків або застосування інших санкцій суб`єкт господарювання чи інша юридична особа - учасник господарських відносин, чиї права або законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав або інтересів має право звернутися до нього з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, згідно з пунктом 7 Розділу І вищевказаного Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах визначено, що:

- вимога - лист або повідомлення з вимогою до банку-гаранта/банку- контргаранта сплатити кошти за гарантією. Вимога складається бенефіціаром і подається за довільною письмового формою (в якій має зазначатися причина порушення принципалом основного зобов`язання, забезпеченого гарантією) або надсилається у формі повідомлення банку-гаранту/банку-контргаранту.

Відповідно до умов наданої відповідачем-1 Гарантії, гарант протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання письмової вимоги бенефіціара (з доданими до неї документами) розглядає та перевіряє її на відповідність умовам даної Гарантії, та:

- або перераховує на рахунок бенефіціара суму визначену в вимозі, яка не повинна перевищувати загальної суми цієї гарантії, яка визначена в цій гарантії;

- або повідомляє бенефіціара про відмову задовольнити його вимогу.

Гарант має право відмовити бенефіціарові, якщо вимога або додані до неї документи:

- не відповідають умовам Гарантії;

- подані Гарантові по закінченні строку дії Гарантії.

Отже, як правильно зазначає апелянт, право бенефіціара на звернення з вимогою до банку-гаранта жодним чином не пов`язано з моментом отримання відповіді на претензію, яка була адресована позивачем відповідачеві-2 у зв`язку з невиконанням останнім своїх обов`язків за договором про закупівлю та в розумінні ч. 2 ст. 222 ГК України є правом, а не обов`язком особи, чиї права порушено. Тобто, навіть у випадку, якщо така претензія взагалі не була пред`явлена, це не позбавило би права позивача на звернення до банку-гаранта з вищезазначеною вимогою.

За таких обставин, безпідставним є висновок суду першої інстанції про необхідність отримання відповіді на претензію від відповідача-2 для звернення у подальшому до банку-гаранта з відповідною вимогою.

Посилання відповідача-1 у справі на те, що Гарантія не набула чинності у зв`язку з відсутністю грошового покриття, колегією суддів відхиляються з огляду на визнання судом апеляційної інстанції недійсним п. 2.2 договору в частині «Гарантія вступає в силу з моменту повного грошового покриття принципалом на відповідних рахунках гаранта».

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

За таких обставин, з огляду на невиконання гарантом взятих на себе безвідкличних та безумовних зобов`язань щодо сплати бенефіціару за його письмовою вимогою суму у розмірі, що не перевищує гарантійну суму, визначену Гарантією, у випадку невиконання принципалом своїх зобов`язань за договором закупівлі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» про стягнення з АТ «КІБ» 177 790,64 грн за гарантією №G1051/16 від 29.11.2016, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову, а саме, визнання п. 2.2 договору про надання гарантії №G1051/16 від 29.11.1016 в частині "Гарантія вступає в силу з моменту повного грошового покриття Принципалом на відповідних рахунках Гаранта" - недійсним з моменту його вчинення, а також стягнення з АТ «КІБ» на користь АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» 177 790,64 грн за гарантією №G1051/16 від 29.11.2016. В іншій частині позову, а саме, у визнанні недійсним п. 2.2 договору про надання гарантії №G1051/16 від 29.11.1016 в частині "Термін дії Гарантії - по 31 грудня 2017 року включно" відмовити.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи сторін, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-4 частини 1 статті 277 ГПК України, є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, зважаючи на встановлене вище, дійшла висновку про те, що доводи скаржника знайшли своє підтвердження матеріалами справи, оскільки оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в ньому, не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» підлягає частковому задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2019 у справі №910/13380/18 - частковому скасуванню, з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За приписами ч. 9 ст. 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково, незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи, що спір у даній справі виник внаслідок неправомірних дій відповідача-1 та відповідача-2, які полягають у погодженні ними умови договору, що суперечить встановленим засадам цивільного законодавства, а також у невиплаті відповідачем-1 гарантійного платежу позивачеві у встановлені Гарантією строки, колегія суддів покладає витрати позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у відповідних частинах на відповідачів.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2019 у справі №910/13380/18 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.04.2019 у справі № 910/13380/18 скасувати.

3. Ухвалити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Визнати недійсним п. 2.2 договору про надання гарантії №G1051/16 від 29.11.1016, укладеного між Акціонерним товариством «Комерційний Індустріальний Банк» (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 6, ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Лайн Груп» (61054, Харківська обл., м. Харків, вул. Партизанська, буд. 2, ) в частині "Гарантія вступає в силу з моменту повного грошового покриття Принципалом на відповідних рахунках Гаранта" - недійсним з моменту його вчинення.

Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк» (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 6, ) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5; ) в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (49038, м. Дніпро, пр. Д.Яворницького, 108, ) грошові кошти в сумі 177 790 (сто сімдесят сім тисяч сімсот дев`яносто) грн 64 коп. за гарантією №G1051/16 від 29.11.2016.

В іншій частині позову відмовити.

4. Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк» (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 6, ) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5; ) в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (49038, м. Дніпро, пр. Д.Яворницького, 108, ) судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 3 547 (три тисячі п`ятсот сорок сім) грн 86 коп. та судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 321 (п`ять тисяч триста двадцять одну) грн 79 коп.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Лайн Груп» (61054, Харківська обл., м. Харків, вул. Партизанська, буд. 2, ) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5; ) в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (49038, м. Дніпро, пр. Д.Яворницького, 108, ) судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 881 (вісімсот вісімдесят одну) грн 00 коп. та судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 1 321 (одну тисячу триста двадцять одну) грн 50 коп.

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання даної постанови.

7. Матеріали справи № 910/13380/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 07.10.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська