РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.09.2019Справа № 910/5576/19

За позовом Комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду

«Житло-сервіс»

до Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду

спеціального призначення «Спецжитлофонд»

про визнання договору на компенсацію земельного податку № 105/10 від

03.07.2017 недійсним

суддя Сівакова В.В.

секретар судового засідання Кимлик Ю.В.

За участю представників сторін:

від позивача Братищенко Ю.О., ордер серії КВ № 433788 від 25.04.2019

від відповідача Єзута К.С., адвокат за довіреністю № 056/24-37 від 09.01.2019

СУТЬ СПОРУ:

26.04.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» до Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціалізованого призначення «Спецжитлофонд» про визнання договору на компенсацію земельного податку № 105/10 від 03.07.2017 недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі наказу Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) позивач прийняв від відповідача на технічне обслуговування та експлуатацію багатоквартирний будинок, у зв`язку з чим між сторонами було укладено договір на компенсацію земельного податку № 105/10 від 03.07.2017, відповідно до якого позивач зобов`язувався відшкодовувати відповідачу витрати понесені зі сплати земельного податку. Проте позивач вказує, що відповідач не має права подавати податкову декларацію з плати за землю та не має права сплачувати відповідний земельний податок, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право на користування або право власності на земельну ділянку за відповідачем не зареєстровано, а отже у відповідача відсутнє право вимагати у позивача компенсації безпідставно сплаченого земельного податку. Також позивач вказує на те, що необґрунтована сплата коштів в рахунок компенсації земельного податку призводить до зменшення прибутку позивача, що в свою чергу порушує права територіальної громади міста Києва як власника підприємства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.05.2019 відкрито провадження у справі № 910/5576/19, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

22.05.2019 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує. Зазначає, що з липня 2017 по жовтень 2018 року позивач за договором належним чином виконував свої зобов`язання та сплатив на користь відповідача кошти у сумі 19.342,95 грн. В той же час за період з листопада 2018 року по квітень 2019 року позивачем порушено умови договору та не сплатило 265.045,35 грн. Відповідач вважає, що позивачем не доведено та не зазначено у чому саме полягає порушення його прав і охоронюваних законом інтересів внаслідок укладення договору та не надано доказів на підтвердження таких обставин.

14.06.2019 позивачем подано до суду клопотання про долучення доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.07.2019 справу № 910/5576/19 вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі; підготовче засідання призначено на 16.07.2019.

Відповідачем в підготовчому засіданні 16.07.2019 подано до суду клопотання про залишення позову без розгляду у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України. Клопотання мотивоване тим, що позовну заяву Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» було підписано адвокатом Братищенко Ю.О. на підставі ордеру серії КВ № 433788 від 25.04.2019. Проте відповідачем було встановлено, що у Єдиному реєстрі адвокатів України відсутні відомості про те, що Братищенко Ю.О. має статуту адвоката, а тому у останнього відсутнє право на здійснення адвокатської діяльності.

В підготовчому засіданні 16.07.2019 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 29.08.2019.

18.07.2019 від відповідача до суду надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи доказів надіслання позивачу клопотання від 16.07.2019 про залишення позову без розгляду.

08.08.2019 від позивача до суду надійшли заперечення на клопотання відповідача по залишення позову без розгляду.

В підготовчому засіданні 29.08.2019 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 03.09.2019.

В підготовчому засіданні 03.09.2019 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, про відмову в задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду з огляду на наступне

Подана у даній справі позовна заява підписана адвокатом Братищенко Ю.О., в підтвердження повноважень якого подано договір про надання правничої допомоги № 174-19 від 01.02.2019, ордер серії КВ № 433788 від 25.04.2019, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія КА № 5994 від 23.11.2017.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності.

Згідно з ч. 4 ст. 60 Господарського процесуального кодексу України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Отже, в господарському судочинстві згідно з вимогами ст. 60 Господарського процесуального кодексу України допустимим доказом повноважень адвоката, як особи, що підписала, зокрема, позовну заяву, є виключно довіреність або ордер.

Касаційний господарський суд у складі Верховного суду у справі № 927/352/18 (постанова від 12.06.2019) визнав безпідставними аргументи щодо відсутності в Єдиному реєстрі адвокатів України відомостей про те, що особа є адвокатом, адже повноваження особи на представлення інтересів сторони підтверджуються свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордером на надання правової допомоги.

Крім того, слід зазначити, що згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.09.2018 у справі № 911/2666/15, при вирішенні питання про залишення позову без розгляду з підстав відсутності повноважень у особи, яка його подала, суд повинен враховувати правову позицію самого позивача, зокрема, чи він звертався до суду з заявою про залишення позову без розгляду та/або про відмову від позову.

Велика Палата Верхвоного Суду звертає увагу, що суд також не позбавлений права у випадку наявності сумнівів щодо волевиявлення керівника (представника) юридичної особи на предмет обґрунтованості позову, підписаного іншою уповноваженою особою, з`ясувати ці обставини, оцінивши наявні докази.

З огляду на наведене вбачається, що саме позивач наділений повноваженнями щодо заявлення клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, в той час як у даному випадку Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» не реалізувало таких своїх повноважень та у суду відсутні підстави вважати, що позивач оспорює наявність у адвоката Братищенка Ю.О. повноважень на подання позову, на підставі якого було відкрите провадження у справі № 910/5576/19.

За таких обставин викладені відповідачем у клопотанні підстави для залишення позову без розгляду є необґрунтованими, а відтак у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду слід відмовити.

В підготовчому засіданні 03.09.2019 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст.ст. 182, 185 Господарського процесуального кодексу України, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 10.09.2019.

Позивач в судовому засіданні 10.09.2019 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 10.09.2019 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 10.09.2019 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 19.09.2019.

В судовому засіданні 19.09.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників учасників справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 777 від 19.04.2001 «Про комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціалізованого призначення «Спецжитлофонд» за останнім закріплено на праві повного господарського відання жилий будинок по вул . Рибальська , 8.

На підставі наказу Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 14 від 31.05.2017 Комунальне підприємство з утримання та експлуатації житлового фонду спеціалізованого призначення «Спецжитлофонд» передало, а Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» прийняло на технічне обслуговування та експлуатацію житловий будинок по вул. Рибалська, 8.

В подальшому 03.07.2017 між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» (далі - сторна-1, позивач) та Комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фонду спеціалізованого призначення «Спецжитлофонд» (далі - сторона-2, відповідач) укладено договір на компенсацію земельного податку № 105/10 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору за цим договором сторона-1 зобов`язується відшкодувати стороні-2 в повному обсязі витрати, понесені у зв`язку зі сплатою земельного податку, в порядку та на умовах передбачених цим договором, а сторона-2 має право вимагати від сторони-1 виконання взятих на себе зобов`язань.

Договором визначено термін земельної ділянки як частину земельної поверхні (територія) площею 0,31 га, що розташована за адресою: вул. Рибальська, 8 у Печерському районі м. Києва, кадастровий номер - :82:067:0015.

На думку позивача договір суперечить чинному законодавству, оскільки відповідач не є платником земельного податку в розумінні Податкового кодексу України та не має права вимагати від позивача компенсації цього податку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 137 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Право господарського відання є однією з правових форм реалізації права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Дана норма передбачає виняток із загального правила, передбаченого ст. 125 Земельного кодексу України про виникнення права власності з моменту державної реєстрації права. Тобто в усіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти.

Згідно з п. «в» ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Податкового кодексу України платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Відповідно до п. 286.1. ст. 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями (п. 286.2. ст. 286 Податкового кодексу України).

Згідно з п. 287.1. ст. 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості з Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами зокрема у формі витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру.

Згідно витягу з бази даних міського земельного кадастру станом на 17.02.2016 земельна ділянка за адресою: м. Київ, вул. Рибальська, 8 (кадастровий номер :82:067:0015) зареєстрована за Комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фонду спеціалізованого призначення «Спецжитлофонд».

Матеріали справи свідчать, що позивач сплачує земельний податок за вказану земельну ділянку, що підтверджується платіжними дорученнями за період з жовтня 2018 року по серпень 2019 року.

Положеннями частини 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, встановлених Господарським кодексом.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України.

Частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому, невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним договір на компенсацію земельного податку № 105/10 від 03.07.2017 суперечить закону.

Фактично підставою для звернення з даним позовом стала зміна ставки земельного податку, що спричинило до збільшення плати компенсації земельного податку за договором. До збільшення розміру компенсації позивач свої зобов`язання за договором виконував належним чином.

Також, позивачем належними засобами доказування не доведено порушення його прав та в чому ці порушення полягають з боку відповідача щодо укладення спірного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести обставини на підставі яких він звернувся до суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» необґрунтовані та задоволенню не підлягають повністю.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 02.10.2019.

Суддя В.В.Сівакова