ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2019 р. м. Київ Справа№ 910/17755/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі судового засідання Кондратенко Н.О.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 18.09.2019р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Отіс Тарда» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2019р. у справі № 910/17755/18 (суддя Пінчук В.І.,

м. Київ, повний текст рішення складено 24.05.2019р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Отіс Тарда»,

м. Дніпро

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагро-Спраут», м. Київ

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Агромаркет», м. Київ

про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 02/07/18-1 від 02.07.2018р.

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2019р. по справі №910/17755/18 в позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що пов`язаність осіб має відповідати критеріям, встановленим п.п. 14.1.159 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України. Фізична особа ОСОБА_1 , який володіє 60% Статутного капіталу відповідача 1 і не володіє жодним чином часткою в статутному капіталі відповідача 2.

Крім того, судом встановлено, що спірні правочини підписані уповноваженими на те особами.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Отіс Тарда» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що договір відступлення права вимоги було укладено між пов`язаними особами, оскільки 60% статутного капіталу ТОВ «Хімагро-Спраут» належить на праві спільної сумісної власності тій самій особі, якій належить 90% ТОВ «Сервіс-Агромаркет».

Апелянт зазначає, що спірний договір має ознаки фіктивного, оскільки відповідач має заборгованість перед позивачем; договір укладено в процесі розгляду справи №910/6623/18 про стягнення заборгованості з відповідача 1 на користь позивача; спірний договір було укладено очевидно пов`язаними особами; спірний договір не передбачав жодної оплати за відступлене право вимоги, а тому не міг мати реальної господарської мети.

Також апелянт посилається на рішення суду від 04.04.2019р. у справі №910/16560/18 та рішення суду касаційної інстанції від 05.07.2018р. по справі №922/2878/17.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.07.2019р. у справі № 910/17755/18 відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Агромаркет» заперечує проти апеляційної скарги, посилаючись на те, що спірний договір було укладено з метою зменшення заборгованості відповідача 1 перед відповідачем 2, яка виникла в результаті неналежного виконання договору поставки №42 від 24.11.2016р. Висновок апелянта про укладення правочину пов`язаними особами є хибним та необґрунтованим.

Щодо рішення суду від 14.08.2018р. у справі №910/6623/18, то про зазначене рішення відповідач 2 дізнався лише із позовної заяви у даній справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Агромаркет» зазначає, що відповідачі здійснили всі необхідні дії для того, щоб настали реальні правові наслідки в результаті укладення спірного договору.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/2482/19 від 05.08.2019р. у зв`язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/17755/18.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 05.08.2019р. для розгляду справи №910/17755/18 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.08.2019р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Отіс Тарда» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2019р. у справі №910/17755/18 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Разіної Т.І., суддів Іоннікової І.А., Тарасенко К.В.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімагро-Спраут» відзив на апеляційну скаргу до суду не надав.

Відповідно до ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімагро-Спраут», Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Агромаркет» своїх представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Відповідно до п. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, заслухавши пояснення представників сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Рішенням господарського суду м. Києва від 14.08.2018р. у справі №910/6623/18 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагро-Спраут» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Отіс Тарда» основний борг в розмірі 120 400,00 грн., збитки від інфляції в розмірі 30 423,32 грн., 3% річних в розмірі 5 878,16 грн., пеню в розмірі 16 964,01 грн. та судовий збір в розмірі 26 05,08 грн. (а.с. 37-43).

Вказана заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Дельта Інвест» умов договору постачання №04/09Р25 від 04.09.2015р., в частині оплати за товар.

За договором про переведення боргу від 19.06.2016р. новим боржником за договором постачання №04/09Р25 від 04.09.2015р. стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімагро-Спраут».

18.04.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аграрний Альянс» (покупцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімагро-Спраут» (постачальником) був укладений договір поставки №53.

Судом встановлено, що за вказаним договором у покупця станом на 02.07.2018р. існувала заборгованість в розмірі 544 609,00 грн. Вказана заборгованість була відступлена на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Агрмаркет» на підставі договору про відступлення права вимоги від 02.07.2018р. за № 02/07/18-1. (а.с. 165).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагро-Спраут» є ОСОБА_1 , якому належить 60 % статутного капіталу, а учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Агромаркет» є ОСОБА_2 , яка є дружиною ОСОБА_1 і якій належить 100% статутного капіталу, тобто спірний договір відступлення права вимоги, як вважає позивач, був укладений між пов`язаними особами, оскільки 60% статутного капіталу відповідача 1 належить на праві спільної сумісної власності тій самій особі, якій належить 100% Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Агромаркет».

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Разом з цим, відповідно до п.п.14.1.159 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України пов`язані особи - це юридичні та/або фізичні особи, відносини між якими можуть впливати на умови або економічні результати їх діяльності чи діяльності осіб, яких вони представляють, з урахуванням таких критеріїв: одна юридична особа безпосередньо та/або опосередковано (через пов`язаних осіб) володіє корпоративними правами іншої юридичної особи у розмірі 20 і більше відсотків; одна і та сама юридична або фізична особа безпосередньо та/або опосередковано володіє корпоративними правами у кожній такій юридичній особі у розмірі 20 і більше відсотків; одна і та сама юридична або фізична особа приймає рішення щодо призначення (обрання) одноособових виконавчих органів кожної такої юридичної особи; одна і та сама юридична або фізична особа приймає рішення щодо призначення (обрання) 50 і більше відсотків складу колегіального виконавчого органу або наглядової ради кожної такої юридичної особи; принаймні 50 відсотків складу колегіального виконавчого органу та/або наглядової ради кожної такої юридичної особи складають одні і ті самі фізичні особи; одноособові виконавчі органи таких юридичних осіб призначені (обрані) за рішенням однієї і тієї самої особи (власника або уповноваженого ним органу); юридична особа має повноваження на призначення (обрання) одноособового виконавчого органу такої юридичної особи або на призначення (обрання) 50 і більше відсотків складу її колегіального виконавчого органу або наглядової ради; кінцевим бенефіціарним власником (контролером) таких юридичних осіб є одна і та сама фізична особа; повноваження одноособового виконавчого органу таких юридичних осіб здійснює одна і та сама особа; сума всіх кредитів (позик), поворотної фінансової допомоги від однієї юридичної особи та/або кредитів (позик), поворотної фінансової допомоги від інших юридичних осіб, гарантованих однією юридичною особою, стосовно іншої юридичної особи перевищує суму власного капіталу більше ніж у 3,5 раза (для фінансових установ та компаній, що провадять виключно лізингову діяльність, - більше ніж у 10 разів). При цьому сума таких кредитів (позик), поворотної фінансової допомоги та власного капіталу визначається як середнє арифметичне значення (на початок та кінець звітного періоду). Положення цього абзацу не поширюються на суму кредитів (позик), залучених під державні гарантії.

За відсутності вказаних критеріїв юридичні особи не можуть вважатися пов`язаними особами.

На виконання умов спірного договору відповідач 1 передав відповідачу 2 всі необхідні документи, які підтверджують наявність заборгованості, а саме: договір постави №53 від 18.08.2018р., Специфікацію №1 від 18.04.2018р., видаткову накладну №13 від 10.05.2018р., довіреність №7 від 10.05.2018р. та акт звірки взаємних розрахунків за 2 квартал 2018р. та повідомив Товариство з обмеженою відповідальністю «Аграрний Альянс» про заміну кредитора у зобов`язані, що свідчить про вчинення правочину.

Позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували наявність умислу обох сторін спірного договору.

Отже, відсутні підстави, з яким Закон пов`язує визнання договору фіктивним в порядку ст. 234 ЦК України.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що Господарським судом міста Києва правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, повно з`ясовано та доведено обставини, що мають значення для справи, зроблені висновки відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо доводів наведених у апеляційний скарзі, то слід зазначити наступне.

Укладення спірного договору жодним чином не впливає на виконання рішення суду у справі №910/6623/18, яке набрало законної сили, є обов`язковим в силу ст. 326 ГПК України та має виконуватись в порядку Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо укладення спірного договору в процесі розгляду справи №910/6623/18, то відповідно до ст. 627 ЦК України сторони вільні в укладені договору та виборі контрагента.

Стосовно пов`язаності осіб, то статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. А тому пов`язаність осіб не є підставою для визнання договору фіктивним.

Крім того, судом встановлено, що критерії пов`язаності сторін передбачені п.п.14.1.159 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, за відсутності яких юридичні особи не можуть бути пов`язаними.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

За змістом рішення Європейським судом з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції» національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні цього ж суду у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З наведених у даній постанові обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2019р. у справі №910/17755/18.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 129, 240, 255, 267-271, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2019р. у справі №910/17755/18 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Отіс Тарда» - без задоволення.

Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

повний текст постанови складено та підписано 26.09.2019р.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко