ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2019 р. Справа № 911/1623/19

Господарський суд Київської області у складі судді Горбасенка П.В. за участі секретаря судового засідання Куракси Ю.І., розглянувши матеріали справи

за позовом Заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки

до Приватного підприємства Автомагістраль

про стягнення 5 317, 79 грн

За участю представників:

від прокуратури: Заєць Ю.О.;

від позивача: не з`явилися;

від відповідача: Корзаченко В.М.

Обставини справи:

01.07.2019 до канцелярії господарського суду Київської області надійшла позовна заява Заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки до Приватного підприємства Автомагістраль про стягнення 5 317, 79 грн.

В обгрунтування підстав позову вказано, що посадовими особами Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки було складено акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів № 0017349 та довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 26.07.2018 у зв`язку з виявленням на відповідному транспортному засобі, що належить Приватному підприємству "Автомагістраль", перевищення навантаження на здвоєну вісь на 11,61 тони, чим було завдано збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.07.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 911/1623/19 та призначено підготовче засідання на 19.07.2019.

17.07.2019 до канцелярії Господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 13936/19 від 17.07.2019), згідно якого останній заперечив проти задоволення позовних вимог. Даний відзив прийнято судом.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 19.07.2019 розгляд справи в порядку загального позовного провадження у підготовчому засіданні призначено на 26.07.2019.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.07.2019 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено розгляд справи в порядку загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 06.09.2019.

02.08.2019 до канцелярії Господарського суду Київської області від прокуратури надійшла відповідь на відзив (вх. № 15062/19 від 02.08.2019), згідно якої остання заперечила проти доводів відповідача у відзиві на позов та просила суд задовольнити позовні вимоги, яка прийнята судом.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.09.2019 підготовче засідання у справі № 911/1623/19 закрито та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні на 20.09.2019.

У судовому засіданні 20.09.2019 представник прокуратури підтримав задоволення позовних вимог, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Представник позивача у судове засідання 20.09.2019 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Враховуючи, що неявка позивача, який був належним чином повідомлений про розгляд справи, не перешкоджає розгляду справи по суті у судовому засіданні 20.09.2019, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи за наявними в ній матеріалами справи за відсутності позивача.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши промови (заключні слова) представника прокуратури та відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 26.07.2018 під час здійснення габаритно-вагового контролю посадовими особами Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, відносно Приватного підприємства «Автомагістраль» складено акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів № 0017349 та довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю у зв`язку з виявленням на транспортному засобі Ford Cargo 3430D (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) перевищення навантаження на здвоєну вісь на 11,61 тони.

Транспортний засіб Ford Cargo 3430D (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) станом на 26.07.2018 належав на праві приватної власності ПП «Автомагістраль», що підтверджується інформацією Територіального сервісного центру МВС України № 3336 від 25.04.2019 та копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

На підставі вищевказаного акту та довідки уповноваженими посадовими особами Київського міжрегіонального управління Державної служби України з безпеки на транспорті здійснено розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування на суму 170,88 євро, що еквівалентно 5 317,79 грн за офіційним курсом валют, встановленому Національним банком України.

Київським міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки 31.07.2018 на адресу ПП «Автомагістраль» направлено копії вказаних документів з вимогою внести плату за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування. Відомостей щодо сплати відповідачем вказаної суми до Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки не надійшло.

Відтак, прокурор при звернення до суду з даним позовом просить стягнути з відповідача 5 317,79 грн плати за проїзд великовагового транспортного засобу автомобільними дорогами загального користування.

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, прокурор посилається на Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека), яке затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі - Положення), та стверджує, що згідно з п. 1 зазначеного Положення Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" та п.п. 2, 15, 27 п. 5 Положення, Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює, серед іншого, державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному транспорті; габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Зважаючи на викладене, Державна служба України з безпеки на транспорті є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні повноваження у спірних правовідносинах, однак за твердження прокурора, з часу встановлення порушення досі не вжито заходів цивільно-правового характеру щодо стягнення з відповідача плати за проїзд великовагового транспорту в сумі 5 317,79 грн, що свідчить про неналежне здійснення нею захисту інтересів держави, що є підставою для органів прокуратури для звернення до суду з даним позовом у порядку ст. 23 Закону україни "Про прокуратуру".

Також прокурор вказує, що як вбачається з листів Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки від 25.11.2018 № 1366/18/03 та від 10.05.2019 № 1118/18/23-19, останнє не зверталося раніше з позовом до ПП "Автомагістраль" про стягнення плати за проїзд великовагового транспорту автомобільними дорогами загального користування.

Прокурор зазначає, що підставою представництва у суді інтересів держави у даній справі є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. 2 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

У даних правовідносинах, як стверджує прокурор, орган державної влади, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у сфері дорожнього руху, не здійснює свої владні повноваження по стягненню з відповідача плати за проїзд автомобільними дорогами транспортним засобом, вагові параметри якого перевищують нормативні.

У зв`язку з вказаним, прокурор відповідно до положень ст.131-1 Конституції України та ч. 2 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" звертається до господарського суду за захистом державних інтересів в особі Державної служби України з безпеки на транспорті як позивач у справі.

Доцільність застосування представницьких повноважень прокурором у вказаній сфері обумовлена, зокрема, актуальністю питань із застосування заходів збереження автомобільних доріг від руйнування, забезпечення безпеки перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом та наповнення дохідної частини Державного бюджету України.

Порушення інтересів держави у даному випадку, як зазначає прокурор, полягає у ненадходженні до Державного бюджету України коштів у вигляді плати за проїзд дорогами загального користування та не вжиття органами Укртрансбезпеки заходів щодо стягнення такої плати в примусовому порядку, що потребує захисту вказаних інтересів держави прокурором шляхом пред`явлення відповідного позову до господарського суду.

Підставою даного позову, за твердженням прокурора, є несплата відповідачем плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом, яка за своєю правовою природою є не штрафною санкцією, а є сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

Обгрунтовуючи позовні вимоги прокурор посилається також на ч. 3 ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", ст. 33 Закону України "Про автомобільні дороги", ч. 2 ст. 29 Закону України "Про дорожній рух", п.п. 2, 3, 21, 26, 27, 41 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879, п.22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, п. п. 2, 3, 4 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 № 30.

З підстав, наведених у відзиві на позовну заяву від 16.07.2019, відповідач не визнає заявлені позовні вимоги. При цьому, твердження відповідача обгрунтовані тим, що вимога прокурора про стягнення з нього кошів в розмірі 170,88 євро, що еквівалентно 5 317,79 грн, є безпідставною, оскільки не грунтується на належних доказах у справі.

Як вказує відповідач, посадовими особами позивача було проведено перевірку його транспортного засобу, який здійснював перевезення вантажу за маршрутом м. Малин с. Демидів (89 км), за результатами якої було виявлено перевищення вагових обмежень проїзду автомобільними дорогами загального користування. Проте позивач не зазначив назви, якими ж саме вагами було здійснено зважування, позивачем не надано доказів їх сертифікації, калібрування і повірки, а документи, складені посадовими особами позивача після зважування, як-то довідка, акт № 0017349 та розрахунок № 0017349 від 26.07.2018, не містять будь-яких даних про назву та технічні характеристики вагового комплексу, за допомогою якого здійснювалося зважування транспортного засобу відповідача.

Додана позивачем довідка не містить точного часу та точного місяця проведення так званого точного габаритно-вагового контролю, не містить зазначення заводського номера вагів автомобільних пересувних, не містить підпису водія та не втручалася останньому, що може свідчити про те, що така довідка взагалі не складалася на місці так званого зважування і може бути складена у службовому кабінеті посадових осіб відповідача. Доказів вручення довідки водієві відповідачем суду не надано, що суперечить приписам п. 18 Порядку, що підтверджує незаконність поданого до суду розрахунку плати за проїзд № 0017349.

Також відповідач вказує, що доданий прокурором до позову акт № 0017349 від 26.07.2018, який був покладений в основу розрахунку, так як і довідка результатів здійснення контролю, зокрема, не містить зазначення заводського номера вагів автомобільних пересувних, точного місця їх встановлення на автодорозі, схеми організації дорожнього руху під час під`їзду до пункту та виїзду з нього та доказів щонайменшого погодження з власником автомобільної дороги Службою автомобільних доріг у Київській області та уповноваженими підрозділами Національної поліції у Київській області.

Окрім іншого, за твердженням відповідача, довідка про результати здійснення габаритно-вагового контролю № 0017349 від 26.07.2018 не відповідає вимогам п. 18 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 №879, оскільки не містить точного часу та точного місця проведення габаритно-вагового контролю транспортного засобу відповідача, не містить підпису водія та йому не вручалася.

Відповідач також вважає спірною обставиною, яка підлягає встановленню в процесі судового розгляду справи, і правомірність визначення (розрахунку) територіальними органами Укртрансбезпеки розміру плати за проїзд його транспортним засобом, оскільки вважає, що вказана плата розрахована не з урахуванням точних даних, які мають бути враховані у розрахунку плати, а на припущеннях.

Разом з тим, відповідач зауважує, що прокурором не доведено наявність підстав для представництва інтересів держави саме в особі визначеного прокурором позивача у даній справі, та що цей позивач не здійснює або неналежним чином здійснює захист інтересів держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч. 3 ст. 53 ГПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4 ст. 53 ГПК України).

Як зазначено у п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справах "Менчинська проти Російської Федерації" (MENCHINSKAYA v. RUSSIA, рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35), "Корольов проти Російської Федерації" (KOROLEV v. RUSSIA, рішення від 01.04.2010, заява № 5447/03, пункт 33) ЄСПЛ висловив таку позицію: "Сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно ".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06.12.2007).

Тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17).

У справі, що розглядається, прокурор, посилаючись на положення ст. 131-1 Конституції України та ч. 2 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", обґрунтував порушення інтересів держави та, відповідно, наявність підстав для звернення до суду з позовом про захист державних інтересів, зокрема, ненадходженням до державного бюджету коштів у вигляді плати за проїзд дорогами загального користування та, у зв`язку із нездійсненням органом, уповноваженим на виконання функцій у спірних правовідносинах, своїх владних повноважень по стягненню вищевказаної плати.

Як вже зазначалося судом, ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" унормовано, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Така правова позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19.07.2018 у справі №822/1169/17, від 24.10.2018 у справі №304/1196/16-ц, від 21.12.2018 у справі №922/901/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18 та від 01.11.2018 у справі №910/18770/17.

Слід зважати, що згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 №442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади", було утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті та Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103 було затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Положення).

У п. 1 Положення вказано, що Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Основними завданнями Укртрансбезпеки, зокрема, є реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (п. 4 Положення).

Згідно з пп. 15, 27 п.5 Положення Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування, а також здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи (п. 8 Положення).

Серед матеріалів позовної заяви наявний лист Укртрансбезпеки від 05.11.2018 вих. № 1366/18/03-18, адресований Прокуратурі Київської області, про розгляд можливості щодо представництва інтересів держави в особі Укртрансбезпеки в суді з питання стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами. В обґрунтування представництва зазначено, що положення нормативно-правових актів, якими керується Державна служба України з безпеки на транспорті та його територіальні органи, зокрема пп.15, 27 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103, не передбачають право Укртрансбезпеці звертатися з позовом щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові параметри яких перевищують нормативні.

Разом з тим, необхідно звернути увагу, що Постановою Кабінету Міністрів України № 320 від 25.04.2018 було внесено зміни до пп. 27 п.5 Положення, якими після слова нарахування доповнено словами: "вживає заходів щодо стягнення", які набрали чинності 03.05.2018. В свою чергу, прокурор звернувся із вказаним позовом до суду 25.06.2019, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті, у якому позовні матеріали були скеровані заступником керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури до Господарського суду Київської області.

Отже, відповідно до положень п. 1, пп. 27 п. 5 Положення, Закону України "Про автомобільний транспорт" інших підзаконних нормативно-правових актів про автомобільний транспорт, станом на 03.05.2018 Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) вже була уповноважена здійснювати не тільки нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю, а й вживати заходи щодо стягнення нарахованої плати, і вказані повноваження випливають з покладених на неї завдань щодо державного контролю за додержанням вимог законодавства про автомобільний транспорт.

При зверненні до суду із вказаним позовом заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури зазначив, що порушення інтересів держави полягає у тому, що плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, у сумі 5 317,79 грн залишилася не відшкодованою державі. При цьому, Укртрансбезпекою як уповноваженим суб`єктом владних повноважень захист державних інтересів (вчинення процесуальних дій щодо подачі позову до суду про стягнення з відповідача відповідної плати) не здійснювався.

Саме лише посилання прокурора в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття позовної заяви для розгляду недостатньо. В такому разі, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

Натомість, прокурором до позовної заяви вищевказаних доказів подано не було.

В той же час, суд зазначає, що підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Чинний ГПК України (п. 4 ч. 5 ст. 174) визначає, що за відсутності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави суддя повертає позовну заяву прокурору на стадії вирішення питання про прийняття позовної заяви до розгляду, тобто, до відкриття провадження у справі.

Однак серед підстав для залишення позову без розгляду після відкриття провадження у справі, які визначено у ст. 226 ГПК України, не передбачено такого випадку як відсутність підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави (що було виявлено після відкриття провадження у справі).

Разом з тим, у разі вирішення спору по суті безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового акта у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, з чим погодився і Верховний Суд у постанові від 21.12.2018 у справі № 922/901/17.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що прокурор при зверненні з позовом до суду не підтвердив наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі, оскільки при розгляді справи було встановлено, що заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури не надав суду доказів, якими підтверджується не здійснення або неналежним чином здійснення позивачем владних повноважень у сфері контролю за додержанням вимог законодавства про автомобільний транспорт.

З огляду на викладене, суд вказує про необхідність відмови в задоволенні позову з цих підстав.

Окрім іншого, суд вважає за доцільне вказати і про встановлення ним підстав для відмови в задоволенні позові у зв`язку з недоведеністю прокурором заявлених в суді позовних вимог з посиланням на належні та допустимі докази у справі.

Так, ч. 2 ст. 29 Закону України "Про дорожній рух" передбачено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів.

У відповідності до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Частиною 2 ст. 49 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.

За порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт").

Згідно з п. 4 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 № 30, рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - дозвіл), виданим перевізникові уповноваженим підрозділом Національної поліції, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.

Транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху (п. 3 зазначених Правил).

Пунктом 22.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, визначено, що за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України "Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування" від 27.06.2007 № 879 було затверджено Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - Порядок № 879).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 879 дозвіл на рух - єдиний уніфікований документ, що видається уповноваженим органом відповідно до Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 № 30 "Про проїзд великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами", після внесення в установлених порядку і розмірі плати за проїзд таких транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, в якому визначаються умови експлуатації транспортних засобів протягом певного часу за встановленим маршрутом і який дає право на проїзд за таких умов.

Відповідно до п. 4 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі - Порядок № 1567), державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Згідно з п. 15 Порядку № 1567, під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Пункт 21 Порядку № 1567 передбачає, що у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідачем було здійснено перевезення, при якому виявлено перевищення навантаження на здвоєну вісь на 11,61 тони.

У зв`язку з встановленням посадовими особами Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки за результатами габаритно-вагового контролю транспортного засобу відповідача, перевищення встановленого осьового навантаження, ними було складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом від 26.07.2018, довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю та розрахунок №0017349 від 26.07.2018 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування. На підставі вищевказаних документів посадовими особами Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки відповідачу було нараховано до сплати 170,80 євро, що станом на дату розрахунку (26.07.2018) за курсом НБУ еквівалентно 5 317,79 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач вказував на відсутність в матеріалах справи належних документів, які б підтвержували правомірність проведення посадовими особами Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки зважування його транспортного засобу, та звертав увагу на відсутність документа, який би підтверджував проходження вагами, які були використані для проведення габаритно-вагового контролю, періодичної повірки, оскільки копія свідоцтва про повірку засобу вимірювальної техніки, яка наявна в матеріалах справи, на думку відповідача, не може засвідчувати вищевказаного факту, з огляду на те, що в акті № 0017349 від 26.07.2018, довідці про результати здійснення габаритно-вагового контролю та розрахунку № 0017349 від 26.07.2018, відсутні посилання на ідентифікуючі дані вагів, які були використані при проведенні зважування, та стосовно яких прокурором було подано до суду свідоцтво про повірку.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне зазначити, що приписами п. п. 12-14 Порядку № 879 передбачено, що вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології. Під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані. Вимоги до облаштування та технічного оснащення пунктів габаритно-вагового контролю визначаються Мінінфраструктури.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.07.2016 № 255 було затверджено Вимоги до облаштування та технічного оснащення пунктів габаритно-вагового контролю на автомобільних дорогах загального користування (далі - Вимоги №255).

Зазначені Вимоги № 255 встановлюють вичерпний перелік облаштування та технічного оснащення пунктів габаритно-вагового контролю на автомобільних дорогах загального користування.

Як вбачається з матеріалів справи, габаритно-ваговий контроль транспортного засобу, за результатами якого складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом від 26.07.2018, був здійснений на пересувному пункті габаритно-вагового контролю.

Пунктами 1-2 розділу ІІ Вимог №255 передбачено, що габаритно-ваговий контроль пересувними пунктами здійснюється на спеціально обладнаних ділянках доріг I - IV категорій. Пересувний пункт габаритно-вагового контролю влаштовується на автомобільних дорогах загального користування з урахуванням параметрів видимості для певної категорії дороги згідно з вимогами ДБН В.2.3-4:2015 "Автомобільні дороги. Частина I. Проектування. Частина II. Будівництво" у спеціально обладнаних для проведення габаритно-вагового контролю місцях або на майданчиках для відпочинку, стоянках та майданчиках для короткочасної зупинки автомобілів, обладнаних перехідно-швидкісними смугами.

Згідно із пп. 8 п. 5 розділу ІІ Вимог №255 передбачено, що пересувний пункт повинен бути укомплектований таким технічним обладнанням, зокрема комплектом пересувних автомобільних ваг для осьового зважування транспортних засобів у русі, до складу якого входять дві вагові платформи, ваговий індикатор у футлярі та чотири вирівнювальні доріжки, свідоцтвом про повірку ваг та свідоцтвом про державну метрологічну атестацію.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що 01.01.2016 набрав чинності Закон України "Про метрологію та метрологічну діяльність", яким поняття "метрологічна атестація" не визначене.

Пунктом 9 розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність" (пункт набрав чинності 03.07.2014) встановлено Кабінету Міністрів України до набрання чинності цим Законом: забезпечити прийняття технічних регламентів, вимогам яких відповідно до цього Закону повинні відповідати засоби вимірювальної техніки; забезпечити призначення органів з оцінки відповідності для проведення оцінки відповідності засобів вимірювальної техніки вимогам технічних регламентів; подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом; забезпечити прийняття нормативно-правових актів, передбачених цим Законом; забезпечити приведення своїх нормативно-правових актів, а також нормативно-правових актів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади у відповідність із цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України № 94 від 13.01.2016 було затверджено Технічний регламент законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки (далі - Технічний регламент).

Дія Технічного регламенту поширюється на засоби вимірювальної техніки, перелік яких наведено у додатку 1. Так, зокрема позицією №52 додатку 1 Технічного регламенту, визначено прилади автоматичні для зважування дорожніх транспортних засобів у русі та вимірювання навантаження на вісь (процедури оцінки відповідності* B+D, або B+F, або G).

Пунктом 4 Технічного регламенту наведене визначення поняттю "оцінка відповідності" - процес доведення того, що суттєві вимоги цього Технічного регламенту, які стосуються засобів вимірювальної техніки, були виконані.

Пунктом 16 Технічного регламенту зазначено, якщо відповідність засобів вимірювальної техніки вимогам цього Технічного регламенту, що до них застосовуються, було підтверджено встановленою процедурою оцінки відповідності, виробники складають декларацію про відповідність згідно з пунктами 53-56 цього Технічного регламенту і наносять знак відповідності та додаткове метрологічне маркування згідно з пунктами 57-70 цього Технічного регламенту.

Сукупний аналіз наведених вище норм зазначеного Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність" та Технічного регламенту вказують на те, що на переконання суду, документами, які підтверджують той факт, що зважування транспорту було здійснено вагами, які пройшли повірку на відповідність вимогам законодавства, є свідоцтво про повірку ваг, свідоцтво про державну метрологічну атестацію та декларація про відповідність обладнання, яким здійснювалось зважування, вимогам технічних регламентів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що прийняті у сфері метрології.

Натомість прокурор на підтвердження того, що зважування транспорту проводилось належною вимірювальною технікою, вищевказаних документів не подав.

Декларація про відповідність № 2 та сертифікат відповідності, долучені прокурором до позовної заяви, суд не розцінює як належні доказ, якими можуть посвідчуватися обставини, які входять в предмет доказування по даній справі, зокрема обставини сертифікації та повірки габаритно-вагового обладнання, яким здійснювалося зважування транспортного засобу відповідача, оскільки прокурором, не було доведено, що спірне зважування дорожнього транспортного засобу було проведено саме сертифікованими вагами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.ст.76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на встановлені судом в процесі розгляду справи обставини та дослідженні документи, можна дійти висновку, що прокурор не підтвердив в суді з посиланням на належні, допустимі, достатні та достовірні докази той факт, що зважування транспорту відповідача 26.07.2018 проводилось Київським міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки належною вимірювальною технікою, яка відповідає вимогам Технічного регламенту законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, а отже прокурор не обгрунтував об`єктивність результатів зважування та правомірність нарахованої відповідачу до відшкодування суми плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Суд погоджується з твердженням відповідача з приводу того, що додані до позову документи не містять інформації про точне місцезнаходження пересувного пункту, оскільки до матеріалів справи прокурором не було подано схеми організації дорожнього руху в місті роботи пересувного пункту ГВК на автодорозі М07 Київ-Ковель, хоча п. 11 Порядку габаритно-вагового контролю встановлено вимоги до пересувного пункту, в яких зазначено про необхідність встановлення Укртрансбезпекою за погодженням з уповноваженим підрозділом Національної поліції місця та режиму роботи пересувного пункту, доказів вчинення чого прокурором суду надано не було.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303А, п. 29, від 09.12.1994; рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003; рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27.09.2001; рішення у справі "Серявіна та інші проти України", № 4909/04, п. 58, від 10.02.2010; рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, п. 25, від 18.07.2006; рішення у справі "Петриченко проти України", № 2586/07, п. 13, від 12.07.2016; рішення у справі "Богатова проти України", № 5231/04, від 07.10.2010).

На виконання вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, судом надана оцінка основним доводам та запереченням сторін. Решта доводів та заперечень сторін, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Судові витрати, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються судом на прокуратуру.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 233, 237-239, 240 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки до Приватного підприємства Автомагістраль про стягнення 5 317,79 грн - відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на прокуратуру.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Північного апеляційного господарського суду або через Господарський суд Київської області до Північного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено: 25.09.2019

Суддя П.В.Горбасенко