ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року Справа № 906/282/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Гудак А.В.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Коростишівської місцевої прокуратури в Житомирській області на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 6 серпня 2019 року в справі № 906/282/19 (суддя Кравець С.Г.)

час та місце ухвалення: 6 серпня 2019 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; вступна і резолютивна частина проголошена о 11:57 год; повний текст ухвали складено 12 серпня 2019 року

за позовом Коростишівська місцева прокуратура в інтересах держави в особі

Житомирської обласної державної адміністрації

до Відповідача 1: Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області

до Відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Новогородецький кар`єр"

про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельні ділянки площею 28,8229 га

за участю представників сторін:

від Прокурора - Білера І.В.;

від Позивача - не з`явився;

від Відповідача 1 - не з`явився;

від Відповідача 2 - Налапко М.М..

ВСТАНОВИВ:

Керівника Коростишівської місцевої прокуратури в Житомирській області (надалі Прокурор) в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації (надалі Позивач) звернувся в Господарський суд Житомирської області з позовом до Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області (надалі відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Новогородецький кар`єр» (надалі Відповідач 2) про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 3 лютого 2004 року, укладеного між Відповідачем 1 та Відповідачем 2; зобов`язання Відповідача 2 повернути Позивачу земельні ділянки з кадастровими номерами: № :04:001:0001, № :04 НОМЕР_1 001:0002, № :04:001:0003, № :04:001:0004 загальною площею 28,8229 Га.

Прокурор, обґрунтовуючи наявність підстав для його звернення з даним позовом в особі Позивача, вказує, що Позивач є належним позивачем у даній справі, а порушення інтересів держави полягають у перевищенні владних повноважень Відповідачем 1 при розпорядженні земельною ділянкою промисловості, що розташована поза межами населеного пункту, оскільки розпорядником цих земель є Позивач. При цьому, Позивач на захист порушених прав до суду не звертався, а тому саме у Прокурора виникло право на звернення до суду у зв`язку із бездіяльністю вказаного органу. Яку вказує Прокурор, Позивач демонструє активну бездіяльність, тому в прокуратури є виключні обставини для звернення до суду з вказаною позовною заявою.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 15 квітня 2019 року (том 1, а.с. 1-2) було відкрито провадження по даній справі.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 6 серпня 2019 року в справі № 906/282/19, позов Прокурора залишено без розгляду (том 2, а.с. 33-37).

Приймаючи дану ухвалу, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що Прокурором в обґрунтування представництва зазначено лише те, що Позивачем, як уповноваженим органом, допущена активна бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, оскільки нею не вжито заходів для усунення порушення законодавства відповідачами. Водночас, як вказує суд першої інстанції Прокурором не подано, а судом не встановлено обставини, за яких можна було б достеменно встановити неналежне виконання своїх повноважень відповідними посадовими особами Позивача. Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. Судом підсумовано, що у такому разі Прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону.

Також судом першої інстанції у своєму рішенні було зазначено, що в порушення вимог частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", не було дотримано процедури звернення з позовом у даній справі для захисту інтересів держави в особі Позивача.

Враховуючи такі обставини, місцевий господарський суд дійшов висновку, що Прокурор не підтвердив правових підстав для представництва, не дотримався передбаченої законом процедури звернення з позовом та, відповідно, не має процесуальної дієздатності на подання позову з вимогами про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельні ділянки площею 28,8229га.

Не погоджуючись з прийнятою судом першої інстанції ухвалою, 21 серпня 2019 року Прокурор звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 3, а.с. 48-58) в якій з підстав, висвітлених в ній, просив ухвалу місцевого господарського суду скасувати та направити справу для продовження розгляду її по суті.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Прокурор, зокрема, виходив з того, що з твердження суду про необхідність надання конкретних доказів неналежного виконання своїх повноважень, зокрема, рішень про притягнення посадових осіб цього органу до дисциплінарної відповідальності є недоречним, оскільки прокурор самостійно у конкретному випадку обгрунтовує та наводить обставини, які вказують на неналежним чином здійснення захисту інтересів держави належними суб`єктами, і які є підстави для звернення. Також, Прокурор в своїй апеляційній скарзі (том 3, а.с. 53) зазначив, що прокуратурою направлялися Позивачу повідомлення в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо встановлення бездіяльності відповідного органу та наміру Прокуратурою подати позов. Дані повідомлення Позивачем не оскаржені в судовому порядку. Підставою ж для звернення Прокурора з даним позовом, на переконання апелянта, стала усвідомлена пасивна поведінка уповноваженого органу, що обумовлене його бездіяльністю. Як зазначає Прокурор, Позивач, маючи відповідні повноваження не звертався з відповідним позовом до суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 2 вересня 2019 року (том 3, а.с. 47) відкрито апеляційне провадження в справі № 906/282/19 за апеляційною скаргою Прокурора. Запропоновано Позивачу та Відповідачу надати відзив на апеляційну скаргу Прокурора.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Позивача надійшли письмові пояснення, в котрих Позивач зазначив, що йому стало відомо про передачу Відповідачу 2 в оренду спірних земельних ділянок з листа Прокуратури від 10 січня 2019 року за № 06-37-80. Відповідно до статті 15 Земельного кодексу України забезпечення здійснення землеустрою, моніторингу земель і державного контролю за використанням та охороною земель належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної полатики у сфері земельних відносин, належить саме Державній службі України з питань геодезії, картографії та кадастру. Як вказує Позивач, до Позивача інформація щодо порушення вимог земельного законодавства не надходила.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16 вересня 2019 року (том 3, а.с. 85) призначено справу №906/282/19 до розгляду на 2 жовтня 2019 року об 15:00 год.

Також, Відповідач 1 подав відзив на апеляційну скаргу (том 3, а.с. 86-87), в котрому зазначив, що Відповідач 1 вважає вимоги апеляційної скарги прокурора в частині наділення Прокурора відповідними повноваженнями щодо представництва інтересів держави в суді шляхом пред`явлення відповідного позову, обгрунтованими та доведеними.

Окрім того, на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив Відповідача 2 (том 3, а.с 113) в котру він заперечує проти вимог апеляційної скарги Прокурора, вважає її неогрунтованою та непідтвердженою, просить залишити ухвалу місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання від Відповідача 1, в котрому представник Відповідача 1 просить здійснювати розгляд справи без участі представника та просить повідомити його про прийняте судове рішення (том 3, а.с. 110).

На електронну адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання від Позивача, в котрому представник Позивача просить здійснювати розгляд справи без участі представника та повідомляє, що письмові пояснення з приводу вимог апеляційної скарги були подані Позивачем та знаходяться в матеріалах справи.

В судове засідання від 2 жовтня 2019 року представники Позивача та Відповідача 1 не з`явилися.

З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі представника Позивача та Відповідача 1 (зважаючи на заяву про розгляд справи за відсутності представника Позивача та Відповідача 1), за наявними в матеріалах справи доказами, тим більше з огляду на закінчення стоку розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні від 2 жовтня 2019 року представник Прокурора підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній, просить суд її задоволити, оскаржувану ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду по суті, зазначивши, що Прокурором при зверненні до суду були виконані всі вимоги, а саме статті 23 Закону України «Про Прокуратуру», щодо повідомлення Позивача про звернення в особі його органу до суду з даним позовом.

В судовому засіданні від 2 жовтня 2019 року представник Відповідач 2 заперечив проти доводів, наведених в апеляційній скарзі Прокурора, просив суд залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін, зазначивши, що Прокурор може звертатися з позовом до суду тільки в разі відсутності відповідного суб`єкта владних повноважень.

Заслухавши пояснення Прокурора та представника Відповідача 2, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги та пояснень стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, Північно західного апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити, оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду по суті.

При цьому, апеляційний господарський суд виходив з наступного.

Звертаючись з позовом у даній справі, Прокурор зазначив, що порушення інтересів держави полягають у перевищенні власних повноважень Відповідачем 1 при розпорядженні земельною ділянкою промисловості, що розташована поза межами населеного пункту, оскільки розпорядником цих земель є Позивач. Посилається на те, що незаконне надання в оренду вказаної земельної ділянки порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів та є підставою для представництва Прокурором інтересів держави в суді. Оскільки Позивач на захист порушених прав держави до суду не звертався, а тому як зазначає Прокурор у нього виникло право звернення до суду в зв`язку з бездіяльністю вказаного органу.

Предметом розгляду даної справи є визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 3 лютого 2004 року, укладеного між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, а також зобов`язання Відповідача 2 повернути земельні ділянки загальною площею 28,8229 га Позивачу.

З матеріалів справи вбачається, що спірні земельні ділянки були передані Відповідачу 2 на підставі розпорядження голови Відповідача 1 №486 від 26 грудня 2003 року "Про передачу в оренду земельної ділянки", яким надано в оренду на 25 років земельну ділянку Відповідачу 2 площею 28,8229 га для видобутку граніту з послідуючою переробкою в щебінь на землях Городської сільської ради (том 1, а.с.64).

В подальшому, 3 лютого 2004 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено договір оренди земельної ділянки (том 1,а.с. 94-95).

Пунктом 1 договору оренди земельної ділянки від 3 лютого 2004 року сторони серед іншого погодили, що земельна ділянка знаходиться на землях Городської сільської ради поза межами населеного пункту, за адресою: с. Городське Коростишівського району та надана для видобутку граніту з послідуючою переробкою в щебінь.

Згідно матеріалів справи та письмових пояснень Прокурора, а також представників сторін вбачається, що спірні земельні ділянки мають цільове призначення: для видобутку граніту з послідуючою переробкою в щебінь, тобто відноситься до земель промисловості.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із статтею 13 Конституції України від імені українського народу права власника, зокрема, на землю здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Частинами 1, 2 статті 93 Земельного кодексу України: право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності; земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Частиною 2 статті 84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною 3 статті 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: ведення водного господарства; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва.

Відповідно до частини 5 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Відтак, як зазначив суд першої інстанції, що звертаючись до суду із цим позовом, Прокурором відповідно до вимог статті 53 Господарського процесуального кодексу України вірно визначено орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах - Житомирську обласну державну адміністрацію, оскільки повноваження щодо розпорядження спірними земельними ділянками, належать до її компетенції.

Разом з тим, судом першої інстанції в результаті розгляду справи було винесено ухвалу від 6 серпня 2019 року про залишення позову без розгляду.

Суд першої інстанції мотивував дану ухвалу тим, що у даному випадку, Прокурор прийняв на себе функції альтернативного суб`єкта звернення до суду, який не може замінювати належного суб`єкта владних повноважень. При цьому, сам лише факт відсутності звернення Позивача із позовом до суду, не може свідчити про свідоме зволікання чи невжиття заходів Позивачем щодо захисту прав та інтересів держави.

Також судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі було зазначено, що Прокурором в обґрунтування представництва зазначено лише те, що Позивачем, як уповноваженим органом, допущена активна бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, оскільки ним не вжито заходів для усунення порушення законодавства Відповідачами. Водночас, Прокурором не подано, а судом першої інстанції не було встановлено обставини, за яких можна було б достеменно встановити неналежне виконання своїх повноважень відповідними посадовими особами Позивача.

Північно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що розглядаючи апеляційну скаргу Прокурора колегія суддів досліджує підставність його звернення з даним позовом та представництво інтересів держави в особі Позивача.

При цьому, зважаючи на акцентування Прокурором уваги на активну бездіяльність позивача, стає не зрозумілим, чому Прокурор зазначив даний орган (зважаючи на його активну бездіяльність, котра проявляється в не зверненні до суду з даним позовом) як Позивача, а не звернувся до суду в статусі самостійного Позивача в інтересах держави (що не заборонено статтею 53 Господарського процесуального кодексу).

Водночас, розглядаючи питання наявності підстав для представництва інтересів держави Прокурором у даній справі, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до частини 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України.

Згідно частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України, одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка відповідно до статтей 167, 170 Цивільного кодексу України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи, державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За приписами частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст.74 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя згідно пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України.

Спеціальним законом, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді, є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини 3 статті 23 вказаного Закону: прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу; наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року зі справи № 806/1000/17).

Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

· якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

· у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Частиною 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності, зокрема, щодо розпорядження об`єктами права комунальної власності шляхом надання їх в оренду юридичним та фізичним особам.

Отже, правомочності щодо розпорядження об`єктами права комунальної власності, у тому числі й передачі їх у тимчасове користування юридичним та фізичним особам, належать органу місцевого самоврядування, який визначений Прокурором, та яким у спірних правовідносинах є Позивач.

Зважаючи на вищеописану позицію Верховного Суду з приводу представництва інтересів держави, у випадках наявності відповідного органу, заперечення прокурора з приводу оскаржуваної ухвали, колегія суддів дослідивши матеріали справи зауважує наступне.

Згідно з частиною 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві чи іншій заяві, скарзі обгрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; невиконання вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу ( а саме залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків).

З матеріалів справи вбачається, що Прокурор звернувся до місцевого господарського суду 27 березня 2019 року (том 1, а.с. 6).

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 1 квітня 2019 року позовну заяву прокурора залишено без руху (том 1, а.с. 3-4). В другому пункті резолютивної частини даної ухвали було зазначено: Прокурору протягом 10 днів з дня вручення ухвали суду усунути недоліки позовної заяви шляхом подання заяви про усунення недоліків з додатками (за наявності) щодо надання належним чином засвідчених копії (або оригіналів) договору оренди земельної ділянки від 3 лютого 2004 року та акту передачі земельних ділянок з кадастровими номерами :04:001:0001, :04:001:0002, :04:001:0003, :04:001:0004 загальною площею 28,8229га, а у разі відсутності у прокурора таких документів - клопотання про їх витребування у відповідачів або інших осіб згідно статті 81 ГПК України; засвідчені відповідно до вимог чинного законодавства копії письмових доказів, які додано до позовної заяви; а також письмові пояснення з наведенням причин, які перешкоджають захисту інтересів держави особою в інтересах якої прокурором заявлено даний позов, та доказів стосовно того, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження щодо захисту таких інтересів, а також доказами надіслання їх копій сторонам листом з описом вкладення.

Водночас, 15 квітня 2019 року Господарським судом Житомирської області було винесено ухвалу про відкриття провадження по справі (том 1, а.с. 1). При цьому місцевий господарський суд мотивував ухвалу тим, що: подана Прокурором позовна заява відповідає вимогам статі 162 Господарського процесуального кодексу України; жодних недоліків цієї заяви в частині відсутності обґрунтування Прокурором підстави для здійснення представництва інтересів держави суд першої інстанції не виявив, і позовну заяву Прокурора як з цих, так і з інших підстав без руху не залишав. Також, в даній ухвалі було зазначено про усунення Прокурором недоліків зазначених в ухвалі Господарського суду Житомирської області від 1 квітня 2019 року.

Колегія суддів звертає увагу, що з дати відкриття провадження по справі і до часу винесення оскарженої ухвали суд першої інстанції призначив 4 засідання: 14 травня 2019 року (том 1; а. с. 165-166; суд оголосив перерву в судовому засіданні); 28 травня 2019 року (том 1, а. с. 182-183; суд оголосив перерву в судовому засіданні); 11 червня 2019 року (том 1, а. с. 18; суд відклав розгляд справи); 6 серпня 2019 року.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що після відкриття провадження по справі сторонами було долучено ряд доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, та проводилося заслуховування їхньої позиції з приводу поданої Прокурором позовної заяви.

З огляду на зазначене колегія суддів констатує, що допустивши згідно з абзацом другим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво Прокурором інтересів держави, майже через п`ять місяців після відкриття провадження у справі Господарський суд Житомирської області постановив ухвалу, якою позовну заяву залишив без розгляду. Підставою для залишення позовної заяви без розгляду суд вважав те, що відповідні функції у спірних правовідносинах виконує Позивач, а Прокурор не надав доказів, які би свідчили про невиконання або неналежне виконання з боку Позивача своїх обов`язків на звернення до суду чи у позасудовому порядку усунути виявлені порушення, що надавало би Прокурору право звернутися до суду. А тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишив позовну заяву без розгляду.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що стаття 226 Господарського процесуального кодексу України передбачає вичерпний перелік підстав для залишення позовної заяви без розгляду, провадження за якою відкрите.

Суд першої інстанції в оскаржувані ухвалі зазначив, що Прокурор не підтвердив правових підстав для представництва та відповідно не має процесуальної дієздатності на подання позову з вимогами про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Проте колегія суддів звертає увагу, що дані докази на підтвердження повноважень представництва інтересів держави уже витребовувалися ухвалою Господарського суду Житомирської області від 1 квітня 2019 року про залишення позовної заяви без руху та після їх подання (том 1, а.с. 56-57) досліджувалися судом першої інстанції (на предмет підставності звернення Прокурора з даним позовом) з метою вирішення питання щодо відкриття провадження по справі та усунення недоліків позовної заяви Прокурор.

При цьому як вбачається з протоколів судового засідання та ухвал місцевого господарського суду сторони по справі надавали як усні пояснення так і письмові пояснення з приводу заявлених позовних вимог, а саме щодо підставності укладення договору між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 та розпорядження земельними ділянками (том 21, а.с. 19-20).

Відтак залишаючи позов без розгляду - саме зважаючи на не підтвердження правових підстав представництва, місцевий господарський суд суперечить своїй попередній позиції наведеній в ухвалі від 15 квітня 2019 року, де ним чітко було зазначено про усунення Прокурором недоліків та прийняття позовної заяви зважаючи на відповідність позовної заяви вимогам статті 162 Господарського процесуального кодексу України.

Саме тому, у разі відкриття провадження по справі (після усунення стороною недоліків, котрі суд самостійно зазначив в резолютивній частині ухвали про залишення позовної заяви без руху) та здійснення її розгляду, заслуховування правової позиції сторін щодо предмету та підстав позовної заяви суд за результатами розгляду справи в разі встановлення відсутності порушеного права на захист котрого звернулася сторона із даним позовом мав би відмовити в задоволенні позовних вимог, а не виносити ухвалу про залишення позову без розгляду з огляду на не підтвердження Прокурором правових підстав для представництва інтересів держави (адже зазначене розцінюється як не усунення недоліків Прокурором).

Окрім того, колегія суддів акцентує увагу, що системне тлумачення вказаних приписів дозволяє дійти висновку, що стаття 53 Господарського процесуального кодексу України вимагає вказувати у позовній заяві докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог (на підтвердження обставин, якими обґрунтовані ці вимоги). При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві на виконання цієї статті обґрунтуванням Прокурора щодо визначеної ним підстави представництва, як і неподання Прокурором доказів відсутності органів влади, які мають повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, не є підставою для залишення позову без розгляду. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема повноважень Позивача, здійснювати у спосіб, який обрав Прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Дана правова позиція наведена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі 587/430/16-ц.

Відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, зважаючи на усе описане вище, колегія суддів зазначає, що якщо підставою для представництва інтересів держави Прокурор зазначив таку підставу як бездіяльність органу (уповноваженого здійснювати функції держави у даних правовідносинах) цей довід суд першої інстанції повинен перевірити незалежно від того, чи надав Прокурор докази на бездіяльність такого органу. При цьому, здійснення процедури перевірки підстав для представництва інтересів держави Прокурором, судом першої інстнації має здійснюватися до відкриття провадження по справі, із застосування такого правового механізму (у різі наявності сумнівів чи відсутності відповідних доказів) - залишення позову без руху з метою усунення недоліків, встановлених при поданні позовної заяви (а не після відкриття провадження по справі).

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до пункту 6 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З огляду на зазначене, враховуючи положення статті 275 та статті 277 ГПК України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга Прокурора підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Житомирської області від 6 серпня 2019 року в справі № 906/282/19 скасуванню, з направленням справи для розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Коростишівської місцевої прокуратури в Житомирській області на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 6 серпня 2019 року в справі № 906/282/19 - задоволити.

2. Ухвалу Господарського суду Житомирської області від 6 серпня 2019 року в справі № 906/282/19 - скасувати.

3. Справу № 906/282/19 направити до Господарського суду Житомирської області для продовження розгляду по суті.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

6. Справу № 906/282/19 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови виготовлено 7 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Гудак А.В.