ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року Справа № 918/293/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Савченко Г.І., суддя Юрчук М.І. , суддя Демидюк О.О.

секретар судового засідання Соколовська О.В.

за участю представників сторін:

позивача: не з`явився

відповідача: Ляшук М.В. (довіреність №14 від 30 травня 2019 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача - Фермерського господарства "Ако плюс" на рішення господарського суду Рівненської області від 24 червня 2019 року (повний текст складено 01 липня 2019 року) у справі №918/293/19 (суддя Войтюк В.Р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські аграрні системи"

до Фермерського господарства "Ако плюс"

про стягнення заборгованості в сумі 159756,04 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Українські аграрні системи" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача Фермерського господарства "Ако плюс" про стягнення заборгованості в сумі 159 756 грн. 04 коп. Під час розгляду справи в суді першої інстанції від позивача надійшла заява, в якій останній просив суд зменшити позовні вимоги, а саме просив суд стягнути з відповідача на його користь 88950 грн. 84 коп. основної заборгованості, 14353 грн. 59 коп. інфляційних втрат, 4537 грн. 19 коп. 3 % річних та 15246 грн. 13 коп. пені. Вказана заява була задоволена судом.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 24 червня 2019 року у справі №918/293/19 частково задоволено позов ТОВ "Українські аграрні системи" до ФГ "Ако плюс" про стягнення заборгованості в сумі 159756,04 грн. Присуджено до стягнення з Фермерського господарства "Ако плюс" (35113, Рівненська обл., Млинівський р-н., с. Острожець, вул. Молодіжна, 4, код. 41199088) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські аграрні системи" (03040, м. Київ, провулок Задорожний, 6-а, оф. 4 та 5, код. 35380310) 86338 (вісімдесят шість тисяч триста тридцять вісім) грн. 50 коп. основної суми заборгованості, 13964 (тринадцять тисяч дев`ятсот шістдесят чотири) грн. 45 коп. інфляційних втрат, 4158 (чотири тисячі сто п`ятдесят вісім) грн. 49 коп. 3% річних, 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 91 коп. пені та 1810 (одна тисяча вісімсот десять) грн. 64 коп. судового збору. В частині стягнення з відповідача 2612 грн. 34 коп. основної суми заборгованості, 389 грн. 24 коп. інфляційних втрат, 378 грн. 70 коп. 3 % річних та 245 грн. 40 коп. пені - відмовлено.

Вказане рішення мотивоване тим, що матеріалами справи стверджено та відповідачем не спростовано поставку товару в сумі 85506 грн. 66 коп. (специфікація № 1) та 30831 грн. 84 коп. (специфікація № 2), однак, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази поставлення позивачем та отримання відповідачем товару згідно специфікації № 3 на суму 2 612 грн. 34 коп.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач - ФГ "Ако Плюс" звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 24 червня 2019 року у справі №918/293/19 скасувати в частині стягнення з ФГ "Ако Плюс" на користь ТОВ "Українські аграрні системи" 86338,50 грн. основної заборгованості, 13964,45 грн. інфляційних втрат, 4158,49 грн. 3% річних, 15000,91 грн. пені та 1810, 64 грн. судового збору та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову у даній частині відмовити. Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що довіреність №13/05 від 13 травня 2017 року та довіреність №25/05 від 25 травня 2017 року є недопустимими доказами у зв`язку з тим, що їх немає в переліку додатків до позовної заяви (даних довіреностей немає і в описі вкладення у лист, яким позивач надіслав відповідачу копію позовної заяви та копії доданих до неї документів). Видаткові накладні №54 від 26 травня 2017 року, №55 від 06 червня 2017 року, №117 від 06 жовтня 2017 року не є належним доказом здійснення поставки за договором, оскільки вони не підписані відповідачем та не містять будь-якого посилання на договір купівлі-продажу №22АК від 13 травня 2017 року. У платіжних дорученнях, які враховані судом відсутні посилання на договір чи специфікації, тобто відсутні будь-які дані, які б дозволили ідентифікувати їх як докази здійснення оплати за специфікаціями №1, №2, №3 до договору купівлі-продажу №22АК від 13 травня 2017 року. Крім того, апелянт зазначає, що за відсутності первинних документів, як підстави для формування податкової звітності та відображення у ній вчинених господарських операцій, дані декларацій, поданих до податкового органу, не можуть бути доказом відвантаження/отримання товару.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16 серпня 2019 року у справі №918/293/19 поновлено Фермерському господарству "Ако плюс" строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Рівненської області від 24 червня 2019 року у справі №918/293/19, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та призначено розгляд справи на 01 жовтня 2019 року.

Від позивача ТОВ "Українські аграрні системи" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.

Безпосередньо в судовому засіданні представник відповідача повністю підтримав вимоги і доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про день, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами, відповідності до вимог статті 269 ГПК України.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 13 травня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Українські аграрні системи" та Фермерським господарством "Ако Плюс" укладено договір купівлі - продажу №22АК (далі - договір).

Згідно пункту 1.1 договору, продавець зобов`язується передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплати його вартість на умовах даного договору.

Відповідно до пункту 1.2 договору, предметом постачання є насіння зерно, олійних, технічних культур, засоби захисту рослин (ЗЗР), мікродобрива, регулятори росту рослин (далі - товар), перелік, види, вартість, кількість яких визначається в Специфікації.

Пунктом 2.1 договору, передбачено, що товар зазначений в пункті 1.2. договору поставляється в кількості, асортименті, передбаченому у Специфікації, яка є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до пункту 3.1. договору, продавець передає покупцю товар за умовами виконання сторонами умов цього договору по мірі потреби та за домовленістю сторін.

Передача (приймання-задача) товару здійснюються в місці знаходження складу покупця (пункт 3.2. договору).

У пункті 3.4. договору передбачено, що факт передачі товару підтверджується випискою видаткових накладних та передачею покупцем довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Пунктом 3.5. договору визначено, що перехід права власності на товар відбувається з моменту передачі товару.

Відповідно до пункту 4 договору сторонами визначено ціну та порядок розрахунків по договору, а саме розрахунок за товар відбуватиметься в національній валюті України, вид розрахунків безготівковий, форма розрахунків платіжне доручення.

Специфікацією від 13 травня 2017 року (додаток № 1 до договору) передбачено, що продавець зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити товар, а саме: Суперкіл 440КЕ (20 л) - 100 л, Фулгор 250 КС - 55 л, Альфа-Бригадир, 5 л - 15 л, Альфа-Гетьман, 10 л- 40 л на загальну суму 85506 грн. 66 коп. Пунктом 3 вказаної специфікації передбачено порядок оплати товару 100% від загальної вартості товару, сплачується покупцем до 01 вересня 2017 року. Поставка товару згідно специфікації (пункт 3) здійснюється до 15 травня 2017 року.

Специфікацією від 24 травня 2017 року (додаток № 2 до договору) передбачено, що продавець зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити товар, а саме Альфа-Бригадир, 5 л - 20 л, Метризан (банка 0,5 кг) - 15 кг, Штефклорам - 20 л на загальну суму 30 831 грн. 84 коп. Пунктом 3 відповідної специфікації передбачено порядок оплати товару 100 % від загальної вартості товару сплачується покупцем до 01 вересня 2017 року. Поставка товару згідно специфікації (пункт 3) здійснюється до 30 травня 2017 року.

Згідно видаткових накладних № 54 від 26 травня 2017 року, № 55 від 06 червня 2017 року та вищевказаних специфікацій " 1, 2 позивачем здійснена поставка товару відповідачу на загальну суму 116 338 грн. 50 коп.

Відповідно до матеріалів справи, вищезазначений товар, від імені відповідача отримав ОСОБА_1 Вікторович, що підтверджується переданими ним позивачу під час отримання товару, оригіналами довіреностей на отримання матеріальних цінностей, а саме довіреність без зазначення серії під номером 13/05 від 13 травня 2017 року та довіреність без зазначення серії під номером 25/05 від 25 травня 2017 року.

Тобто, відповідачем видано довіреності лише на дві поставки товару на загальну суму 116 338 грн. 50 коп.

Однак, відповідач у свою чергу взяті на себе договірні зобов`язання виконав не у строк передбачений у специфікаціях та не у повному обсязі.

Разом з тим на підставі платіжних доручень № 18 від 09 жовтня 2017 року, № 25 від 01 березня 2018 року, № 34 від 28 березня 2018 року, відповідачем здійснено оплату загальну суму 30 000 грн. 00 коп.

З метою досудового вирішення спору, позивачем на адресу відповідача 02 липня 2018 року направлена претензія №2 з вимогою сплатити суму заборгованості. Однак, вказана претензія залишене відповідачем без відповіді а заборгованість по вищевказаному договорі та специфікаціях на час розгляду справи не погашена, що стало підставою для звернення до суду.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

За частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 204 Цивільного кодексу України презюмується правомірність правочину.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з положеннями статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статей 74, 76-79 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права.

Посилання відповідача на недоведеність позивачем факту отримання товару та неналежність поданих доказів ґрунтуються тільки на аргументах відповідача, не підтверджені матеріалами справи та спростовується наступними обставинами.

На виконання умов договору позивачем, здійснено поставку товару в кількості, асортименті та в терміни визначені, підписані та узгодженні сторонами специфікаціями № 1, 2 від 13 травня 2017 року та від 24 травня 2017 року.

Дані специфікації є належним доказом, оскільки вони підтверджують належне виконання покладених на позивача обов`язків згідно договору.

Згідно видаткових накладних №54 від 26 травня 2017 року, №55 від 06 червня 2017 року та специфікацій позивачем здійснена поставка товару в повному обсязі на загальну суму 116 338 грн. 50 коп.

Відповідно до частини 1 статті 9 закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього закону визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Крім того, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити як назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналогічна правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2015 року у справі № 3-77гс15.

Згідно пункту 3.4 договору, факт передачі товару підтверджується випискою видаткових накладних та передачею покупцем довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Порядок застосування довіреностей на отримання цінностей регулювався Інструкцією № 99 затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 16 травня 1996року. Однак з 01 січня 2015 року вказана Інструкція втратила чинність, із цієї дати в питаннях представництва та використання довіреностей потрібно орієнтуватися на загальні норми Цивільного кодексу.

Враховуючи положення статті 9 закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" довіреність на одержання цінностей є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначені перелік та кількість цінностей.

Крім того, видані відповідачем довіреності на отримання матеріальних цінностей, містять: точний перелік цінностей, найменування продукції, одиниці виміру, кількість, які відповідають виду продукції, що визначені та узгоджені сторонами в специфікаціях; - підпис особи, якій доручено отримання товару, підпис керівника підприємства та головного бухгалтера Фермерського господарства "Ако плюс".

Відпуск товарно-матеріальних цінностей покупцям або передача їх безоплатно здійснюється підприємствами тільки на підставі доручень отримувачів (покупців), тому, позивач, прийняв дані довіреності як такі, які належним чином оформлені. Тобто, обов`язок по належному оформленні доручень покладений саме на відповідача, тому, вини позивача в неналежному оформленні доручень не вбачається. А тому, наявні в матеріалах справи довіреності є належними та допустимими доказами факту отримання відповідачем товару.

Разом з тим, відповідач заперечує факт часткової оплати товару згідно платіжних доручень №18 від 09 жовтня 2017 року, №25 від 01 березня 2018 року, №34 від 28 березня 2018 року, та стверджує, що здійснив оплату товару за бездоговірними поставками. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні жодні належні докази, які підтверджують дані аргументи скаржника.

Колегія суддів зазначає, що вказані твердження ґрунтуються тільки на аргументах апелянта та не знаходять свого підтвердження належними та допустимими доказами, тому, оскільки у вищевказаних платіжних дорученнях не вказано конкретно за яку поставку товару та по якій специфікації проведено оплату, суд вважає, що вказані суми переведені в рахунок оплати поставки відповідно до специфікації № 1 та № 2 оскільки інше в матеріалах справи відсутнє.

Окрім того, факт проведення оплати товару згідно платіжних доручень №18 від 09 жовтня 2017 року, №25 від 01 березня 2018 року, №34 від 28 березня 2018 року на суму 30 000 грн. 00 коп., свідчить про те, що відповідач визнав факт поставки товару відповідно до договору купівлі-продажу та специфікацій, а тому в останнього виникло зобов`язання по оплаті за вказаний поставлений товар.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що сторони є платниками податку на додану вартість, Позивачем подано та зареєстровано податкові накладні, які прийняті та неоспорені відповідачем: від 26 травня 2017 року №33, що підтверджується квитанцією про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних; від 06 червня 2017 року №4, що підтверджується квитанцією про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних; від 06 жовтня 2017 року №3, що підтверджується квитанцією про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з окремими положеннями п. 201.10. ст. 201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в ЄРПН та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 14.1.181 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Аргумент відповідача про те, що бухгалтером помилково сформовано податковий кредит на підставі даних податкових накладних, суди не приймають до уваги, оскільки, податкові накладні сформовані в три різні періоди за однією господарською операцією, а саме: 26 травня 2017 року №33; 06 червня 2017 року №4; 06 жовтня 2017 року порядковий номер № 3.

Тобто, між кожною датою здійснення господарської операції є проміжки часу, однак відповідач кожного разу, а саме тричі включав суму ПДВ до податкового кредиту та відповідно зменшував податкове зобов`язання за звітний період тим самим визнаючи здійснені господарські операції.

Крім того, відповідач не був позбавлений можливості не включати суму ПДВ до податкового кредиту, якщо ним було виявлено непроведення поставки даного товару, а також міг звернутись до позивача з листом про поставку товару на суму, яка була включена до податкової накладної та, яка в подальшому зазначена в претензії.

Місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про те, що матеріалами стверджено та відповідачем не спростовано поставку товару в сумі 85 506 грн. 66 коп. (специфікація № 1) та 30 831 грн. 84 коп. (специфікація № 2), однак, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази поставлення позивачем та отримання відповідачем товару згідно специфікації № 3 на суму 2 612 грн. 34 коп.

Вказана поставка товару не доведена позивачем не підтверджена довіреністю на отримання товару. Зважаючи на викладені обставини місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 2 612 грн. 34 коп. (відповідно до специфікації № 3).

Крім того, позивач в позовній заяві просив стягнути з відповідача окрім основної суми заборгованості також 3% річних та інфляційні втрати відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного Кодексу України.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що в разі несплати за поставлений товар в установлений строк цим договором термін покупець зобов`язується сплатити продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у той період, за кожен день прострочи від вартості неоплаченого по договору товару.

Колегією суддів перевірено здійснені місцевим судом розрахунки та встановлено, що обгрунтованими до стягнення з відповідача є наступні суми, а саме 13964 грн. 45 коп. інфляційних втрат, 4158 грн. 49 коп. 3% річних, 15000 грн. 91 коп. пені.

Таким чином, доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Місцевим господарським судом повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни, скасування рішення місцевого господарського суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Ако плюс" на рішення господарського суду Рівненської області від 24 червня 2019 року у справі №918/293/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 24 червня 2019 року у справі №918/293/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Справу №918/293/19 повернути до господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "02" жовтня 2019 р.

Головуючий суддя Савченко Г.І.

Суддя Юрчук М.І.

Суддя Демидюк О.О.