ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2019 р. Справа № 922/2607/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу

за позовом Державного підприємства "Київський бронетанковий завод", м. Київ
до Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з двигунобудування", м. Харків
про стягнення 2571,38 грн.
ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Київський бронетанковий завод", м. Київ (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з двигунобудування", м. Харків (далі за текстом - відповідач) 2571,38 грн., з яких:

1750,00 грн. сума основного боргу;

679,00 грн. інфляційних;

142,38 грн. 3% річних.

Позов обґрунтовано з посиланням на те, що відповідач листом № 823/63 від 14.08.2015 просив позивача зокрема надати послуги проживання працівника підприємства відповідача у період його відрядження та гарантував оплату цих послуг. Відповідні послуги позивачем були надані на суму 1750 грн., що сторонами зафіксовано в акті наданих послуг № 365 від 31.08.2015, проте відповідач ці послуги не сплатив

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.08.2019 відкрито провадження у справі № 922/2607/19; справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін, за наявними в справі матеріалами; запропоновано відповідачу подати відзив на позов в п'ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив протягом трьох днів з дня отримання відзиву на позов; встановити відповідачу строк для подання заперечень на відповідь протягом трьох днів з дня отримання відповіді на позов.

З метою повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та надання останнім можливості реалізувати власні процесуальні права, судом засобами поштового звязку на їх юридичні адреси, зазначені у позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань направлено копію вищевказаної ухвали від 19.08.2018.

Копії зазначеної ухвали сторони отримали, про що свідчать залучені до матеріалів справи зворотні поштові повідомлення, згідно з якими направлялась поштова кореспонденція (а. с. 38-39).

Відповідач надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву (вх. № 21039 від 04.09.2019), в якому просить суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що з тексту листа № 823/63 від 14.08.2015 не випливає, що у нього виникли будь-які майнові зобовязання, на підставі яких позивач мав би право вимагати оплати за проживання. Стосовно інфляційних та річних відповідач звертає увагу суду на те, що строк виконання зобовязання з оплати послуг вказаним листом не встановлено, а тому відповідач не може вважатися таким, що прострочив виконання зобовязання. Крім того, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог через пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки, останній сплив 31.08.2018.

В процесі розгляду справи позивач не скористався правом щодо подачі відповіді на відзив у порядок і строк, встановлені ухвалою господарського суду Харківської області від 19.08.2019 у даній справі.

Розглянувши подані на розгляд суду матеріали справи, суд визнає їх достатніми для прийняття судового рішення по суті спору.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив.

Як свідчать матеріали справи, відповідач надіслав на адресу позивача лист № 823/63 від 14.08.2015 (а. с. 30), в якому в т.ч. просив останнього дозволити проживання головного конструктора ОСОБА_1 у готелі (казармі), що знаходиться на території Державного підприємства "Київський бронетанковий завод" за безготівковий розрахунок згідно виставленого рахунку.

31.08.2015 між сторонами складено та підписано акт надання послуг № 365 (а. с. 31), згідно з яким позивачем було надано відповідачу послуги щодо проживання в казармі його працівника ОСОБА_1 терміном з 17.08.15 по 31.08.15 на суму 1750 грн.

Позивачем виставлено відповідачу рахунок на оплату № 255 від 31.08.2015 на суму 1750 грн. (а. с. 32), за надані послуги «Проживання в казармі ОСОБА_1 терміном з 17.08.2015 по 31.08.2015».

Однак, надані послуги відповідачем оплачені не були.

Матеріали справи також свідчать про те, що позивач звертався до відповідача з претензією № 057/3105 від 31.10.2016 (а. с. 34-35), яка проте останнім також була залишена без відповіді та без задоволення.

Згідно з підписаним сторонами актом звірки взаєморозрахунків «за період 1 півріяччя 2018 р. … за договором листом № 823/63 від 14.08.2015» (а.с. 33) відповідач визнав наявність в нього заборгованості перед позивачем в сумі 1750 грн.

Обставини щодо стягнення зазначеної заборгованості стали підставами для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

Крім того, у звязку з простроченням відповідачем обовязку щодо своєчасної оплати виставленого рахунку, позивач на підставі відповідних вимог чинного законодавства України нарахував до стягнення з відповідача 679,00 грн. інфляційних та 142,38 грн. 3% річних за загальний період прострочення з 08.11.2016 по 25.07.2019.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України також передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За умовами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Надсилаючи позивачу лист № 823/63 від 14.08.2015 з відповідним проханням про надання послуг проживання працівника відповідач гарантував здійснити оплату за таке проживання.

З підписанням акту надання послуг № 365 від 31.08.2015 сторони засвідчили факт надання позивачем на користь відповідача послуг з проживання працівника та узгодили суму наданих послуг в розмірі 1750 грн.

В подальшому, виставляючи рахунок на оплату № 255 від 31.08.2015 та направляючи претензію вих.. № 057/3105 від 31.10.2016 позивач заявив відповідачу вимогу про сплату наданих послуг. Така оплата в силу положень ч. 2 ст. 530 ЦК України мала бути здійснена відповідачем на протязі 7 днів з моменту предявлення вимоги.

Оскільки відповідач не надав доказів сплати існуючої заборгованості за надані послуги, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 1750 грн. боргу.

Посилання відповідача на те, що лист № 823/63 від 14.08.2015 не породжує для нього обовязку оплати спожитих послуг є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, та спрямовані на уникнення як наявного обовязку здійснити оплату, так і відповідальності за порушення своїх зобовязань. До того ж, факт надання позивачем на користь відповідача послуг та їх вартість підтверджується актом надання послуг № 365 від 31.08.2015 на суму 1750 грн., підписаним в т.ч. відповідачем, а останній при підписанні акту звірки «за період 1 півріяччя 2018 р. … за договором листом № 823/63 від 14.08.2015» визнав факт існування такої заборгованості.

Посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності є також безпідставними.

Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами 1, 3 ст. 264 ЦК України передбачено: перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Підписуючи акт звіряння взаємних розрахунків «за період 1 півріяччя 2018 р. … за договором листом № 823/63 від 14.08.2015» (а. с. 33), відповідач в розумінні ст. 264 ЦК України вчинив дію що свідчить про визнання ним свого обовязку по сплаті існуючої заборгованості в сумі 1750 грн. на користь позивача.

Оскільки даний акт складено за період 1 півріччя 2018 року, відповідно такий акт міг бути складено після 30.06.2018, тобто після останнього дня 1 півріччя 2018 року.

Після підписання зазначеного акту строк позовної давності за вимогами про стягнення вказаного боргу почався заново, а тому позивач при зверненні до суду з даним позовом такий строк не пропустив.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Факт прострочення відповідачем виконання зобовязань з оплати отриманого товару підтверджується матеріалами справи та відповідачем жодним чином не спростовується.

Зазначене, з урахування вимог ст. 625 ЦК України надає право позивачу на нарахування 3% річних за таке прострочення.

Розглянувши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, суд констатує, що його здійснено з арифметично вірно, тоді як розрахунок інфляційних містить певні арифметичні помилки.

Здійснивши відповідний розрахунок, суд приходить до висновку про частково задоволення позову в зазначеній частині, та стягнення з відповідача на користь позивача 142,38 грн. 3% річних та 560,83 грн. інфляційних за період прострочення з 08.11.2016 по 25.07.2019.

З урахуванням вимог ст. 123, 126, 129 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір в сумі 1832,72 грн., тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Харківське конструкторське бюро з двигунобудування" (адреса: 61001, м. Харків, вул. Морозова, буд. 13; ) на користь Державного підприємства "Київський бронетанковий завод" (адреса: 02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 34-А; ):

1750,00 грн. основного боргу;

560,83 грн. інфляційних;

142,38 грн. 3% річних;

1832,72 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя ОСОБА_2