ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2019 року м.Дніпро Справа № 908/941/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Широбокової Л.П., Подобєда І.М.

при секретарі: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від позивача: Богатирьов С.В., довіреність вих.№ 15-03-19-3 від 15.03.2019 р., адвокат;

від відповідача: Сніжкова В.В., паспорт серія НОМЕР_1 від 23.03.2006 р., фізична особа - підприємець;

від відповідача: ОСОБА_6 , ордер серія ДП № /029 від 04.09.2019 р., адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Сніжкової Віри Володимирівни на рішення Господарського суду Запорізької області від 05.06.2019 року, ухвалене суддею Зінченко Н.Г., повний текст якого складений 07.06.2019, у справі №908/941/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ - АГРО", м.Київ

до Фізичної особи - підприємця Сніжкової Віри Володимирівни, АДРЕСА_2

про стягнення 63112, 50 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області з позовною заявою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ - АГРО" до Фізичної особи - підприємця Сніжкової Віри Володимирівни про стягнення вартості переданого на зберігання за договором відповідального зберігання майна №01112018-к від 01.11.2018 в сумі 63112, 50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов"язань з повернення майна або компенсації його вартості.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 05.06.2019 у справі №908/941/19 позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Сніжкової Віри Володимирівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ- АГРО" збитків у розмірі 63112 грн. 50 коп. вартості переданого на зберігання майна та 1 921 грн. 00 коп. судового збору.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулась Фізична особа - підприємець Сніжкова Віра Володимирівна , в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, неналежне дослідження доказів у справі та ненадання їм правової оцінки, просить рішення суду від 05.06.2019 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що:

- договір зберігання № 01112018-К від 01.11.2018, на який посилається позивач та суд, не містить підпису директора позивача; в той же час, відповідачка в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі заперечує дійсність власного підпису на цьому договорі;

- крім того, відповідач заперечує також вчинення правочину щодо передачі майна, зокрема, як доказу такого правочину - акту приймання-передачі майна від 07.11.2018, оскільки скаржниця не пам"ятає чи підписувала вказаний акт; для з"ясування цих обставин скаржницею заявлялось клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, яке безпідставно не задоволено судом першої інстанції;

- скаржниця зауважує, що суд безпідставно послався на дійсність договору між сторонами, з урахуванням наявності на ньому печатки відповідачки, що прямо порушує норми ч.2 ст.207 ЦК України; крім того, відповідачка зазначає, що ніколи не ставила своєї печатки на поданих суду документах; стверджує, що відповідно до ч.3 ст.581 ГК України наявність або відсутність відбитка печатки суб"єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків для нього.

Крім того, скаржницею заявлено клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи її підпису на договорі № 01112018-К від 01.11.2018 та акті приймання-передачі майна від 07.11.2018 № 01, проведення якої слід доручити Дніпропетровському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, з покладенням на відповідачку витрат за проведення експертизи, яке обґрунтоване скаржницею не підписанням вказаних документів.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не надав, правом, передбаченим ст..263 ГПК України, не скористався, але в судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, наполягав на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.07.2019 (головуючий суддя Іванов О.Г.) апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Сніжкової Віри Володимирівни залишено без руху з підстав подання скаржницею апеляційної скарги поза межами строку, встановленого законом на її подання, без клопотання про відновлення цього строку.

23.07.2019 на адресу Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відновлення строку на подання апеляційної скарги, яке обґрунтовано отриманням повного тексту рішення 15.06.2019, намаганням подати скаргу 27.06.2019, у строки визначені законодавством, безпосередньо до Господарського суду Запорізької області, втім, погіршенням здоров"я, через що скаргу направлено засобами поштового зв"язку 29.06.2019.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.07.2019 року (колегія суддів у складі: Іванов О.Г. (головуючий, доповідач), Широбокова Л.П., Подобєд І.М.) скаржнику відновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача на рішення Господарського суду Запорізької області від 05.06.2019 року у справі №908/941/19 та з урахуванням поданого клопотання, за власною ініціативою судом попри малозначність справи та її порядок розгляду в письмовому провадженні, без виклику (повідомлення) сторін вирішено розгляд апеляційної скарги здійснювати в судовому засіданні; судове засідання призначено на 04.09.2019 на 11:30 годину; сторонам наданий строк для подання відзиву, заяв, клопотань.

Через відпустку судді - члена колегії суддів Широбокової Л.П. та з урахуванням п.2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, судове засідання, призначене на 04.09.2019, не відбулось.

17.09.2019 суддя Широбокова Л.П. вийшла на роботу після відпустки, у зв`язку з чим колегія суддів ухвалою від 17.09.2019 призначити нову дату судового засідання - 26.09.2019 о 14:30 годині, про що сторін додатково повідомлено телефонограмами.

В судовому засіданні 26.09.2019 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, втім рішення підлягає зміні в мотивувальній частині, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

В матеріалах справи міститься договір про відповідальне зберігання майна №01112018-К від 01.11.2018, як стверджує позивач, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ - АГРО" (поклажодавець, позивач у справі) та Фізичною особою-підприємцем Сніжковою Вірою Володимирівною (зберігач, відповідач у справі) (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання протягом строку цього Договору майно, що визначене у акті приймання передачі майна, що є невід`ємною частиною цього Договору ( п.1.1 Договору (а.с.14-15)).

Відповідно до п.1.2. Договору місце зберігання майна: АДРЕСА_1 .

Згідно п. 1.3 Договору приймання майна на відповідальне зберігання та повернення його з відповідального зберігання здійснюється Сторонами за актами приймання - передачі, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання згідно з цим договором, його кількість, вартість та комплексність визначаються Сторонами у актах приймання-передачі (п.1.4 Договору).

Згідно п. 2.1.1 Договору зберігач зобов`язаний Вживати всіх необхідних заходів для забезпечення схоронності майна протягом строку зберігання.

Відповідно до п. 2.1.3 Договору зберігач зобов`язаний нести відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження майна Поклажодавця переданого на зберігання Зберігачеві, його комплектність у відповідності із цим Договором та чинним в Україні законодавством з моменту одержання майна від Поклажодавця та до моменту його повернення Поклажодавцеві.

Пунктом 2.1.4 Договору сторони узгодили, що зберігач зобов`язаний Повернути майно Поклажодавцеві за першою вимогою останнього.

Поклажодавець має право у будь-який час вимагати у зберігача повернення всього майна, яке знаходиться на зберіганні (всього або його частини). (п.3.2 Договору).

Пунктом 5.3 Договору сторони узгодили, що зберігач несе відповідальність за збереження і цілісність майна з моменту передання майна на зберігання і до моменту його повернення поклажодавцеві. У випадку втрати (нестачі) або пошкодження майна, який переданий на зберігання, або його частини, зберігач повинен за свій рахунок відшкодувати поклажодавцеві завдану шкоду.

Відповідно до розділу 7 Договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1 договору та закінчується 31.12.2018. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

07.11.2018 позивач передав відповідачу на зберігання майно, що підтверджується актом №01 приймання-передачі майна від 07.11.2018, в якому визначено найменування, кількість та вартість майна - 63 112,50 грн. (а.с.16). Вказаний акт №01 приймання-передачі майна від 07.11.2018 підписаний уповноваженими особами сторін та скріплений печатками поклажодавця та зберігача.

Таким чином, позивачем передано відповідачу майно, обумовлене актом приймання-передачі майна.

17.01.2019 позивач звернувся з письмовою вимогою №17.01.19-1 від 17.01.2019 до відповідача про повернення переданого на зберігання майна, або відшкодування його вартості у разі відсутності (втрати) майна. Крім того, зазначена вимога містила попередження стосовно того, що відмова від повернення товару протягом десяти днів з дня отримання вимоги буде сприйматися, як розтрата переданого на зберігання майна або заволодіння ним (а.с.18-19).

Факт направлення вищезазначеної вимоги, підтверджується описом вкладення до цінного листа, який скріплений відбитком календарного штемпелю відділення зв`язку 17.01.2019 (а.с.20).

В порушення умов Договору відповідачем не вчинено жодних дій щодо повернення майна позивачу або відшкодування його вартості, що і стало підставою звернення позивача до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем належним чином доведена передача майна, обумовленого договором зберігання та актом прйимання-передачі майна, втім відповідачем своїх зобов"язань з його повернення або відшкодування його вартості, в разі втрати, не здійснено, що є підставою для відшкодування вартості переданого на зберігання майна у примусовому порядку.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Зазначена стаття повністю кореспондується зі ст.174 Господарського кодексу України.

Статтями 202, 203, 207 ЦК України унормовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Колегія суддів зазначає, що договір № 01112018-К від 01.11.2018, копія якого наявна в матеріалах справи не містить підпису з боку позивача - директора ТОВ "Глобал-Агро" ОСОБА_5 .

Представник позивача в суді апеляційної інстанції пояснив, що договір, який наявний в оригіналі у позивача містить підпис позивача, в той же час, суд розглядає спір за наявними матеріалами та поданими доказами, отже, не можливо стверджувати, що між сторонами підписаний договір від 01.11.2018, на що правильно вказав відповідач.

З цього приводу не приймаються доводи клопотання про необхідність проведення експертизи підпису відповідачки на вказаному договорі.

В свою чергу, за приписами ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно зі ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Статтею 642 ЦК України регламентовано, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, фактом підписання акту приймання-передачі майна від 07.11.2018 до договору відповідального зберігання від 01.11.2018, який містить перелік отриманого майна та його вартість, засвідчивши факт його отримання на зберігання, відповідач вчинив конклюдентні дії по укладенню договору зберігання у спрощений спосіб та схвалив правочин щодо відповідального зберігання майна.

Відносини, що виникли із договору зберігання, є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст. ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відносини за договором зберігання регламентовані главою 66 Цивільного кодексу України.

Статтею 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з частиною 1 ст.193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, що передбачені цим Кодексом.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 936 ЦК України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Відповідно до статті 950 Цивільного кодексу України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Частиною 1 статті 951 Цивільного кодексу України передбачено, що збитки, завдані поклажедавцеві втратою (нестачею), відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості.

Статтею 953 ЦК України передбачено, що зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

17.01.2019 позивач звернувся з письмовою вимогою №17.01.19-1 від 17.01.2019 до відповідача про повернення переданого на зберігання майна, проте вказана вимога відповідачем залишена без задоволення.

Статтею 530 Цивільного кодексу України регламентовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В судовому засіданні 05.06.2019 представник відповідача підтвердив факт отримання ФОП Сніжковою Вірою Володимирівною зазначеної вимоги. Натомість, доказів повернення переданого на зберігання майна матеріали справи не містять, як не містять доказів компенсації вартості втраченого майна.

Відповідно до частини 1 статті 957 ЦК України за договором складського зберігання товарний склад зобов`язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі (частина 1 статті 942 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, вартість переданого на зберігання майна встановлена сторонами безпосередньо у акті №01 приймання-передачі майна від 07.11.2018.

З урахуванням положень ст.ст.22, 942, 957, 951 ЦК України, зберігач має відповідати за заподіяні збитки в повному обсязі.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч.3 ст.22 ЦК України збитки відшкодовуються повністю, якщо договором або законом не передбачено їх відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З урахуванням не повернення майна позивачу на його вимогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог стосовно компенсації вартості майна, переданого на зберігання, в зв"язку з чим підставно задовольнив позовні вимоги.

Доводи скаржниці про необхідність проведення також експертизи її підпису на акті приймання-передачі майна від 07.11.2018, оскільки вона не пам"ятає чи підписувала вказаний документ, не приймаються колегією суддів з огляду на приписи ч. 4 ст. 165 ГПК України, відповідно до якої, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

У відзиві на позовну заяву, відповідачка заперечувала підписання договору від 01.11.2018, втім, стосовно акту приймання-передачі майна будь-яких заперечень не висловлювала, вважаючи, що не брала на себе будь-яких зобов"язань, оскільки не підписувала договір, невід"ємною частиною якого є зазначений акт, отже, не може заперечувати цю обставину на стадії апеляційного перегляду рішення.

Колегія суддів зауважує, що в силу приписів ст.ст.640, 642 ЦК України факт підписання акту приймання-передачі майна, що посвідчує його передачу, між сторонами, є самостійною підставою для виникнення зобов"язань та є підтвердженням укладення договору зберігання у спрощений спосіб.

Стосовно посилань скаржника на ч.3 ст.581 ГК України відповідно до якої наявність або відсутність відбитка печатки суб"єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків для нього колегія суддів наголошує, що сама печатка на документі не створює юридичних наслідків, втім вона посвідчує підпис особи під зобов"язаннями, які вона на себе бере. При цьому слід зауважити, що, відповідно до вимог діючого законодавства відповідальність і контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також законністю користування ними покладається на керівників підприємств, установ і організацій, господарських об`єднань, суб`єктів господарської діяльності, тобто, вказане обумовлює презумпцію, в силу якої печатка на будь-якому документі вважається поставленою з відома її керівника або суб`єкта господарської діяльності без створення юридичної особи.

Згідно матеріалів справи, скаржниця в судовому засіданні 05.06.2019 не оспорювала належність проставленої на документах печатки саме їй, не вказувала, що печатка вибула з її володіння в незаконний спосіб, будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин не надавала. При цьому відповідач зауважив, що печатка та підпис в акті №01 приймання-передачі майна від 07.11.2018 здійснені помилково, що не приймається колегією суддів в силу принципів загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, свободи підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, встановлених ст.3 ЦК України.

Стосовно клопотання скаржниці про призначення судової почеркознавчої експертизи, то воно не підлягає задоволенню, в силу наступного.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суд України від 23 березня 2012 року N 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Господарським судам необхідно також враховувати, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу, що призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Колегія суддів звертає увагу скаржника, що останній не був позбавлений права самостійно здійснити експертизу власного підпису на договорі, який міститься у справі, надавши відповідний висновок суду.

При цьому колегія суддів ще раз звертає увагу скаржника, що в заяві по суті справи - відзиві на позов, скаржник не висловлював заперечень стосовно ідентичності власного підпису на акті приймання-передачі майна, більш того, в судовому засіданні 05.06.2019, представник зазначив, що підпис та печатка відповідачем на акті був проставлений, втім помилково.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на правильний висновок, здійснений у резолютивній частині рішення про задоволення позову, втім, помилковість висновку суду першої інстанції про підписання між сторонами договору зберігання від 01.11.2018, в той час, як договір зберігання укладений сторонами у спрощений спосіб фактом підписання акту приймання-передачі майна на зберігання, в зв"язку з чим наявна не відповідність висновку суду обставинам справи, колегія суддів вважає необхідним змінити мотивувальну частину рішення, виклавши її в редакції даної постанови.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення в апеляційному порядку, тому в задоволенні скарги слід відмовити.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Оскільки загальна ціна позову становить 63112,50 грн., тобто не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України дана справа відноситься до категорії малозначних справ, у зв`язку з чим відповідно до ст. 287 ГПК України судові рішення у даній справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 275, 277, 282-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Сніжкової Віри Володимирівни, АДРЕСА_2 на рішення Господарського суду Запорізької області від 05.06.2019 у справі № 908/941/19 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 05.06.2019 у справі №908/941/19 - змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

Решту рішення Господарського суду Запорізької області від 05.06.2019 у справі №908/941/19 - залишити без змін.

Судові витрати Фізичної особи - підприємця Сніжкової Віри Володимирівни, АДРЕСА_2 за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 01.10.2019.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя І.М. Подобєд