РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.09.2019Справа № 910/7983/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондарчук В.В., за участі секретаря судового засідання Топіхи І.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження

позовну заяву Концерну «Міські теплові мережі», м. Запоріжжя

до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"», м. Київ

про визнання частково недійсними пунктів договору,

Представники:

від позивача: Тітаренко Т.М.;

від відповідача: Орел С.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"» про визнання частково недійсними пунктів 6.1 та 11.3 договору купівлі-продажу природного газу №5182/1617-ТЕ-13 від 11.10.2016, укладеного між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"» та Концерном «Міські теплові мережі», а саме: абзац 3 пункту 6.1, підпункти 3 та 4 пункту 11.3 договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні пункти договору не відповідають положенням постанови Кабінету Міністрів України №444 від 13.07.2016, якою затверджено Примірний договір купівлі-продажу природного газу з постачальниками природного газу із спеціальними обов`язками для потреб побутових споживачів та релігійних організацій; постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, якою встановлено Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій; Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженому наказом Міненерговугілля та Міністерством фінансів України №693/688 від 03.08.2015; Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002. Крім того, вказаний договір був підписаний позивачем на вкрай невигідних умовах під загрозою зриву опалювального сезону 2016-2017 років.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 29.07.2019.

15.07.2019 через канцелярію суду від АТ «НАК "Нафтогаз України"» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позовних вимог заперечив посилаючись на те, що позивачем не наведено обставин, що свідчили б про порушення при укладенні спірного правочину вимог ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, зміст договору не суперечить жодному нормативному акту, на який посилається позивач. Крім того, позивачем були вчинені дії, які свідчать про схвалення останнім договору купівлі-продажу природного газу, зокрема: прийнято поставлений природний газ, підписано акти приймання-передачі природного газу та проведено оплату прийнятого природного газу, тому відсутні підстави для визнання вказаних пунктів договору недійсними.

У підготовче засідання 29.07.2019 з`явилися представники позивача та відповідача, зокрема, представник Концерну «Міські теплові мережі» позовні вимоги підтримав у повному обсязі та заявив усне клопотання про надання часу для підготовки відповіді на відзив і продовження строку на її подання. Представник відповідача у вирішенні заявленого усного клопотання представника поклався на розсуд суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.07.2019 продовжено строк позивачу на подання відповіді на відзив до 13.08.2019, підготовче судове засідання відкладено на 29.08.2019.

16.08.2019 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

У підготовче судове засідання 29.08.2019 з`явились представники позивача та відповідача. Представники сторін зазначили, що повідомили суду всі обставини справи, які їм відомі, та надали всі докази, на які вони посилаються у заявах по суті спору.

Господарським судом міста Києва ухвалою від 29.08.2019 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті на 23.09.2019.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

11.10.2016 між Концерном «Міські теплові мережі» (далі - Концерн, споживач/позивач) та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"» (далі - ПАТ «НАК "Нафтогаз України"», постачальник/відповідач) було укладено договір №5182/1617-ТЕ-13 постачання природного газу, відповідно до якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до п. 6.1. договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

У п. 11.3 договору сторони погодили такий порядок внесення змін до цього договору:

1) усі зміни і доповнення до цього договору оформлюються письмово у формі додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору та підписуються уповноваженими представниками сторін, крім випадків, зазначених у пунктах 11.5 та 11.6 цього договору;

2) сторони погодили, що зміни до цього договору, викладені не у формі додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору, не можуть бути застосовані до відносин сторін за цим договором;

3) договір про організацію взаєморозрахунків не вносить змін до цього Договору та може бути застосований до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору;

4) будь-які спільні протокольні рішення, в тому числі про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, підписані сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20, протоколи нарад, дво- та багатосторонніх зустрічей, листування між сторонами:

не можуть бути використані для внесення змін до цього договору;

можуть бути застосовані до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що оскаржувані пункти вказаного договору, зокрема абзац 3 пункту 6.1 та підпункти 3, 4 пункту 11.3, містять вказівку на строки проведення розрахунку, який має бути здійснений до 25 числа місяця, наступного за місяцем поставки, незважаючи при цьому на наявність або відсутність коштів, виділених державою на покриття вартості поставленого природного газу побутовим споживачам, які мають право на отримання пільг, субсидій та компенсацій.

Таким чином, за твердженням позивача, вказані положення договору суперечать Примірному договору купівлі-продажу природного газу з постачальниками природного газу із спеціальними обов`язками для потреб побутових споживачів та релігійних організацій, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №444 від 13.07.2016 в редакції від 22.09.2016, яка діяла на моменту укладення договору. Зокрема, п. 20 Примірного договору було викладено в новій редакції: «Оплата вартості придбаного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводиться у строки та за процедурою, передбаченою Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. №20. Тобто, на момент укладення договору був затверджений Примірний договір, що передбачав можливість споживача проводити розрахунки за придбаний природний газ у строки та за процедурою, передбаченою постановою КМУ №20. Проте, оспорювані пункти договору №5182/1617-ТЕ-13 постачання природного газу від 11.10.2016 не відповідають п. 20 Примірного договору.

Крім того, позивач зазначає, що був вимушений підписати договір №5182/1617-ТЕ-13 постачання природного газу від 11.10.2016 на вкрай невигідних для себе умовах з метою недопущення зриву опалювального сезону 2016-2017 років в м. Запоріжжя.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Тож, відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства.

Отже, судом вище встановлено, що 11.10.2016 між Концерном «Міські теплові мережі» та ПАТ «НАК "Нафтогаз України"» було укладено договір №5182/1617-ТЕ-13 постачання природного газу, відповідно до якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони погодили всі істотні умови договору постачання природного газу, що не заперечується позивачем.

Так, позивач зокрема зазначає, що спірні пункти договору суперечать п. 20 Примірного договору природного газу з постачальниками природного газу із спеціальними обов`язками для потреб побутових споживачів та релігійних організацій, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №444 від 13.07.2016 в редакції від 22.09.2016, яка діяла на момент укладення договору.

Разом із тим, в силу ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, часткова невідповідність спірних пунктів договору №5182/1617-ТЕ-13 постачання природного газу, укладеного між ПАТ «НАК "Нафтогаз України"» та Концерном «Міські теплові мережі» Примірному договору, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України, в редакції яка діяла на час укладення договору, не тягне за собою недійсність відповідних пунктів договору.

Крім того, з матеріалів справи вбачається та наголошується позивачем, що Концерном було прийнято природний газ та здійснено розрахунки за вказаним договором в повному обсязі, але з порушенням строків оплати, саме у зв`язку із затримкою відшкодування сум субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субвенцій та компенсацій на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування.

Отже, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що абзац 3 пункту 6.1 та підпункти 3, 4 пункту 11.3 договору №5182/1617-ТЕ-13 постачання природного газу, укладеного між ПАТ «НАК "Нафтогаз України"» та Концерном «Міські теплові мережі» не суперечить актам цивільного законодавства, а виконання умов зазначеного договору шляхом прийняття природного газу, здійснення оплати за отриманий товар на умовах вказаного договору, свідчить про погодження, прийняття та виконання сторонами усіх умов оспорюваного договору.

Щодо твердження позивача, що ним було укладено договір №5182/1617-ТЕ-13 постачання природного газу від 11.10.2016 на вкрай невигідних умовах, суд зазначає, що вказане не є підставою для визнання правочину недійсним в розумінні ст. 203 ЦК України.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» про визнання недійсними абзацу 3 пункту 6.1., підпунктів 3 та 4 пункту 11.3 договору купівлі-продажу природного газу №5182/1617-ТЕ-13 від 11.10.2016, укладеного між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"» та Концерном «Міські теплові мережі» є безпідставними, відповідно задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 74, 76, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Концерну «Міські теплові мережі» відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено: 02.10.2019.

Суддя В.В. Бондарчук