ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2019 р. Справа№ 910/3754/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Тищенко А.І.

Кравчука Г.А.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2019

у справі №910/3754/19 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Споживчого товариства "УТФ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

про стягнення 20395,18 грн,

ВСТАНОВИВ:

Споживче товариство "УТФ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" 20395,18 грн, з яких 1388,16 грн втраченої вигоди, 4444,88 грн пені, 402,56 грн 3% річних, 2972,61 грн інфляційних втрат, нарахованих за невиконання умов договору поставки (за накладною №7 від 06.11.2017); 1536,30 грн пені, 174,93 грн 3% річних, 1926,35 грн інфляційних втрат, нарахованих за невиконання умов договору поставки (за накладною №10 від 06.11.2017);1870,90 грн пені, 207,88 грн 3% річних, 2248,17 грн інфляційних втрат, нарахованих за невиконання умов договору поставки (за накладною №9 від 06.11.2017); 1453,40 грн пені, 161,49 грн 3% річних, 1607,55 грн інфляційних втрат, нарахованих за невиконання умов договору поставки (за накладною №8 від 06.11.2017).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки пшениці та кукурудзи №291/2017/КАМ/О від 30.08.2017 щодо оплати вартості отриманого товару. В обґрунтування вимог про стягнення з відповідача втраченої вигоди позивач вказував про те, що мав намір розмістити отримані за товар кошти на депозитному рахунку в ПАТ "КБ "Приватбанк" за депозитною програмою "Строковий депозит" строком на 30 днів під 10% річних.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи у відзиві на позов про те, що зобов`язання по оплаті поставленого позивачем товару не настало через невиконання позивачем вимог п.7.2 Договору щодо надання відповідачу всіх необхідних документів, зокрема, сертифікатів якості товару; вказував, що податкові накладні на поставку товару зареєстровано лише 30.11.2017. Також відповідач зазначав про те, що розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат здійснено позивачем всупереч чинному законодавству. Стосовно вимоги про стягнення упущеної вигоди відповідач зазначив про її необґрунтованість та недоведеність підстав для нарахування збитків у вигляді упущеної вигоди, посилався на відсутність доказів на підтвердження реальної можливості отримання позивачем доходу у вигляді недоотриманих відсотків відкриття депозитного рахунку. Також відповідачем заявлено про застосування строку спеціальної позовної давності до вимог про стягнення неустойки (пені).

У відповіді на відзив позивач заперечував проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, стверджував про виконання ним вимог пункту 4.4 договору щодо передачі відповідачу всього переліку документів; зазначав про те, що відповідальність за перевірку документів на товар лежить на покупцеві у момент прийняття товару; вказував про відсутність претензій покупця за кількістю та якістю отриманого покупцем товару; крім того, на думку позивача, часткове здійснення оплати за товар підтверджує настання умов для розрахунку за товар. Стосовно заперечень щодо вимоги про стягнення втраченої вигоди, позивач зазначив, що на підтвердження реальної можливості отримати таку вигоду було надано витяг з офіційного сайту ПАТ «КБ «Приватбанк» з процентними ставками за депозитом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на користь Споживчого товариства "УТФ" 3% річних у розмірі 946,86 грн., інфляційні нарахування у розмірі 6912,33 грн. та судовий збір у розмірі 740,25 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з допущенням відповідачем прострочення виконання зобов`язання за кожною поставкою з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат, вимоги про стягнення 3% річних підлягають задоволенню у заявленому позивачем обсязі - 946,86 грн, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд позбавлений можливості виходити самостійно за межі заявлених позовних вимог. Суд дійшов висновку, що з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати у загальному розмірі 6912,33 грн за здійсненим судом розрахунком; при цьому суд зазначив, що позивачем невірно визначено період прострочення за кожною накладною, оскільки не враховано, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Стосовно вимог про стягнення пені, суд дійшов висновку, що вказані вимоги заявлені Споживчим товариством "УТФ" з пропуском річного строку позовної давності, про яку заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у повному обсязі. Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, суд виходив з того, що позивачем не доведено усіх елементів складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, а саме, факту понесення збитків, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками у розмірі 1388,16 грн. та вжиття позивачем заходів для одержання такої вигоди.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" подало апеляційну скаргу, у якій просить частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 у справі №910/3754/19 та прийняти нове рішення, яким в частині стягнення 3 % річних задовольнити позов в розмірі 199,92 грн., в частині стягнення інфляційних втрат задовольнити позов в розмірі 844,46 грн., в іншій частині рішення залишити без змін.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому відповідач зазначає, що зобов`язання по оплаті поставленого позивачем товару мало бути виконано протягом 7 календарних днів з дати реєстрації податкової накладної, тобто розрахунок за отриманий товар відповідач повинен був здійснити по 07.12.2017 (включно). За розрахунком відповідача стягненню підлягає сума 3% річних в розмірі 199,92 грн (за прострочку оплати вартості товару за накладною №7 на суму 33778,56 грн за період з 08.12.2017 по 14.02.2018; за накладною №9 на суму 35127,60 грн за період з 08.12.2017 по 10.12.2017; за накладною №10 на суму 30099,36 грн за період з 08.12.2017 по 08.12.2017), інфляційні втрати - в розмірі 844,46 грн (за прострочку оплати вартості товару за накладною №7 на суму 33778,56 грн за період з 08.12.2017 по 13.02.2018).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.07.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 у справі № 910/3754/19. Постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч.10 ст. 270 ГПК України розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Предметом спору є стягнення з відповідача на користь позивача пені, інфляційних втрат, суми 3% річних, нарахованих за неналежне виконання зобов`язань за договором поставки пшениці та кукурудзи №291/2017/КАМ/О від 30.08.2017 щодо оплати вартості отриманого товару; стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди.

20.09.2018 між Споживчим товариством "УТФ", як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс", як покупцем, укладено договір поставки пшениці та кукурудзи № 291/2017/КАМ/О (далі за текстом - Договір), за умовам п. 3.1 якого постачальник бере на себе зобов`язання здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатили поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені сторонами строки.

Предметом даного договору є поставка кукурудзи та пшениці, що вирощується на полях (далі - товар), кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю якого та вартість визначені специфікаціями до даного Договору та товарно-супровідними документами на кожну окрему партію товару (п.3.2. Договору).

Виходячи зі змісту пунктів 4.1-4.8 Договору, поставка товару здійснюється постачальником на умовах терміну DAP - (DELIVERED AT PLACE) за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська, 98. Поставка товару за даним договором відбувається на підставі замовлення покупця засобами телефонного зв`язку. В разі погодження замовлення постачальник в телефонному режимі дає згоду на поставку товару. Строк поставки товару складає 2 (два) робочих дні з моменту замовлення покупця. У момент поставки на кожну партію товару постачальник надає покупцю наступні документи: сертифікат якості, товарно-транспортну накладну (ТТН), видаткову накладку, оригінал рахунку-фактури, інші супровідні документи згідно діючого законодавства. Постачальник протягом 1 (однієї) доби з моменту поставлення товару надсилає покупцю засобами електронного зв`язку (M.E.Doc EDI.тощо) наступні документи: податкову накладну, заповнену згідно вимог ПКУ та зареєстровану в ЄРПН. Постачальник повинен здійснити поставку товару покупцю в робочі дні тижня до 13 години дня. Поставка товару після 13 години дня заборонена. Право власності на товар, що поставляється, переходить від постачальника до покупця в момент фактичної передачі товару покупцю та підписання сторонами видаткових накладних. Датою поставки вважається дата підписання сторонами видаткових накладних.

Відповідно до п. 5.1 Договору, товар, що поставляється за даним договором, повинен відповідати державним стандартам України та технічним умовам і підтверджуватися сертифікатом якості або іншими документами, які є необхідними для товару даного виду згідно з вимогами діючого законодавства України.

За приписами пунктів 7.1-7.2 Договору, вартість товару визначається у рахунку-фактурі, який виставляється постачальником на кожну окрему партію товару. Розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 (семи) календарних днів за умови настання наступних умов: з дати поставки товару покупцю; за умови отримання оригіналів документів зазначених в п. 4.4 даного Договору; за умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з п. 8.3 Договору, покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, від вартості неоплаченого товару.

Колегією суддів встановлено, що на виконання умов Договору позивач поставив товар, а відповідач прийняв товар за накладними №7 від 06.11.2017 на суму 168892,80 грн, №8 від 06.11.2017 на суму 178616,40 грн, № 9 від 06.11.2017 на суму 175638,00 грн, № 10 від 06.11.2017 на суму 150496,80 грн.

Разом з указаними накладними позивачем факт поставки товару також підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними №157 від 06.11.2017, №156 від 06.11.2017, №155 від 06.11.2017, №154 від 06.11.2017, №154 від 06.11.2017, а також податковими накладними.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач невчасно розрахувався за поставлений товар, у зв`язку з прострочкою оплати вартості товару, позивач просить стягнути з відповідача пеню у загальному розмірі 9305,48 грн, 3% річних у загальному розмірі 946,86 грн та інфляційні втрати у загальному розмірі 8754,68 грн за період прострочення оплати товару за кожною поставкою, а також втрачену вигоду у розмірі 1388,16 грн.

В силу вимог ст. ст. 525, 526, 530, 599, 610, 612 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню належним чином у встановлений строк та припиняється виконанням, проведеним належним чином. Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено вище, в пункті 7.2 Договору сторони погодили, що розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 (семи) календарних днів за умови настання наступних умов: з дати поставки товару покупцю; за умови отримання оригіналів документів зазначених в п. 4.4 даного Договору; за умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Отже, з наведеного вбачається, що зобов`язання з оплати товару за Договором, поставленого 06.11.2017, мали бути виконані відповідачем у строк до 14.11.2017.

Водночас, відповідачем здійснено оплату вартості товару з порушенням встановленого договором строку, а саме:

- за накладною №7 від 06.11.2017 - 135114,24 грн відповідно до платіжного доручення № від 27.11.2017 та 33778,56 грн відповідно до платіжного доручення № від 27.11.2017;

- за накладною №8 від 06.11.2017 - 142893,12 грн відповідно до платіжного доручення № та 35723,28 грн відповідно до платіжного доручення № від 24.11.2017;

- за накладною №9 від 06.11.2017 - 140510,40 грн відповідно до платіжного доручення № від 24.11.2017 та 35127,60 грн відповідно до платіжного доручення № від 11.12.2017;

- за накладною № 10 від 06.11.2017 - 120397,44 грн відповідно до платіжного доручення № від 24.11.2017 та 30099,36 грн відповідно до платіжного доручення № від 08.12.2017.

Доводи відповідача стосовно не настання строку виконання ним зобов`язання з оплати поставленого товару через невиконання позивачем вимог п.7.2 Договору щодо надання відповідачу всіх необхідних документів, зокрема, сертифікатів якості товару є безпідставними з огляду на те, що фактична передача товару та перехід права власності на нього не заперечується самим відповідачем, підтверджується накладними, підписаними ним без зауважень та заперечень. Отже, підстав вважати, що в момент передачі товару позивачем не було передано відповідачу вказані сертифікати якості у колегії суддів немає. Більше того, будь-які документи, які б свідчили про висловлення будь-яких зауважень чи претензій відповідачем з приводу ненадання йому сертифікатів якості товару в матеріалах справи відсутні.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що зобов`язання по оплаті поставленого позивачем товару мало бути виконано протягом 7 календарних днів з дати реєстрації податкової накладної, тобто розрахунок за отриманий товар відповідач повинен був здійснити по 07.12.2017 (включно) є безпідставними, оскільки у відповідності до п.7.2 Договору, строк оплати товару відраховується не від дати реєстрації податкової накладної, а від дати поставки товару.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем належним чином виконано вимогу щодо реєстрації податкової накладної.

Так, з наявної в матеріалах справи копії податкової накладної (а.с.28) вбачається, що податкова накладна була складена та надіслана позивачем до Державної фіскальної служби України 06.11.2017, що підтверджується квитанцією про прийняття з позначкою «Прийнято», яка міститься на зворотньому боці копії відповідної податкової накладної.

Згідно ст. 201.10 Податкового кодексу України, датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції та якщо протягом операційного дня не надіслано квитанції про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування, така податкова накладна вважається зареєстрованою в Єдиному державному реєстрі накладних.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних здійснюється з урахуванням граничних строків для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені.

З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем складено та вчасно надіслано Державній фіскальній службі України податкову накладну в день поставки товару - 06.11.2017, а також те, що дата реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не залежить від волі позивача, колегія суддів вважає, що позивачем належним чином виконано вимоги п.7.2 Договору щодо здійснення реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Таким чином, дата реєстрації податкової накладної жодним чином не невілює обов`язок відповідача зі сплати вартості поставленого товару у строк, обумовлений Договором.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня).

За приписами ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В п. 8.3 Договору сторони погодили, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, за кожен день прострочення, від вартості неоплаченого Товару.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати вартості товару у строк, визначений умовами Договору, позивачем, на підставі п. 8.3 Договору нараховано до стягнення 9305,48 грн пені (за загальний період з 14.11.2017 по 14.02.2018).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем невірно визначено період прострочення за кожною накладною, оскільки не враховано, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені, а також погоджується з тим, що вимоги позивача про стягнення пені є обґрунтованими в частині 8250,99 грн.

Разом з тим, як встановлено вище, відповідачем в суді першої інстанції заявлено про застосування строку спеціальної позовної давності до вимог про стягнення неустойки (пені).

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 статті 267 ЦК України слив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, враховуючи те, що прострочення відповідача розпочалося з 14.11.2017 та закінчилося 13.02.2018 (за накладною №7), 23.11.2017 (за накладною №8), 10.12.2017 (за накладною №9) та 07.12.2017 (за накладною №10), а позов у даній справі було подано 26.03.2019, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги про стягнення пені заявлені Споживчим товариством "УТФ" з пропуском річного строку позовної давності, про яку заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у повному обсязі.

Також позивачем заявлено до стягнення 3% річних у загальному розмірі 946,86 грн та інфляційні втрати у загальному розмірі 8754,68 грн, розрахованих за період прострочення за кожною накладною, починаючи з 14.11.2017.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних за період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання за кожною накладною з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат, колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення 3% річних підлягають задоволенню у заявленому позивачем обсязі - 946,86 грн, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд позбавлений можливості виходити самостійно за межі заявлених позовних вимог.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат за період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем невірно визначено період прострочення за кожною накладною, оскільки не враховано, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань.

Отже, здійснивши розрахунок інфляційних втрат за період прострочення відповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати у загальному розмірі 6912,33 грн.

Також позивачем заявлено до стягнення на підставі ст. 224 Цивільного кодексу України збитки у вигляді втраченої вигоди у розмірі 1388,16 грн. внаслідок допущення відповідачем прострочення оплати за видатковою накладною №7 від 06.11.2017.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Пунктом 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори: наявність реальних збитків; вина заподіювача збитків; причинний зв`язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

Збитки - це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною у відповідності до ст. 224 Господарського кодексу України.

Відповідно до приписів статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками.

При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками; вина.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Частиною 4 ст. 623 Цивільного кодексу України встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Крім того, при обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби права позивача не були порушені. Нічим не підтверджені розрахунки про можливі доходи до уваги братися не можуть. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які позивач поніс би, якби не відбулося порушення права.

Позивач, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, повинен довести, що за звичайних обставин він мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу, при цьому, протиправні дії відповідача є причиною, а збитки, які виникли, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

В обґрунтування втраченої вигоди позивач вказує про те, що мав намір розмістити отримані за товар кошти на депозитному рахунку в ПАТ "КБ "Приватбанк" за депозитною програмою "Строковий депозит" строком на 30 днів під 10% річних.

Натомість позивачем не доведено та не надано жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження можливості реального отримання доходів у розмірі 1388,16 грн у разі належного виконання відповідачем зобов`язання.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, доводи позивача про його намір розмістити грошові кошти на депозитному рахунку зводяться виключно до самих лише його теоретичних тверджень без відповідного доказового обґрунтування. Також серед поданих позивачем доказів відсутні такі, які б підтверджували, що саме неналежне виконання відповідачем зобов`язань з оплати товару за накладною №7 від 06.11.2017 стало причиною відсутності можливості розмістити грошові кошти на депозитному рахунку та отримати відповідні відсотки.

З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не доведено усіх елементів складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, а саме: факту понесення збитків, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками та вжиття позивачем заходів для одержання такої вигоди, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення збитків у розмірі 1388,16 грн задоволенню не підлягають у зв`язку їх необґрунтованістю.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 у справі №910/3754/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/3754/19 повернути Господарському суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді А.І. Тищенко

Г.А. Кравчук