ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2019 р. Справа№ 925/47/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Боса І.В. довіреність № 051155 від 08.10.2018 року;

від позивача не прибув;

від відповідача 1: не прибув;

від відповідача 2: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора Черкаської області

на рішення Господарського суду Черкаської області від 30.05.2019 року (дата підписання повного тексту 09.06.2019 року)

у справі № 925/47/19 (суддя: Спаських Н.М.)

за позовом Заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури Черкаської області в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки

до відповідача 1. Уманського національного університету садівництва в особі відокремленого структурного підрозділу Тальнівський будівельно-економічний коледж Уманського національного університету садівництва

до відповідача 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроенерготрейд"

про визнання недійсною додаткової угоди до договору на постачання природного газу та стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури Черкаської області в інтересах держави(далі прокурор) Міністерства освіти і науки (далі позивач) звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до Уманського національного університету садівництва в особі відокремленого структурного підрозділу Тальнівський будівельно-економічний коледж Уманського національного університету садівництва (далі відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроенерготрейд" (далі відповідач 2) про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 18.01.2018 до Договору № ЄТ-ТК-17/01/18 від 17.01.2018 на постачання природного газу; стягнення з відповідача надмірно сплачених бюджетних коштів в розмірі 30 033,01 грн. на користь Міністерства освіти і науки України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірна додаткова угода № 1 до договору № ЄТ-ТК-17/01/18 від 17.01.2018 року на постачання природного газу суперечить вимогам Закону України "Про публічні закупівлі" та повинна бути визнана недійсною.

За доводами прокурора, на наступний день після укладення договору відповідачами було укладено додаткову угоду № 1 від 18.01.2018 року, якою в зв`язку із подорожчанням газу на ринку по відношенню до цін, визначених за договором, та на підставі п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі", збільшено ціну за газ.

Так за твердженням прокурора, відповідачі при цьому керувалися Експертним висновком № О-17 від 09.01.2018 року, яким станом на січень 2018 визначено діапазон коливання вартості ціни на газ за пропозиціями 7ми постачальників газу від 10732,80 грн до 11032,80 грн за 1000 куб.м. газу.

Прокурор зазначає, що оскільки цей експертний висновок складено 09.01.2018 року, то при укладенні основного тексту договору 17.01.2018 року відповідачам (принаймі постачальнику Товарисву з обмеженою відповідальністю «Євроенерготрейд») вже було відомо про дійсні ринкові ціни на газ і якщо вони при цьому все ж уклали договір на меншу ціну, то ціна на газ не повинна змінюватися хоча б у цьому ж періоді. Прокурор просить врахувати, що постачальник Товариство з обмеженою відповідальністю «Євроенерготрейд» сам запропонував ціну на газ нижчу за середньо ринкову за якою і було укладено Договір між відповідачами, тому повинен нести всі фінансові наслідки таких дій.

Прокурор також доводить, що відповідно до інформації ГУ статистики у Черкаській області № 05-15 від 18.12.2018 року індекс споживчих цін на природний газ був сталим та не змінювався, відповідно і середня ціна залишалася не змінною та становила 695,79 грн за 1000 куб.м. Станом на грудень 2017, січень-лютий 2018 середня ціна на природний газ не змінювалася та коливання цін не відбувалося.

Тому, як вказує прокурор, станом на дату укладення спірної додаткової угоди № 1 не підтверджено належними доказами коливання ціни на газ у бік її збільшення, що свідчить про незаконність укладення відповідачами додаткової угоди.

Господарський суд Черкаської області у задоволенні позову відмовив в повному обсязі своїм рішенням від 30.05.2019 року (повний текст рішення складено 09.06.2019 року).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Заступник прокурора Черкаської області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Черкаської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема

Крім того, скаржник вказав, що у спірних правовідносинах Міністерство освіти і науки України є уповноваженим органом на здійснення контролю за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечення організації та вдосконалення бухгалтерського обліку, ефективного і цільового використання бюджетних коштів. Тобто, Міністерство освіти і науки України є уповноваженим органом на представництво інтересів держави у даній справі.

Разом з цим, скаржник зазначив, що позивач будучі обізнаним про наявність додаткових угод, що суперечать вимогам законодавства, жодних заходів не вживав щодо попередження вказаної ситуації. Навпаки, незважаючи на очевидний характер порушень, своїми діями сприяв та створював передумови для виникнення вказаного спору.

За таких обставин у прокурора виникає обов`язок виконати субсидіарну роль по захисту інтересів держави та територіальної громади.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2019 року справу № 925/47/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді: Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника прокурора Черкаської області на рішення Господарського суду Черкаської області від 30.05.2019 року у справі № 925/47/19 своєю ухвалою від 22.07.2019 року.

12.08.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від відповідача 2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач 2 зазначив, що прокурором було порушено принцип рівності сторін, адже Міністерство освіти і науки України є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів держави і може самостійно захистити інтереси держави у разі їх порушення в межах компетенції.

11.09.2019 року в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду оголошено перерву на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 11.09.2019 року скаржник підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

Представники відповідачів у судове засідання 11.09.2019 року не з`явилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялись належним чином, зокрема, надсиланням ухвали суду від 22.07.2019 року.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду Черкаської області в апеляційному порядку за відсутності представників відповідача, які були належним чином повідомлена про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Черкаської області від 30.05.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Заступника прокурора Черкаської області без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відокремленим підрозділом Тальнівського будівельно - економічного коледжу Уманського національного університету садівництва були проведені відкриті торги щодо закупівлі 60000 метрів кубічних природного газу - ДК 021:2015, код 09120000-6 - Газове паливо (Природний газ) з очікуваною вартістю 580 000,00 грн з ПДВ.

Оголошення про проведення процедури закупівлі 12.12.2017 року оприлюднено на веб-сайті "Prozorro - публічні закупівлі" за UA-2017-12-06-002368 с.

За результатами проведення електронного аукціону переможцем відкритих торгів згідно з предмету закупівлі ДК 021:2015, код 09120000-6 -Газове паливо стало Товариство з обмеженою відповідальністю "Євроенерготрейд" з ціновою пропозицією 9,63 грн за 1 кум. м. з ПДВ на загальну суму 577 800 грн.

17.01.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євроенерготрейд" (постачальник) та відокремленим структурним підрозділом Тальнівського будівельно-економічного коледжу Уманського національного університету садівництва (споживач) було укладено договір на постачання природного газу №ЄТ-ТК-17/01/18 (далі договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити споживачу природний газ ДК 021:2015, код 09120000-6-Газове паливо (природний газ) у необхідних для Споживача об`ємах (обсягах), а Споживач зобов`язався своєчасно сплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірах, строки та порядку, що визначені умовами цього договору.

Відповідно до п. 2.1. договору постачальник постачає споживачу з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року природний газ в обсязі до 60,000 тис. куб. метрів.

Ціна 1000,0 кубічних метрів Газу, який передається постачальником споживачу на умовах даного договору , в національній валюті України: 8025,00 грн, крім того ПДВ (20%) 1605,00 грн. Разом: 9630,00 грн.

Згідно п. 4.1. договору орієнтовна вартість природного газу, що постачається згідно даного договору складає 481500,00 грн, крім того ПДВ (20 %) - 96300,00 грн. Разом: 577800,00 грн.

В подальшому між Товарисвом з обмеженою відповідальністю "Євроенерготрейд" та відокремленим структурним підрозділом Тальнівського будівельно-економічного коледжу Уманського національного університету садівництва було укладено три додаткові угоди, якими були внесені зміни до договору , а саме:

- № 1 від 18.01.2018 року, якою змінено ціни за одиницю товару на січень 2018 рік: "Ціна за 1 тис. м. куб. - 10593,00 грн. Загальна вартість всього обсягу поставки складає 577 795,19 грн Також змінено кількість (обсяг) поставки товару за результатами перерахунку цін за п. 2.1. розділу 2 договору: "Кількість товару 54,545 тис. м. куб."

- № 2 від 27.03.2018 року в якій сторони дійшли згоди зменшити вартість договору на суму 266 272,00 грн та викладено п. 4 розділу 1 договору в наступній редакції: "Загальна вартість договору становить 311 528,00 грн з ПДВ.

За результатами зменшення загальної вартості договору виникла необхідність відобразити в п. 2 (обсяги та порядок постачання газу ) зміни та викласти наступною редакцією: "Постачальник постачає Споживачу природний газ в обсязі 31,567 тис. куб. метрів".

- № 3 від 20.09.2018 року в якій сторони дійшли згоди зменшити вартість договору на суму 22420,87 грн з ПДВ та викласти п. 4 розділу 1 договору в наступній редакції: "Загальна вартість Договору становить 330 363,90 грн з ПДВ.

За результатами зменшення загальної вартості договору виникає необхідність відобразити в п. 2 (обсяги та порядок постачання газу ) відповідні зміни та викласти їх у наступній редакції: "Постачальник постачає споживачу природний газ в обсязі 31,187 тис. куб. метрів" .

Так, договір № ЄТ-ТК-17/01/18 від 17.01.2018 року на постачання природного газу укладено за результатами здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади на підставі положень Закону України Про публічні закупівлі.

У відповідності до п.п. 5, 9, 18, 32 ст. 1 Закону України Про публічні закупівлі: договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари. При цьому предмет закупівлі - це товари, роботи чи послуги, що закуповуються замовником у межах єдиної процедури закупівлі, щодо яких учасникам дозволяється подавати тендерні пропозиції або пропозиції на переговорах (у разі застосування переговорної процедури закупівлі).

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 3, 5, 5 ст. 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ст. 203 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно ст. 53 Господарського процесуального кодексу України визначено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Передумовою участі органів та осіб, передбачених ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, в господарському процесі в будь - якій із п`яти форм є набуття ними господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

На відміну від осіб, які беруть участь у справі (позивач, відповідач, третя особа, представник), відповідні органи та особи повинні бути наділені спеціальною процесуальною правоздатністю, тобто здатністю мати процесуальні права та обов`язки органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Така процесуальна правоздатність настає з моменту виникнення у цих осіб відповідної компетенції або передбачених законом повноважень. Необхідною умовою такої участі є норми матеріального права, які визначають випадки такої участі, тобто особи, перелічені ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, можуть звернутися до суду із позовною заявою або беруть участь в процесі лише у випадках, чітко встановлених законом.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 23.10.2018 року у справі № 906/240/18.

Відповідно до ч. 3 - 5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F. W. v. France) від 31.03.2005 року, заява № 61517/00, пункт 27).

Є категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009 року, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 року №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Ураховуючи викладене, зважаючи на роль прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Так, відповідно до ч. 1, абз. 1 ч. 3 та абз. 1 ч. 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що прокурор має право звернутися до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах держави з позовом, в якому зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або з позовом в інтересах держави, зазначивши про відсутність у відповідного органу повноважень щодо звернення до господарського суду. При цьому у будь-якому разі наявність підстав для представництва інтересів держави має бути обґрунтована прокурором у позовній заяві відповідно до приписів наведених норм.

У Рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №806/1000/17).

Аналіз положень ч. 3 - 5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв`язку зі змістом ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

В будь-якому випадку слід визначитися із органом, який державою уповноважений захищати її інтереси у виниклому спорі.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 року у справі № 924/1237/17).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, прокурор заявив позов у справі в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки з таких позицій:

- Уманський національний університет та його структурний підрозділ Тальнівский будівельно-економічний коледж підпорядковані Міністерству освіти і науки України, яким затверджено Статут Уманського національного університету.

У спірних відносинах Міносвіти та науки є уповноваженим державним органом на здійснення контролю за дотриманням державних інтересів в частині законності використання коштів державного бюджету. Якщо Міносвіти і науки України є головним розпорядником коштів, то незаконно витрачені державні кошти в сумі 33 033,01 грн, які також є предметом спору, підлягають поверненню саме на користь цього міністерства.

Разом з цим прокурор зазначив про неможливість пред`явлення позову в інтересах сторони спірної додаткової угоди - Уманського національного університету садівництва, який не є державним органом.

Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідно до затвердженого постановою КМУ від 16.10.2014 року № 630 Положення про Міністерство освіти і науки України - Міністерство освіти і науки України (МОН) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Основними завданнями МОН, зокрема, є:

1) забезпечення формування та реалізація державної політики у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій;

2) забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності та інші завдання

Серед переліку завдань та заходів, які вживає МОН відповідно до покладених на нього функцій, відсутні будь-які повноваження щодо формування, здійснення і захисту політики держави у сфері публічних закупівель.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про публічні закупівлі" наведено такі визначення термінів, що використовуються у правовідносинах, які регулюються вказаним Законом:

- публічна закупівля (далі - закупівля) - придбання замовником товарів, робіт і послуг у порядку, встановленому цим Законом;

- замовники - органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів;

- повноважений орган - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері публічних закупівель;

Антимонопольний комітет України у складених ним Рекомендаціях від 30.03.2018 року № 4-рк Міністерству економічного розвитку і торгівлі України та Міністерству охорони здоров`я України "Про здійснення заходів, спрямованих на розвиток конкуренції, запобігання порушенням законодавства про захист економічної конкуренції" виклав позиції про те, що відповідно до Положення про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України (далі - Мінекономрозвитку), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року N 459, Мінекономрозвитку є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує, зокрема, формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, державну політику у сфері технічного регулювання, стандартизації, державних та публічних закупівель тощо.

Основними завданнями Мінекономрозвитку є, зокрема, забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері державних та публічних закупівель.

Мінекономрозвитку відповідно до покладених на нього завдань, зокрема:

- узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його компетенції; розробляє пропозиції щодо вдосконалення законодавчих актів, актів Президента України, Кабінету Міністрів України та в установленому порядку вносить їх на розгляд Кабінету Міністрів України;

- розробляє проекти законів та інших нормативно-правових актів з питань, що належать до його компетенції;

- здійснює нормативно-правове регулювання питань, що належать до компетенції Мінекономрозвитку;

- здійснює нормативно-правове забезпечення державного регулювання у сфері державних та публічних закупівель;

- узагальнює практику здійснення закупівель, у тому числі міжнародну, вивчає, узагальнює та поширює світовий досвід з питань закупівель;

- надає роз`яснення щодо застосування законодавства у сфері державних закупівель;

- надає узагальнені відповіді рекомендаційного характеру щодо застосування законодавства у сфері закупівель;

- здійснює співробітництво з державними органами та громадськими організаціями щодо запобігання проявам корупції у сфері закупівель.

Іншого міністерства для здійснення та реалізації державної політики у сфері державних та публічних закупівель Антимонопольним комітетом не визначено.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 7 Закону "Про публічні закупівлі", уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом, а також нормативно- правове забезпечення державного регулювання у сфері закупівель.

Також згідно ч. 3 цієї ж норми визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснює контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією, цим Законом та іншими законами України.

Антимонопольний комітет України та Рахункова палата здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.

Органи, уповноважені на здійснення контролю у сфері закупівель, не мають права втручатися у проведення процедур закупівель.

Згідно ч. 2 ст. 8 вказаного Закону уповноважений орган має право здійснювати дії та вживати заходи, передбачені законодавством, для виконання покладених на нього функцій.

Відповідно до ст. 28 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" від 17.03.2011 року № 3166, міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

З огляду на викладене та враховуючи ч. 3 ст. 1 Положення про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №459 про те, що основними завданнями Мінекономрозвитку є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері державних та публічних закупівель, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що саме це міністерство підпадає під визначення Закону України "Про публічні закупівлі" про уповноважений орган, що реалізує державну політику у сфері публічних закупівель, а не Міністерство освіти і науки України.

Згідно ст. 5 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" визначено, що контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель, який згідно ст. 2 цього Закону є одним з головних завдань органу державного фінансового контролю, здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України "Про публічні закупівлі", проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування.

Відповідно до п. 10 ст. 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 03.02.2016, та Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №310 від 06.08.2014, визначено, що здійснюючи моніторинг публічних закупівель Державна аудиторська служба України та Державна фінансова інспекція України, які є центральними органами виконавчої влади, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, мають право при виявленні випадків недотримання законодавства про державні закупівлі та не виконанні підконтрольною установою вимог до усунення відповідних порушень, звернутися до суду в інтересах держави.

Так, зокрема, згідно п. п. 3, 4, 9 ч. 4 відповідного Положення, Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань: реалізує державний фінансовий контроль через здійснення, зокрема, перевірки державних закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про державні закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку право охоронюваним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.

До того ж, за змістом п. п. 2, 5 Положення про Державну фінансову інспекцію України, остання відповідно до покладених на неї завдань: також здійснює державний фінансовий контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про державні закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 03.02.2016 року, визначено, що здійснюючи моніторинг публічних закупівель Державна аудиторська служба України, яка є центральними органами виконавчої влади, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, має право при виявленні випадків недотримання законодавства про державні закупівлі та не виконанні підконтрольною установою вимог до усунення відповідних порушень, звернутися до суду в інтересах держави.

Так, положенням визначено, що основними завданнями Держаудитслужби є: реалізація державного фінансового контролю через здійснення, зокрема, перевірки закупівель; здійснення контролю за дотриманням законодавства про закупівлі; проведення оцінки управління бюджетними коштами, досягнення їх економії, стану фінансової і господарської діяльності, ефективності і результативності в діяльності підконтрольних установ.

Держаудитслужба вживає в межах повноважень, передбачених законом, заходів до усунення виявлених недоліків та запобігання їм у подальшому, а саме: проводить аналіз стану дотримання фінансової та бюджетної дисципліни, виявляє причини та умови, що призвели до недоліків і порушень, готує рекомендації та пропозиції щодо їх усунення і запобігання їм у подальшому; здійснює контроль за станом врахування і впровадження поданих рекомендацій та пропозицій; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів;

Тобто як правильно встановлено судом першої інстанції, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використання коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2018 року у справі № 826/9672/17.

Тому у Державної аудиторської служби України, як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового теж наявні повноваження щодо звернення до господарського суду із позовом про визнання недійсними спірної додаткової угоди до договору від 17.01.2018 року на постачання природного газу та стягнення бюджетних коштів по цій угоді (це також підтверджено правовою позицією постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 року у справі № 924/1256/17).

Однак, такі повноваження можуть бути реалізовані за результатами встановлених перевіркою фактів недотримання законодавства про державні закупівлі та при не виконанні підконтрольною установою вимог до усунення відповідних порушень.

Згідно положень чинного законодавства не виключеною є ситуація наявності кількох уповноважених державною органів на захист її інтересів у сфері публічних закупівель, в т.ч. окремо за вимогами про визнання договорів недійсними та про стягнення зайво сплачених бюджетних коштів.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, визначений прокурором позивач - Міністерство освіти і науки України не має повноважень на представництво інтересів держави у сфері публічних закупівель, з приводу чого і виник спір.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що Міністерство освіти і науки України є уповноваженим органом на представництво інтересів держави у даній справі.

При цьому, твердження скаржника, що позивач будучі обізнаним про наявність додаткових угод, що суперечать вимогам законодавства, жодних заходів не вживав щодо попередження вказаної ситуації не спростовують висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги, що прокурором не вживалися заходи щодо спонукання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Державної аудиторської служби України до подання позову у справі.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що висновки Держаудитслужби про відсутність порушень законодавства про закупівлі не є перешкодою для прокурора у зверненні до суду за захистом інтересів держави, якщо він вважає їх порушеними.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги фактично зводяться до мотивів викладених у позовній заяві, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Черкаської області на рішення Господарського суду Черкаської області від 30.05.2019 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 30.05.2019 року у справі №925/47/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №925/47/19 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко

Дата складення повного тексту 30.09.2019 року.