ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

30 вересня 2019 року Справа № 906/43/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Грязнов В.В. , суддя Маціщук А.В.

секретар судового засідання Мазур О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство"

на рішення господарського суду Житомирської області від 14.05.2019р.

(ухвалене о 12:44 год. у м. Житомирі, повний текст складено 24.05.2019р.)

у справі № 906/43/19 (суддя Вельмакіна Т.М.)

за позовом Військової прокуратури Житомирського гарнізону в інтересах держави

в особі Міністерства оборони України

та в особі Військової частини НОМЕР_1

до відповідача Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

1) Квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомира

2) Центральне територіальне управління внутрішнього аудиту Міністерства оборони України

3) 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України

про заборону ведення лісового господарства, використання лісового фонду на землях Міністерства оборони України

за участю представників сторін:
прокуратур - Барілов Д.В., Канарський В.С.;

від Міністерства оборони України - Панасюк В.М.;

від Військової частини НОМЕР_1 - не з`явився;

від відповідача - Мозговий В.В.;

від Квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомира - не з`явився;

від Центрального територіального управління внутрішнього аудиту Міністерства оборони України - не з`явився;

від 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Заступник військового прокурора Житомирського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Військової частини НОМЕР_1 звернувся до суду з вимогою заборонити Державному підприємству "Зарічанське лісове господарство" ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельних ділянках Міністерства оборони України загальною площею 2177,79 га., а саме: площею 523,07 га (державний акт ЯЯ №076146 від 16.11.2006 р.) за кадастровим номером :02:000:0001, площею 2 га (державний акт ЯЯ №076149 від 16.11.2006 р.) за кадастровим номером :06:000:0737, площею 381,7 га (державний акт ЯЯ №076145 від 16.11.2006 р.) за кадастровим номером :01:000:0053, площею 544,63 га (державний акт ЯЯ №076148 від 16.11.2006 р.) за кадастровим номером :02:000:0001, площею 726,39 га (державний акт ЯЯ №076147 від 16.11.2006 р.) за кадастровим номером :02:000:0001 , що належать на праві постійного користування військовій частині НОМЕР_1 (смт. Вакуленчук, Чуднівський р-н, Житомирська обл.).

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що ДП "Зарічанське лісове господарство" протиправно здійснює ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельних ділянках військової частини НОМЕР_1 загальною площею 2177,79 га, оскільки вищевказані земельні ділянки належать до земель оборони, постійним користувачем яких є військова частина НОМЕР_1 , а право ведення лісового господарства у лісах на землях оборони та використання лісових ресурсів, мають постійні лісокористувачі Міністерства оборони України, до яких відповідач не належить.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 14.05.2019р. у справі № 906/43/19 позов задоволено. Заборонено Державному підприємству "Зарічанське лісове господарство" ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельних ділянках Міністерства оборони України загальною площею 2177,79 га., а саме: площею 523,07 га (державний акт ЯЯ №076146 від 16.11.2006 р.) за кадастровим номером :02:000:0001, площею 2 га (державний акт ЯЯ №076149 від 16.11.2006 р.) за кадастровим номером :06:000:0737, площею 381,7 га (державний акт ЯЯ №076145 від 16.11.2006 р.) за кадастровим номером :01:000:0053, площею 544,63 га (державний акт ЯЯ №076148 від 16.11.2006 р.) за кадастровим номером :02:000:0001, площею 726,39 га (державний акт ЯЯ №076147 від 16.11.2006 р.) за кадастровим номером :02:000:0001, що належать на праві постійного користування військовій частині НОМЕР_1 (12436, Житомирська обл., Чуднівський р-н, смт. Вакуленчук, код НОМЕР_2 ). Стягнуто з Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" на користь військової прокуратури Центрального регіону України 1921 грн. судового збору.

При ухвалені вказаного рішення суд першої інстанції виходив з того, що на підставі держаних актів ЯЯ № 076146, ЯЯ № 076149, ЯЯ № 076145, ЯЯ №076148 та ЯЯ №076147 від 16.11.2006, військовій частині НОМЕР_1 надано у постійне користування земельні ділянки загальною площею 21177,79га. Згідно вказаних актів, цільове призначення земельної ділянки: землі оборони.

Проаналізувавши ст. 101 Земельного кодексу України, ст. 10 Закону України "Про оборону України", ст. ст. 1, 2, 4 Закону України "Про використання земель оборони" та Положення про порядок ведення лісового господарства у лісах, що знаходяться на землях, наданих для потреб оборони, затвердженого наказом Міністерства оборони України №22 від 21.01.1997 р., суд дійшов до висновку про те, що право вести лісове господарство у лісах на землях оборони та використовувати лісові ресурси мають постійні лісокористувачі Міністерства оборони України.

Із аналізу розпорядження КМУ від 04.09.2013 р. №773-р "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів" та Статуту ДП "Зарічанське лісове господарство", суд встановив, що ДП "Зарічанське лісове господарство" не входить до сфери управління Міністерства оборони України, а належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України.

Враховуючи вказане та правовий статус спірних земельних ділянок, оскільки останні є військовим майном та закріплюються за військовими частинами Збройних Сил України в силу Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", суд констатував, що в ДП "Зарічанське лісове господарство" відсутні правові підстави для ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельних ділянках Міністерства оборони України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги прокурора про заборону Державному підприємству "Зарічанське лісове господарство" ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельних ділянках Міністерства оборони України загальною площею 2177,79 га, що належать на праві постійного користування військовій частині НОМЕР_1 є обґрунтованими, у зв`язку із чим ухвалив рішення про задоволення позову.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, відповідач - Державне підприємство "Зарічанське лісове господарство" звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Житомирської області від 14.05.2019р. у справі № 906/43/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує наступне.

Державне підприємство "Житомирський військовий лісгосп" (після зміни найменування - Державне підприємство "Зарічанське лісове господарство") є спеціалізованим лісогосподарським підприємством, з моменту його створення на законних підставах користувалось спірними земельними ділянками та здійснювало господарську діяльність, передбачену статутом підприємства.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №773-р від 04.09.2013 р. було передано цілісний майновий комплекс Державного підприємства "Житомирський військовий лісгосп", із сфери управління Міністерства оборони України до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України.

Відповідно до Акту приймання-передачі цілісного майнового комплексу ДП "Житомирський військовий лісгосп", складеного 27.12.2013 р. на виконання вищевказаного розпорядження Кабінету Міністрів України, та підписаного, в тому числі, уповноваженими представниками Міністерства оборони України, до об`єкту передачі входять, в тому числі, земельні ділянки загальною площею 12815,5 га., до яких входять спірні земельні ділянки.

Вказане повністю спростовує висновки суду щодо недоведеності факту вилучення спірних земельних ділянок із користування Міністерства оборони України до підприємств Державного агентства лісових ресурсів України та перебування земельних ділянок у користуванні військової частини А 2365.

Висновки суду про передачу лише цілісного майнового комплексу без земельних ділянок є помилковими, оскільки спірні земельні ділянки не входять до земель оборони, і не являються військовим майном з моменту їх передачі до Державного агентства лісових ресурсів України, яка відбулася 27.12.2013 р. , а тому посилання суду в своєму рішенні на правовий статус спірних земельних ділянок та на вимоги Закону України "Про правовий режим майна у Збройних силах України" є безпідставними.

В оскаржуваному рішенні суду згадано про відсутність факту правонаступництва між ДП "Житомирський військовий лісгосп" та ДП "Івано-Франківський військовий лісокомбінат".

Вказане не має прямого відношення до вирішення даного спору, оскільки до ДП "Житомирський військовий лісгосп" перейшли основні засоби Чуднівського військового лісництва ДП "Івано-Франківський військовий лісокомбінат" у спосіб інший, ніж правонаступництво, що підтверджується Актом передачі Чуднівського військового лісництва від 30.06.2009 р.

Судом було порушено судом норми процесуального права, а саме в порушення п.5 ч. 1 ст.227 ГПК України, судом не задоволено клопотання відповідача про зупинення провадження по даній справі, незважаючи на об`єктивну необхідність у цьому.

Зокрема провадження у справі № 906/43/19 слід було зупинити провадження до вирішення справи №906/128/19 за позовом Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" до Військової частини НОМЕР_1 та Чуднівської районної державної адміністрації про визнання недійсними державних актів: площею 523,07 га. державний акт ЯЯ №076146 від 16.11.2006 р., за кадастровим номером :02:000:0001; площею 2 га, державний акт ЯЯ №076149 від 16.11.2006 р., за кадастровим номером :06:000:0737; площею 381,7 га, державний акт ЯЯ №076145 від 16.11.2006 р., за кадастровим номером :01:000:0053; площею 544,63 га, державний акт ЯЯ №076148 від 16.11.2006 р., за кадастровим номером :03:000:0002; площею 726,39 га, державний акт ЯЯ №076147 від 16.11.2006 р., за кадастровим номером :03:000:0001, які були всупереч вимог ст.122 Земельного кодексу України видані військовій частині А 2365 на підставі незаконного розпорядження голови Чуднівської районної державної адміністрації №450 від 19.10.2006 р., і які є підставою позову по справі № 906/43/19.

Враховуючи вищевикладене, Державне підприємство "Зарічанське лісове господарство" вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області від 14 травня 2019 року по справі №906/43/19 підлягає скасуванню, а позов заступника прокурора Житомирського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Військової частини НОМЕР_1 про заборону Державному підприємству "Зарічанське лісове господарство" ведення лісового господарства залишенню без задоволення.

Від Військової прокуратури Житомирського гарнізону надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до якого просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує наступне.

Судом встановлено, що земельні ділянки військової частини НОМЕР_1 розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04.09.2013 р. № 773-р "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів" із користування Міністерства оборони України не вилучались.

Так, матеріалами справи не спростовано, а відповідачем не доведено, що земельні ділянки вилучались із користування Міністерства оборони України та передавались Державному агентству лісових ресурсів.

Вищевказаним розпорядженням КМУ, передавався саме цілісний майновий комплекс Державного підприємства "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" та Державного підприємства "Житомирський військовий лісгосп" із сфери управління Міністерства оборони до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів.

В розумінні ч. 1 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", цілісним майновим комплексом є господарський об`єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання.

У разі виділення цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства складається розподільчий баланс.

Тобто, розпорядженням КМУ №773-р від 04.09.2013 р. передало цілісний майновий комплекс, до якого не можуть входити земельні ділянки, які відносяться до земель оборони та перебувають на праві постійного користування військової частини НОМЕР_1 .

При цьому, слід зазначити, що доказів вилучення спірних земельних ділянок з користування Міністерства оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 матеріали справи не містять, як і не містять доказів зміни цільового призначення спірних земельних ділянок.

Рішеннями судів у справі №906/1704/13 та 278/1283/14-ц встановлено, що саме по собі зазначення у Статуті ДП "Житомирський військовий лісгосп" про те, що підприємству перейшли за розподільчим балансом у відповідній частині майно, права і обов`язки реорганізованого ДП "Івано-Франківський ліспромкомбінат", за відсутності розподільчого балансу, не свідчить про правонаступництво прав на земельні ділянки.

Відповідач в апеляційній скарзі помилково відносить вказані земельні ділянки до земель лісогосподарського призначення та в свою чергу невірно зазначає про наявність прав на ведення лісового господарства на них.

Земельні ділянки загальною площею 2177,79 га., котрі надані ВЧ НОМЕР_1 у постійне користування на підставі розпорядження Чуднівської районної державної адміністрації № 450 від 19.10.2006 р. належать до земель Міністерства оборони України та використовуються військовою частиною НОМЕР_1 за призначенням.

Виходячи з положень Закону України "Про використання земель оборони", Закону України "Про оборону України", Закону України "Про Збройні Сили України", земельні ділянки площею 2177,79 га. належать до земель оборони постійним користувачем яких є військова частина НОМЕР_1 .

Разом з тим, право ведення лісового господарства у лісах на землях оборони та використання лісових ресурсів, мають постійні лісокористувачі Міністерства оборони України.

Військова частина НОМЕР_1 входить до сфери управління Міністерства оборони України та є органом управління закріпленого за нею майном.

В той же час, ДП "Зарічанське лісове господарство" не входить до сфери відання Міністерства оборони України, а тому не має права здійснювати ведення лісового господарства та використання лісового фонду на землях оборони.

Щодо доводів апелянта про необхідність зупинення провадження, військовий прокурор вказує, що в справі № 906/128/19 вказує, що в справі № 906/128/19 не прийнято жодного рішення, у зв`язку з чим, справу № 906/43/19 можливо розглянути.

За наведеного вище, Військова прокуратура Житомирського гарнізону вважає, що апеляційна скарга є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Від Міністерства оборони України, надійшов відзив на апеляційну скаргу ДП "Зарічанське лісове господарство", відповідно до якого позивач вказує наступне.

При вирішенні даного спору підлягає необхідно дослідити право користування спірними земельними ділянками.

На підтвердження права користування земельною ділянкою Військовою частиною НОМЕР_1 до суду надано відповідні Державні Акти на право постійного користування

Зазначає, що право користування за військовою частиною відбулося належним чином. З цього часу дані земельні ділянки набули статусу земель оборони.

Доводи відповідача про недійсність Державних Актів на право постійного користування земельними ділянками загальною площею 2177,79 га в силу тих обставин, що вони оскаржені відповідачем до суду, Міністерство оборони України вважає необґрунтованими.

Міністерство оборони України також не погоджується із твердженнями скаржника про порушеннями норм процесуального права судом першої інстанції, оскільки за приписами п.5 ч. 1 ст.227 ГПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Вважає, що об`єктивна неможливість це питання оціночне, і таку оцінку має надавати суд який розглядає справу а не учасники судового процесу.

За таких обставин, Міністерство оборони України не погоджується із апеляційною скаргою ДП "Зарічанське лісове господарство".

Військова частина НОМЕР_1 подала до суду апеляційної скарги відзив на апеляційну скаргу ДП Зарічанське лісове господарство", відповідно до якого вказує наступне.

Військова частина НОМЕР_1 згідно державних актів на право постійного користування земельними ділянками від 19.10.2006 р. ЯЯ №076145, ЯЯ №076146, ЯЯ №076147, ЯЯ №076148, ЯЯ №076149 є постійним землекористувачем земельних ділянок загальною площею 2177,71 га. Зазначені земельні ділянки належать до земель Міністерства оборони України та безпосередньо використовуються, відповідно до їх цільового призначення військовою частиною НОМЕР_1 . За цільовим призначенням земельні ділянки на яких відповідачу заборонено вести лісове господарство - землі оборони, що в свою чергу визначає особливий правовий режим використання цих земель.

У відповідача відсутні правові підстави ведення ним лісового господарства та використання лісового фонду на спірних земельних ділянках, при цьому Державні акти на право постійного користування, видані військовій частині НОМЕР_1 є чинними.

Окрім того в апеляційній скарзі відповідачем не наведено підстав обґрунтування законності використання лісового фонду Міністерства оборони України та ведення лісового господарства на земельних ділянках військової частини НОМЕР_1 .

Майновим комплексом є господарський об`єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання можна зробити висновок, що до цього майнового комплексу не можуть входити земельні ділянки, які відносяться до земель оборони та перебувають на праві постійного користування військової частини НОМЕР_1 , про що також свідчить наявна у матеріалах справи річна фінансова звітність за 2018 рік ДП "Зарічанське лісове господарство".

Доказів про перебування відповідача на бухгалтерському обліку основних засобів (земельні ділянки) ДП "Зарічанське лісове господарство" не надано.

Акт прийому-передачі цілісного майнового комплексу Державного підприємства "Житомирський військовий лісгосп" від 27 грудня 2013 р. не вказує на факт передачі земельних ділянок військової частини НОМЕР_1 або факт закріплення ведення лісового господарства на землях оборони.

Із акту приймання - передачі від 27.12.2013 р. та акту передачі Чуднівського військового лісництва від 30.06.2009 р., не вбачається передача земель оборони Військовою частиною НОМЕР_1 будь-якій іншій особі.

Щодо судової справи № 906/128/19 зазначає, що ДП "Зарічанське лісове господарство" оскаржує видані військовій частині НОМЕР_1 Державні акти. При цьому цільове призначення, незалежно від результату розгляду справи залишиться - землі оборони, що унеможливлює використання спірних земельних ділянок для ведення статутної діяльності підрозділом Держлісагенства.

За таких обставин, діяльність ДП "Зарічанське лісове господарство" на земельних ділянках військової частини НОМЕР_1 незаконною та такою, що підлягає забороні.

На підставі вищевикладеного Військова частина НОМЕР_1 просить суд відмовити в задоволені апеляційної скарги ДП "Зарічанське лісове господарство".

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до якого просить суд апеляційної інстанції відмовити в задоволені апеляційної скарги, а оскаржене рішення залишити без змін, з огляду на наступне.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.08.2014 р. у справі №906/1704/13 встановлено, що у Статуті ДП "Житомирський військовий лісгосп" (назву змінено на ДП "Зарічанське лісове господарство") відсутні положення про правонаступництво.

За вказаного, не потребує доказуванню, той факт, що ДП "Житомирський військовий лісгосп" (назву змінено на ДП "Зарічанське лісове господарство") не є правонаступником Державного підприємства "Івано - Франківський військовий ліспромкомбінат".

Окрім того, скаржник в апеляційній скарзі не наводить нових переконливих доказів того, що Державне підприємство "Зарічанське лісове господарство" є правонаступником Державного підприємства "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат", а тому вважаємо що апелянт не набув права користування землями оборони.

Відповідно до статуту ДП "Зарічанське лісове господарство" воно входить до сфери правління Державного Агентства Лісових Ресурсів України, тобто не входить до сфери управління Міністерства оборони України.

Наказом Міністра оборони України №123 від 20.03.2009 р. реорганізовано Державне підприємство "Івано-Франківський військовий ліспроскомбінат" шляхом виділу з нього структурних підрозділів, а саме: Зарічанського військового лісгоспу, Корбутівського, Чуднівського і Макарівського військових лісництв створивши Державне підприємство "Житомирський військовий лісгосп", до якого перейшли за розподільчим балансом у відповідній частині майно, права і обов`язки реорганізованого підприємства не містить вказівку передачі земель.

Окрім того, в розподільчий баланс земельні ділянки не увійшли, саме тому земельні ділянки не стоять на бухгалтерському обліку у апелянта, даний факт спростовує доводи апелянта, що землі були їм передані Наказом Міністра оборони України №123 від 20.03.2009р.

Постановою №436 від 22 травня 2013 року Кабінету Міністрів України відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про використання земель оборони" та частини третьої статті 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" було затверджено Порядок відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що підлягають реалізації та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил і Державної спеціальної служби транспорту.

Зазначена постанова підтверджує, що передача земель оборони відбувається у відповідності з процедурою, яка передбачена постановою №436 від 22 травня 2013 року Кабінету Міністрів України.

Враховуючи вищевикладене, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомир вважає рішення Господарського суду Житомирської області по справі №906/43/19 від 14 травня 2019 року обґрунтованим та законним.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Центральне територіальне управління внутрішнього аудиту Міністерства оборони України та 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України не скористалися правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні Північно-західного апеляційного господарського суду 30.09.2019 р. представник скаржника підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при винесенні оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. З огляду на вказане, вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області по справі №906/43/19 належить скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Військові прокурори в судовому засіданні заявили, що з доводами скаржника не погоджуються, вважають їх безпідставними, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. З огляду на зазначене військові прокурори, просили суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Представник Міністерства оборони України в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги ДП "Зарічанське лісове господарство" та просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання 30.09.2019 р. представники Військової частини НОМЕР_1 , Центрального територіального управління внутрішнього аудиту Міністерства оборони України, 643 Управління начальника робіт Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомир не з`явилися.

Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що позивач та треті особи була належним чином та своєчасно повідомлена про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать підтвердження, направлення документу електронною поштою, копія реєстру на відправку рекомендованої кореспонденції від 19.09.2019 р. та роздруківка з веб-сайту Укрпошта про відстеження поштового відправлення http://ukrposhta.ua/vidslidkuvati-forma-poshuku (т. 3, а. с. 112, 114-115), а також те, що явка представників сторін та третіх осіб в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника Військової частини НОМЕР_1 та третіх осіб.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що на підставі розпорядження Чуднівської районної державної адміністрації № 450 від 19.10.2006, військовій частині НОМЕР_1 надано у постійне користування земельні ділянки загальною площею 2177,79 га, а саме: площею 523,07 га (державний акт ЯЯ №076146 від 16.11.2006 р.) за кадастровим номером :02:000:0001, площею 2 га (державний акт ЯЯ №076149 від 16.11.2006 р.) за кадастровим номером :06:000:0737, площею 381,7 га (державний акт ЯЯ №076145 від 16.11.2006 р.) за кадастровим номером :01:000:0053, площею 544,63 га (державний акт ЯЯ №076148 від 16.11.2006 р.) за кадастровим номером :02:000:0001, площею 726,39 га (державний акт ЯЯ №076147 від 16.11.2006 р.) за кадастровим номером :02:000:0001 (т. 1, а. с. 44-48).

Із вказаних державних актів судом встановлено, що зазначені земельні ділянки віднесені до земель оборони.

Як вказує прокурор в позовній заяві введення лісового господарства на зазначених земельних ділянках було закріплене за ДП "Івано-Франківський військовий лісокомбінат".

Наказом Міноборони України від 20.03.2009 р. було реорганізовано ДП "Івано-Франківський військовий лісокомбінат" шляхом виділу з нього структурних підрозділів, серед інших Чуднівського військового лісництва, створено ДП "Житомирський військовий лісгосп", на яке покладено ведення земельного господарства на вказаних земельних ділянок (т. 1, 107-108).

30.06.2009 р. відповідно до Акту передачі Чуднівського військового лісництва було передано Чуднівське військове лісництво з підзвіту начальника Чуднівського військового лісництва в підзвіт ТВО директора ДП "Житомирський військовий лісгосп" (т. 1, а. с. 112-113).

Розпорядженням КМУ № 773-р від 04.09.2013 р. "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів" було передано цілісні майнові комплекси державних підприємств за переліком згідно з додатком із сфери управління Міністерства оборони до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів. Відповідно до додатку до вказаного розпорядження, передано зокрема ДП "Житомирський військовий лісгосп" (т. 1, а. с. 109).

Відповідно до Акту приймання-передачі цілісного майнового комплексу ДП "Житомирський військовий лісгосп" було здійснено приймання-передачу цілісного майнового комплексу ДП "Житомирський військовий лісгосп" на виконання розпорядження КМУ № 773-р від 04.09.2013 р. "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів" було передано цілісні майнові комплекси державних підприємств за переліком згідно з додатком із сфери управління Міністерства оборони до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів (т. 1, а. с. 114-117).

В подальшому, наказом Державного агентства лісових ресурсів України № 312 від 25.04.2018 р. було змінено найменування ДП "Житомирський військовий лісгосп" на ДП "Зарічанське лісове господарство" (т.1, а. с. 42).

Військовий прокурор в позовній заяві вказує, що відповідач продовжує ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельних ділянках військової частини НОМЕР_1 загальною площею 2177,79 га та вважає, що така діяльність підлягає забороні.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ч. 3 ст. 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Статтею 53 цього Кодексу передбачено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. При цьому передумовою участі органів та осіб, зазначених у цій статті, в господарському процесі є набуття ними господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, і наявність процесуальної правосуб`єктності, яка охоплює процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

На відміну від осіб, які беруть участь у справі (позивач, відповідач, третя особа, представник), відповідні органи та особи повинні бути наділені спеціальною процесуальною правоздатністю, тобто здатністю мати процесуальні права та обов`язки органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Така процесуальна правоздатність настає з моменту виникнення у цих осіб відповідної компетенції або передбачених законом повноважень. Необхідною умовою зазначеної участі є норми матеріального права, які визначають випадки такої участі, тобто особи, перелічені у ст. 53 ГПК України, можуть звернутися до суду із позовною заявою або беруть участь у процесі лише у випадках, чітко встановлених законом.

За змістом ч. ч. 3-5 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

У Рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Законом України "Про прокуратуру" визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 3 цієї норми прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті.

За змістом ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право: 1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом; 2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває права на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, передбачає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись із позовною заявою в інтересах держави, прокурор зазначив, що через вирубку лісів на земельних ділянках, які належать до земель оборони та безпосередньо використовуються для розміщення та діяльності військової частини НОМЕР_1 , яка є постійним землекористувачем заподіюється шкода у вигляді позбавлення можливості виконувати свої завдання за призначенням, у зв`язку із чим порушуються оборонні інтереси держави.

При цьому прокурор зазначав, що органом, уповноваженими органами Міністерством оборони України та Військовою частиною НОМЕР_1 неналежно здійснювались функції щодо захисту інтересів держави, з даним позов до суду звертається військова прокуратура Житомирського гарнізону з метою захисту реальних державних інтересів та майна держави.

Беручи до уваги вказане, а також те, що даний спір стосується законності ведення господарства на землях оборони, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість звернення прокурора з даним позовом.

Щодо позовних вимог, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом спору є заборона відповідачу ведення лісового господарства, котрі знаходяться в постійному користуванні військової частини НОМЕР_1 на підставі держаних актів ЯЯ № 076146, ЯЯ № 076149, ЯЯ № 076145, ЯЯ №076148 та ЯЯ №076147 від 16.11.2006 р. загальною площею 21177,79га. та які є землями оборони.

Відповідно до ч. ч. 1 4 ст. 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Згідно із преамбулою Закону України "Про використання земель оборони" цей Закон визначає правові засади і порядок використання земель оборони.

Статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони" визначено, що землями оборони - землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини)

Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України (ч. 1 ст. 2 Закону України "Про використання земель оборони").

Відповідно до ст. 101 Земельного кодексу України, ліси, розташовані на землях оборони, призначені для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до закону. Охорона, захист, використання та відтворення лісів на землях оборони проводяться спеціалізованими лісогосподарськими підрозділами з урахуванням режиму цих територій в порядку, встановленому Законом України "Про використання земель оборони", цим Кодексом та іншими актами законодавства.

Згідно абз. 9 ч. 2 ст. 10 Закону України "Про оборону України" Міністерство оборони України здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Законом України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" визначено, що господарська діяльність у Збройних Силах України це специфічна діяльність військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України (далі - військові частини), пов`язана із забезпеченням їх повсякденної життєдіяльності і яка передбачає ведення підсобного господарства, виробництво продукції, виконання робіт і надання послуг, передачу в оренду рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки) в межах і порядку, визначених цим Законом.

Положенням про порядок ведення лісового господарства у лісах, що знаходяться на землях, наданих для потреб оборони, затвердженого наказом Міністерства оборони України №22 від 21.01.1997, право вести лісове господарство у лісах на землях оборони та використовувати лісові ресурси мають постійні лісокористувачі Міністерства оборони України.

Статтею 4 Закону України "Про використання земель оборони" передбачено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

З аналізу вищевказаного вбачається, що вести лісове господарство у лісах на землях оборони та використовувати лісові ресурси мають право лише постійні лісокористувачі Міністерства оборони України.

Вище судом апеляційної інстанції встановлено, що військовій частині НОМЕР_1 надано у постійне користування земельні ділянки загальною площею 21177,79га на підтвердження чого, матеріали справи містять відповідні Державні акти (т. 1, а. с. 44-48).

Частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній та комунальній власності, без встановлення строку.

В матеріалах справи наявний аудиторський звіт за фінансового аудиту та аудиту відповідності Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомир за період 01.06.2013 р. по 28.02.2017 р., складений Центральним територіальним управлінням внутрішнього аудиту Міністерства оборони України, відповідно до якого виявлено, що ДП "Житомирський військовий лісгосп" не маючи прав постійного земле- та лісокористування продовжує вирубку на землях оборони, що підтверджено інформацією про видачу спеціальних дозволів (лісорубних квитків) на заготівлю деревини в порядку рубок головного користування, рубок формування та оздоровлення лісів та інших рубок, оприлюднених на сайті Житомирського обласного управління лісового та мисливського господарства (т. 1, а. с. 28-37).

В той же час, відповідач не заперечує ведення господарства на спірних земельних ділянках та зазначає, що розпорядженням Кабінету Міністрів України №773-р від 04.09.2013 р. було передано цілісні майнові комплекси, зокрема Державне підприємство "Житомирський військовий лісгосп", із сфери управління Міністерства оборони України до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України.

Також, зазначає, що Актом приймання-передачі цілісного майнового комплексу ДП "Житомирський військовий лісгосп" від 27.12.2013 р. на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 773-р від 04.09.2013 р., та підписаного, в тому числі, уповноваженими представниками Міністерства оборони України, було передано земельні ділянки загальною площею 12815,5 га., до яких входять спірні земельні ділянки. Вказане на думку відповідача також свідчить про відмову Військової частини НОМЕР_3 від спірних земельних ділянок.

Однак, апеляційний господарський суд не погоджується із таким твердженням скаржника, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Вище судом встановлено, що на підставі розпорядження Чуднівської районної державної адміністрації № 450 від 19.10.2006, військовій частині НОМЕР_1 надано у постійне користування земельні ділянки загальною площею 2177,79 га.

Статтею 141 ЗК України визначений перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

За приписами ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Тобто, законодавством визначений порядок припинення права постійного користування земельними ділянками.

В той же час, відповідач не надає доказів на підтвердження дотримання встановленого порядку припинення права постійного користування земельними ділянками, а лише трактує докази, наявні у справі, на власний розсуд.

За таких обставин суд констатує, що відповідачем не доведено, що спірні земельні ділянки вилучались із користування Міністерства оборони України та передавались Державному агентству лісових ресурсів.

Поруч з тим, скаржником не спростовано того факту, що цільове призначення спірних земельних ділянок землі оборони.

Надаючи оцінку доводам скаржника, що до складу цілісного майнового комплексу входять спірні земельні ділянки, суд зазначає таке.

Дійсно, розпорядженням КМУ від 04.09.2013 р. №773-р "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів" цілісний майновий комплекс Державного підприємства "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" та Державного підприємства "Житомирський військовий лісгосп" передано із сфери управління Міністерства оборони до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів (т. 1, а. с. 109).

У відповідності до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", цілісним майновим комплексом є господарський об`єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання. У разі виділення цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства складається розподільчий баланс.

В розумінні даної норми закону, на яку зокрема і вказує скаржник, земельна ділянка являє собою не будь яку земельну ділянку, а конкретно ту, на якій розміщується господарський об`єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг).

Тобто, розпорядженням КМУ №773-р від 04.09.2013 р. було передало цілісний майновий комплекс, а не спірні земельні ділянки.

Поруч з тим, відповідно до Статуту ДП "Зарічанське лісове господарство", затвердженого Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 25.04.2018 р., за №312, останнє засновано на державній власності, створене відповідно до наказу Міністра Оборони України від 20.03.2009 р. №123 "Про реорганізацію ДП Івано-Франківський військовий ліс промкомбінат", належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України (Орган управління майном) і координується Житомирським обласним управлінням лісового та мисливського господарства (т. 1, а. с. 94-101).

За таких обставин, беручи до уваги розпорядження КМУ від 04.09.2013 р. №773-р "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів" та Статут відповідача, вбачається, що ДП "Зарічанське лісове господарство" належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України.

З огляду на вказане, зокрема на те, що відповідач належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України, цільове призначення спірних земельних ділянок (землі оборони), суд приходить до висновку, про відсутність у відповідача підстав для здійснення господарської діяльності (ведення лісового господарства) на спірних земельних ділянках.

Враховуючи, що Державним підприємством "Зарічанське лісове господарство" не наведено доводів та не підтверджено їх належними, допустими та достатніми доказами на підтвердження законності здійснення ним господарської діяльності на спірних земельних ділянках, суд апеляційної інстанції погоджується із доводами суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.

Доводи скаржника, що місцевим господарським судом було порушено норми процесуального права, а саме в порушення п.5 ч. 1 ст.227 ГПК України, судом не задоволено клопотання відповідача про зупинення провадження по даній справі, спростовуються наступним.

Відповідачем до суду першої інстанції було подано клопотання про зупинення провадження у справі № 906/43/19 до набрання законної сили рішенням у справі № 906/128/19 (т. 2, а. с. 53-54).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 277 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

В той же час, п. 5 ч. 1 ст. 277 ГПК України також передбачено, що суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Апеляційним господарським судом звертається увага на те, що предметом дослідження у справі № 906/43/19 є наявність правових підстав у відповідача на ведення лісового господарства на землях оборони і в даному випадку розгляд справи № 906/128/19 не є тою обставиною котра зумовлює неможливість розгляду справи № 906/43/13, оскільки визнання недійсними Державних актів на право користування земельними ділянками Військовою частиною НОМЕР_3 не призведе до зміни цільового призначення спірних земельних ділянок.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зупинення провадження у справі № 906/43/19 до набрання законної сили рішенням у справі № 906/128/19, у зв`язку із чим приходить до висновку, що незадоволення судом першої інстанції даного клопотання не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

В той же час, відсутні підстави передбачені ст.277 ГПК України для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення Господарського суду Житомирської області від 14.05.2019р. у справі № 906/43/19 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" - без задоволення.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області від 14.05.2019р. у справі № 906/43/19 - без змін.

2. Справу № 906/43/19 надіслати господарському суду Житомирської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "02" жовтня 2019 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Маціщук А.В.