ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"25" вересня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2127/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали справи:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю „Пекканіска (04309, м. Київ, вул. Богатирська, буд. 11);

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „ЛІНККОР (65481, Одеська обл., м. Южне, пр-т Леніна, 19/3)

про стягнення 114 120,51 грн.

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 26.07.2019 року до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява (вх. ГСОО №2180/19) Товариства з обмеженою відповідальністю „Пекканіска до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю „ЛІНККОР, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 114 120,51 грн., з яких: 90 640,00 грн. загальна сума основного грошового зобов`язання, 12 134,74 грн. загальна сума нарахованої пені, 2645,00 грн. загальна сума нарахованих трьох процентів річних та 8700,77 грн. загальна сума втрат від інфляції, а також судові витрати у розмірі 8597,80 грн., з яких 1921,00 грн судовий збір та 6 676,80 грн. витрати на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги ТОВ „Пекканіска обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору оренди обладнання №4-290518/1 від 29.05.2018 року та наявністю у відповідача заборгованості зі сплати орендної плати у розмірі 90 640,00 грн., на яку позивачем здійснено нарахування передбачених ст. 625 ЦК України та пеню на підставі п. 6.2 договору про стягнення яких позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Ухвалою господарського суду від 31.07.2019 року за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/2127/19 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в порядку ст. 247-252 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, даною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору, а також було роз`яснено відповідачу право щодо звернення до суду у відповідний строк з клопотанням про призначення проведення справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Будь-яких заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило, між тим, про розгляд справи сторони були повідомленні належним чином, шляхом надіслання ухвал суду на їх адреси, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення судових відправлень (а.с. 54, 62)

Згідно положень ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено матеріалами справи 29.05.2018р. між ТОВ „Пекканіска (орендодавець) та ТОВ „ЛІНККОР (орендар) укладено договір оренди обладнання №4-290518/1 (надалі договір), згідно умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове оплатне користування обладнання, перелік якого визначається орендарем у договорі та акті приймання-передачі обладнання. Орендар використовує отримане за цим договором обладнання у власній господарській діяльності, дотримуючись вимог законодавства України та положень цього договору.

Відповідно до п. 1.2 договору, перелік обладнання, строк оренди обладнання, об`єкт виконання робіт, вартість оренди обладнання, строк та порядок розрахунків погоджується сторонами у заявці (замовленні), що є невід`ємною частиною договору.

Орендодавець, згідно положень п.п. 2.1.3 договору, зобов`язаний складати та направляти орендареві для підписання акти надання послуг по всім одиницям обладнання що знаходиться в оренді, не пізніше 5-го календарного дня після закінчення орендного періоду, а у випадку оренди обладнання строком більше ніж на один календарний місяць, не пізніше 5 числа наступного за звітнім місяця, у якому послуги з оренди обладнання були надані.

У відповідності до п. 3.1 договору орендар зобов`язаний: своєчасно проводити оплату оренди обладнання (відповідно до вимог розділу 5 цього договору), відшкодування вартості транспортування на об`єкт та/або з об`єкту (у разі доставки/вивозу обладнання силами орендодавця) та послуг спеціаліста по обслуговуванню обладнання, у випадку надання такої послуги орендодавцем (п.п. 3.1.1 договору); у строк до 5 календарних днів з моменту отримання, але у будь-якому випадку не пізніше 20-го числа наступного за звітним місяця, підписати, скріпити печаткою, та повернути орендодавцеві акти надання послуг.

Згідно п. 4.1 договору, орендодавець передає обладнання в оренду безпосередньо на об`єкті виконання орендарем робіт, адреса якого зазначається в заявці (замовленні). Після закінчення строку оренди, орендар зобов`язаний повернути обладнання у встановленому даним договором порядку. При цьому, орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю вартість транспортування (доставка/зворотній вивіз) згідно рахунків орендодавця.

За умовами п. 4.11 та п. 4.12 договору, орендар повинен повернути обладнання в день закінчення строку оренди, зазначеного в протоколі до цього договору, або у вимозі орендодавця про повернення обладнання у визначений строк, у визначених договором випадках, в тому числі у випадку розірвання цього договору. Якщо обладнання за цим договором було передано в оренду на невизначений строк, орендар повинен повернути його орендодавцю протягом 2 (двох) діб після отримання такої вимоги орендодавця про повернення обладнання, або в більш тривалий строк, вказаний у такій вимозі. Вимога має бути направлена в письмовій формі шляхом поштового відправлення з описом вкладення (рекомендованим чи цінним листом) та/або передана особисто уповноваженій особі орендодавця.

Відповідно до п. 8.1 договору, даний договір укладений строком на один календарний рік та вступає в силу з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками сторін. Якщо сторони не висунули бажання про припинення дії цього договору до моменту або у момент закінчення строку його дії, дія такого договору вважається продовженою на кожний відповідний наступний календарний рік.

Пунктом 11.1 договору передбачено, що сторони прийшли до взаємної згоди про те, що обладнання, яке було передано орендодавцем та прийняте орендарем до дати укладання цього договору, та не було повернуте орендодавцю на момент укладання цього договору, залишається у користуванні орендаря, а на відносини орендаря і орендодавця при оренді такого обладнання поширюють дію всі умови даного договору.

Як вбачається із змісту договору №4-290518/1 від 29.05.2018р., за своєю правовою суттю вказаний договір відноситься до договорів найму, різновидом якого є оренда.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно до ч.ч.1, 5 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Положеннями п. 5.2 договору визначено, що орендна плата нараховується в розмірі, встановленому орендодавцем за добу, тиждень або календарний місяць оренди одиниці обладнання, узгодженому та наведеному у відповідній специфікації до цього договору, з можливістю отримання орендарем за рішенням орендодавця відповідних знижок.

Відповідно до п. 5.3 договору, розмір орендної плати за кожний календарний день користування кожною одиницею обладнання погоджується в заявці (замовленні) та визначається сторонами у рахунках на оплату, актах надання послуг, актах передачі обладнання в оренду, умовами цього договору.

Відповідно до п. 5.4 договору, оплата орендарем послуг з оренди обладнання відбувається у порядку передоплати на підставі відповідного рахунку на оплату орендодавця, але у будь-якому випадку не пізніше 5 числа місяця наступного за звітним. Якщо обладнання за цим договором було передано в оренду на невизначений строк, оплата орендної плати здійснюється згідно умов вказаних у відповідній специфікації, але в будь-якому випадку не пізніше не пізніше 5-го числа місяця наступного за звітнім (п.п.5.4.1 договору); в будь-якому випадку орендар зобов`язаний сплатити суму орендної плати за час фактичного користування обладнанням протягом 5-ти банківських днів з моменту отримання орендарем відповідної вимоги або рахунку-фактури від орендодавця, яку останній має право надіслати в будь-який час протягом всього строку оренди обладнання (п.п.5.4.2).

На виконання умов договору №4-290518/1 від 29.05.2018р. у період з 31.05.2018 року по 08.08.2018 року між ТОВ „Пекканіска та ТОВ „ЛІНККОР були складені акти надання послуг на загальну суму 129 120,00 грн., а саме: №922 від 31.05.2018р. на суму 6480,00 грн., №1098 від 15.06.2018р. на суму 35520,00 грн., №1224 від 30.06.2018р. на суму 18480,00 грн., №1466 від 31.07.2018р. на суму 58080,00 грн. та №1579 від 08.08.2018р. на суму 10 560,00 грн. (а.с. 29-33).

У відповідності до змісту зазначених актів ТОВ „ЛІНККОР , як замовник претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

Як стверджує позивач, за фактично надані послуги у строк встановлений договором відповідач у повному обсязі не розрахувався, в зв`язку з чим, за підрахунком позивача, за відповідачем рахується заборгованість за договором №4-290518/1 від 29.05.2018р. у розмірі 90 640,00 грн.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Між тим, відповідачем, в порушення вимог ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, не надано жодного доказу підтверджуючого повну сплату вартості фактично наданих послуг за спірний період.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ТОВ „Пекканіска та стягнення з відповідача суми основної заборгованості за договором №4-290518/1 від 29.05.2018р. у розмірі 90 640,00 грн.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

За умовами п. 6.2 договору, у разі невиконання: або неналежного виконання (прострочення) грошових зобов`язань відповідно до розділу 5 цього договору, на першу вимогу орендодавця (що може являти собою як претензію про погашення заборгованості, так і позовну заяву про стягнення заборгованості, які не залежать одна від одної), орендар зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3% річних, пеню від суми несплаченого або несвоєчасно сплаченого платежу на момент пред`явлення вимоги у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період за який нараховується, за кожен день такого прострочення.

Положеннями п. 6.3 договору встановлено, що нарахування пені та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання орендарем згідно п. 6.2 цього договору обмежується шестимісячним строком, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок позивача, щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2645,00 грн., окремо щодо кожного акту наданих послуг, та розрахунок позивача щодо сплати відповідачем інфляційних у розмірі 8700,77 грн. вважає їх вірними та такими що підлягають задоволенню.

За приписами статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання. Водночас вимогами п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки (штрафу, пені), а відповідно до вимог ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно формули розрахунку пені, наведеної в листі Національного банку України №25-011/388-1707 від 12.03.1997р. на виконання Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, сума простроченого платежу помножена на розмір пені за кожен день прострочення у відсотках, розділена на сто та помножена на кількість днів прострочення платежу буде дорівнювати сумі пені за прострочення платежу.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства, суд, перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені у розмірі 12134,74 грн., окремо щодо кожного акту надання послуг, вважає його вірним та обґрунтованим, в зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача пені підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, позовні вимоги ТОВ „Пекканіска, є доведеними і обґрунтованими, у зв`язку з чим, позов підлягає задоволенню.

Згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплати судового бору у сумі 1921,00 грн. покладаються на відповідача.

З приводу вимог позивача про відшкодування йому витрат на послуги адвоката у розмірі 6676,80 грн. суд зазначає таке.

За приписами ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.07.2019р. між адвокатом Філоненко Я.А. (адвокат) та ТОВ „Пекканіска (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги, предметом якого є надання правової допомоги клієнту щодо представництва його інтересів у справі за позовом клієнта до ТОВ „ЛІНККОР про стягнення заборгованості в сумі 114 120,51 грн., що буде розглядатися у Господарському суді Одеської області.

Згідно п. 1.2 договору про надання правової допомоги, адвокат надає правову допомогу у вигляді: забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів клієнта у зазначеному в п. 1.1 договору статусі; надання клієнту правової інформації, консультації і роз`яснень з правових питань, правового супроводу захисту інтересів, а також складання заяв, скарг, заперечень, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Умовами п. 4.6 договору про надання правової допомоги, факт наданої правової допомоги підтверджується актом надання послуг, який є відповідним додатком до цього договору.

Відповідно до п. 4.7 договору про надання правової допомоги, клієнт сплачує гонорар в день винесення судом або іншим компетентними органом відповідного кінцевого позитивного процесуального рішення (часткове або повне задоволення позовних вимог, укладення мирової угоди на стадії судового провадження по справі, тощо).

На підтвердження статусу та повноважень адвоката Філоненко Я.А. надано до суду свідоцтво серія ХМ №000256 від 08.05.2019р. та довіреність від 31.12.2019р.

В матеріалах справи міститься акт надання послуг №6-1-190719 від 23.07.2019р. до договору про надання правової (правничої) допомоги №6-190719 від 19.07.2019р., який підтверджує надання адвокатом позивачу послуг з правничої допомоги, а саме: складання позовної заяви, усна консультація, ознайомлення із матеріалами справи, первинними документами, договором. Загальна вартість послуг склала 6676,80 грн.

При цьому, суд зазначає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат на правничу допомогу, в силу приписів ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України покладений саме на відповідача.

Однак, відповідачем будь-якої незгоди щодо розміру витрат на правничу допомогу, понесених позивачем не надано.

При цьому, суд зазначає, що в матеріалах справи є належні докази надання правничої допомоги адвокатом у відповідності до умов договору, в зв`язку з чим у сторін по справі виникли грошові зобов`язання перед адвокатом у зв`язку із підписанням акту наданих послуг на відповідну суму, а строк виконання цих зобов`язань наступає після винесення рішення. За таких обставин, витрати на правничу допомогу у розмірі 6676,80,00 грн., на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Разом з тим, при здійсненні відповідних висновків, суд враховує правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду викладену у додатковій постанові від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „ЛІНККОР (65481, Одеська обл., м. Южне, пр-т Леніна, 19/3; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Пекканіска (04309, м. Київ, вул. Богатирська, буд. 11; ) 90 640/дев`яносто тисяч шістсот сорок/грн. основного грошового зобов`язання, 12 134/дванадцять тисяч сто тридцять чотири/грн. 74 коп. пені, 2645/дві тисячі шістсот сорок п`ять/грн. три процентів річних, 8700/вісім тисяч сімсот/грн. 77 коп. втрат від інфляції, 1921/одна тисяча дев`ятсот двадцять одна/грн. судового збору та 6 676/шість тисяч шістсот сімдесят шість/грн. 80 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його підписання.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення підписано 25.09.2019р.

Суддя Ю.М. Невінгловська