ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/12959/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Булгакової І.В., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Чупрій А.П.,

представників учасників справи:

позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "Іноваційно-виробнича компанія "Рамінтек" (далі - ТОВ "ІВК "Рамінтек", Позивач, скаржник) - Лихваря В . А . (адвокат, посв. від 25.07.2017 № 1788),

відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ Карат" (далі - ТОВ "БЦ Карат", Відповідач) - Старцевої Т.М. (адвокат, посв. від 30.03.2016 № 000440),

третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:

1) товариства з обмеженою відповідальністю "ІВК Вітротект-Біореагент ЛТД" (далі - ТОВ "ІВК Вітротект-Біореагент ЛТД") - Єніча В.С . (адвокат, посв. від 15.05.2018 № КВ 351),

2) Мурги Олександра Миколайовича (далі - Мурга О.М.) - не з`явились,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ТОВ "ІВК "Рамінтек"

на рішення господарського суду міста Києва від 31.01.2019 (головуючий - суддя Удалова О.Г.) та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2019 (головуючий - суддя Дикунська С.Я., судді Мальченко А.О., Жук Г.А.),

зі справи № 910/12959/18

за позовом ТОВ "ІВК "Рамінтек"

до ТОВ "БЦ Карат",

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ТОВ "ІВК Вітротект-Біореагент ЛТД", ОСОБА_2

про визнання недійсним договору від 30.04.2017.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. ТОВ "ІВК "Рамінтек" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «БЦ Карат» про визнання договору від 30.04.2017 про розірвання договору оренди від 10.04.2015 № 10/04-1недійсним.

1.2. Позовні вимоги мотивовано невідповідністю даного договору приписам статей 92, 299, 230, 234, 235 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням господарського суду міста Києва від 31.01.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2019, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

2.1.1. Прийняті зі справи судові рішення з посиланням на приписи статей 92, 229, 230, 234 ЦК України та статей 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) мотивовано недоведеністю та необґрунтованістю ТОВ "ІВК "Рамінтек" позовних вимог.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. ТОВ "ІВК "Рамінтек", посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить суд касаційної інстанції рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів зі справи скасувати.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. Місцевим та апеляційним господарськими судами:

4.1.1. порушено принцип змагальності сторін, тобто, судові рішення ґрунтуються виключно на поясненнях відповідача та третіх осіб у справі, а докази та матеріали, надані позивачем судами не взяті до уваги та проігноровані;

4.1.2. неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а саме статті 92, 203, 207, 229, 234, 235, 237, 241 ЦК України та статті 3, 99 ГПК України.

5. Позиція інших учасників справи

5.1. У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «БЦ Карат» та ТОВ "ІВК Вітротект-Біореагент ЛТД" (стара назва - ТОВ "Рамінек ЛТД") заперечують проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просять скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. 10.04.2015 ТОВ «БЦ Карат» (орендодавець) та ТОВ «ІВК «Рамінтек» (орендар) укладено договір оренди № 10/04-1 (далі - Договір оренди), за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в оренду нежиле приміщення, а саме: частину нежилого приміщення площею 782,7 кв. м на шостому поверсі в будівлі за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, «Карат» промисловий майданчик, будинок 5-А (далі - приміщення), на умовах і в порядку, передбачених Договором.

6.2. Відповідно до пункту 2.1 Договору оренди строк оренди приміщення встановлено з 01.05.2015 по 31.12.2016 включно. При бажанні укласти новий договір орендар письмово повідомляє орендодавця не пізніше, ніж за 2 місяці до закінчення строку оренди за Договором. Протягом 20 днів з моменту отримання від орендаря письмового повідомлення про бажання укласти новий договір орендодавець зобов`язаний надати в письмовій формі своє рішення про згоду укласти новий договір або про відмову від його укладення. Якщо в зазначений час орендодавець не надасть свого рішення щодо укладення нового договору оренди, тоді сторони вважають, що домовились після закінчення строку дії даного договору укласти новий договір.

6.3. Згідно з пунктом 8.2.3 Договору оренди з моменту закінчення строку договору, розірвання, припинення, визнання недійсним, орендар втрачає право користування приміщенням, в тому числі проведення будь-якої комерційної діяльності в приміщенні.

6.4. Додатковою угодою № 1 від 01.09.2016 до Договору оренди сторони погодили доповнити пункт 1.2 Договору щодо опису приміщення, яке орендується, а саме: частина нежилого приміщення площею 782,7 кв.м на шостому поверсі та частина нежилого приміщення площею 266,4 кв.м. на сьомому поверсі, а також змінено пункт 5.2.1 Договору щодо вартості оренди, яка складає 18 980,48 грн за приміщення площею 782,7 кв.м на шостому поверсі та 13 320 грн за частину сьомого поверху площею 266,4 кв.м орендованої площі приміщення.

6.5. 01.05.2015 та 01.09.2016 сторонами підписано Акти приймання-передачі об`єкту в оренди, відповідно до яких орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення загальною площею 782,7 кв. м на шостому поверсі та приміщення площею 266,4 кв. м на сьомому поверсі за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, «Карат» промисловий майданчик, будинок 5-А.

6.6. 30.04.2017 ТОВ «БЦ Карат» та ТОВ «ІВК «Рамінтек» укладено Договір про розірвання договору оренди від 10.04.2015 № 10/04-1 (далі - Договір про розірвання), за умовами пункту 1 якого сторони дійшли згоди розірвати за взаємною згодою Договір оренди з моменту набуття чинності цим договором.

6.7. Згідно з пунктом 2 Договору про розірвання цей договір набуває чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін та скріплення підписів печатками сторін.

6.8. Відповідно до пункту 3 Договору про розірвання орендар зобов`язався повернути приміщення орендодавцю на підставі Акту приймання-передачі в строк не пізніше 3 календарних днів з дати підписання Договору про розірвання.

6.9. 30.04.2017 сторонами підписано Акт приймання-передачі об`єкту оренди до Договору оренди, відповідно до якого орендар передав, а орендодавець прийняв приміщення загальною площею 266,4 кв. м. та 782,7 кв. м. за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, «Карат» промисловий майданчик, будинок 5-А.

7. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

7.1. ЦК України:

пункт 1 частини другої статті 11:

- підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини;

частини перша та третя статті 92:

- юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону;

- орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

частина перша статті 202:

- правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків;

частина п`ята статті 203:

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

частина перша статті 627:

- сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості;

частина перша статті 628:

- зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства;

частина перша статті 638:

- договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

стаття 204:

- правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним;

частина друга статті 207:

- правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою;

частини перша, третя статті 215:

- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу;

- якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин);

частина перша статті 229:

- якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

стаття 234:

- фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином;

- фіктивний правочин визнається судом недійсним;

- правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами;

частина перша статті 235:

- удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили;

частина перша статті 241:

- правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання;

7.2. ГПК України:

частина перша статті 74:

- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень;

частина третя статті 74:

- докази подаються сторонами та іншими учасниками справи;

стаття 76:

- належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення;

частина перша статті 77:

- обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування;

частина перша статті 79:

- достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування;

частина третя статті 86:

- суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

8. Межі розгляду справи судом касаційної інстанції

8.1. З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених статтею 300 ГПК України, не можуть бути взяті до уваги аргументи скаржника про необхідність встановлення обставин справи, про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

8.2. Згідно з компетенцією, визначеною законом, Верховний Суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

8.3. Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Компетенція суду касаційної інстанції відповідно до частини першої вказаної статті полягає виключно в перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи.

8.4. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

9. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

9.1. Предметом спору у даній справі є вимога позивача про визнання недійсним договору від 30.04.2017 про розірвання договору оренди від 10.04.2015 № 10/04-1.

9.2. Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що Договір про розірвання договору оренди підлягає визнанню недійсним з таких підстав:

- дії підписанта Договору про розірвання ОСОБА_2 суперечать статті 92 ЦК України, є недобросовісними та вчиненими всупереч інтересам позивача, а підписант договору ОСОБА_2 мав на меті нанесення шкоди позивачу;

- укладаючи Договір про розірвання, ОСОБА_2 , який діяв від імені позивача, недобросовісними діями ввів в оману керівництво ТОВ «БЦ Карат» щодо обставин, які мають істотне значення для укладення договору - жодної потреби для переукладення договорів не існувало, у зв`язку з чим відповідач, в особі представника ОСОБА_3 , погоджуючись укласти спірний договір, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, що суперечить статті 229 ЦК України;

- ОСОБА_2 не повідомив відповідачу обставини, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, а саме те, що в такий спосіб позивача буде позбавлено всього майна, що суперечить статті 230 ЦК України;

- підпис у спірному договорі не відповідає підпису ОСОБА_2 , печатка на договорі не основна, а з приміткою «для документів», підпис на договорі від імені орендодавця не відповідає підпису директора ОСОБА_4 ;

- питання про укладення договору з директором ТОВ «БЦ Карат» не узгоджувалось та про укладення спірного договору директору ТОВ «БЦ Карат» не було відомо;

- готова продукція, сировина та виробниче обладнання, що належить позивачу, після укладення Договору про розірвання з орендованих приміщень не вивозилось, а орендовані приміщення не звільнялись;

- ОСОБА_2 , укладаючи договір від імені позивача та ОСОБА_3 , укладаючи договір від імені відповідача, не мали на меті створити правові наслідки, обумовлені спірним договором, а тому договір є фіктивним, адже його вчинено не для припинення користування позивачем орендованими приміщеннями, а для заволодіння третьою особою та його власником майном, що належить позивачу, а тому в силу приписів статті 234 ЦК України спірний договір є недійсним.

9.3. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що спірний Договір від імені позивача підписано ОСОБА_2 , який станом на дату його підписання був директором позивача, тобто був уповноваженою особою на підписання Договору. Твердження позивача про вчинення спірного правочину директором позивача всупереч інтересам товариства у відносинах з третіми особами не мають юридичного значення та не впливають на дійсність правочину укладеного з відповідачем, оскільки відповідач, як сторона Договору не може нести правові наслідки за недобросовісність дій виконавчого органу позивача. Крім того, чинним законодавством не передбачено такої самостійної підстави для визнання договору недійсним, як порушення при укладенні договору приписів частини третьої статті 92 ЦК України.

Також суди попередніх судових інстанцій дійшли висновку про недоведеність позивачем обставин, з якими закон, зокрема статті 229, 230, 234 ЦК України, пов`язує можливість визнання оспорюваного Договору недійсним.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.

Доводи (аргументи) касаційної скарги зазначених висновків не спростовують.

9.4. Згідно вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Таким чином, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

При вирішенні спорів про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, за результатами вирішення спору в судовому рішенні вказується в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

9.5. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30.04.2017 ТОВ «БЦ Карат» та ТОВ «ІВК «Рамінтек» укладено Договір про розірвання договору оренди від 10.04.2015 № 10/04-1, за умовами якого сторони дійшли згоди розірвати за взаємною згодою Договір оренди з моменту набуття чинності цим договором.

9.6. Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Стосовно правочину, то його юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

9.7. Як встановлено судами попередніх інстанцій відповідно до пункту 16.1 Статуту ТОВ «ІВК «Рамінтек», затвердженого 15.06.2009, у товаристві створюється одноособовий виконавчий орган, директор, який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є звітним загальним зборам його учасників.

Положеннями пункту 16.2 Статуту встановлено, що директор вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що входять до виключної компетенції загальних зборів учасників.

Директор діє від імені товариства у межах, встановлених чинним законодавством, установчими документами товариства та рішеннями загальних зборів учасників (пункт 16.4 Статуту).

Зі змісту пункту 13.1 Статуту ТОВ «ІВК «Рамінтек», яким визначається виключна компетенція загальних зборів товариства, не вбачається, що укладення договору або розірвання договору входить до виключної компетенції загальних зборів.

З огляду на викладене посилання скаржника на те, що директор ТОВ «ІВК «Рамінтек» під час укладення договору про розірвання договору оренди від 10.04.2015 № 10/04-1 діяв всупереч інтересам товариства у відносинах з третіми особами Верховний Суд відхиляє як неналежні, враховуючи, що директор діяв в межах повноважень, наданих йому статутом.

9.8. З приводу доводів касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій положень статті 229 ЦК України Верховний Суд зазначає таке.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним і у разі встановлення судом певних обставин може бути визнаний недійсним. Водночас при вирішенні такого спору слід ураховувати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення та має істотне значення.

У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм статті 229 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 911/1171/18, від 04.06.2019 у справі № 910/9070/18.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині ТОВ «ІВК «Рамінтек» послалось на протокол допиту свідка від 05.07.2017 у кримінальному провадженні № 0000577 та те, що заступник директора відповідача ОСОБА_3 вважала, що після розірвання спірного Договору буде укладено новий договір оренди з особою, яка є правонаступником позивача, та не знала, що ОСОБА_2 , укладаючи спірний Договір, мав намір привласнити майно позивача.

Проте суди попередніх інстанцій встановили, що позивачем не надано жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач помилився щодо природи правочину або щодо прав чи обов`язків. Навпаки, відповідач стверджував, що укладаючи спірний Договір, чітко розумів всі його умови й не помилився щодо природи правочину.

Водночас інших обставин, які б свідчили про те, що на час укладення спірного Договору сторони неправильно сприймали фактичні обставини цього правочину, що вплинуло на їх волевиявлення, за відсутності якого можна було би вважати, що правочин не був би вчинений, суди попередніх інстанцій не встановили.

На підставі наведених вище норм та встановлених судами обставин Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність позовних вимог в цій частині.

9.9. Щодо аргументів касаційної скарги з приводу порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме статті 230 ЦК України, Верховний Суд зазначає таке.

Вимоги про визнання правочинів недійсними, заявлені на підставі статті 230 ЦК України, можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях іншої особи та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Враховуючи викладене та з огляду на установлені господарськими судами попередніх інстанцій обставини справи, колегія суддів погоджується з їх висновками про недоведення скаржником того, що ОСОБА_2 під час вчинення правочину навмисно ввів другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків не спростовують.

Як встановлено судами попередніх інстанцій під час розгляду даної справи, відповідач заперечував, що під час укладення спірного Договору діяв під впливом обману та навпаки стверджував, що усвідомлював як природу правочину, так і правові наслідки укладення вказаного Договору. Під час укладення спірного правочину відповідач був ознайомлений з його умовами, а його волевиявлення на укладання спірного Договору було вільним, що не заперечується самим відповідачем.

Колегія суддів вважає, що господарські суди попередніх інстанцій правомірно відхилили як необґрунтоване твердження позивача про те, що при укладенні спірного Договору, відповідача було саме умисно введено в оману стосовно обставин, які мають істотне значення. Наведене спростовує доводи, викладені у касаційній скарзі в цій частині.

9.10. Що ж до доводів касаційної скарги з приводу неправильного застосування судами приписів статті 234 ЦК України, Верховний Суд зазначає таке.

Основними ознаками фіктивного правочину, з огляду на приписи статей 203, 215, 234 ЦП України, є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Верховний Суд зазначає, що факт невиконання сторонами умов правочину або його часткове невиконання також не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що позивачем не доведено наявність вказаного у діях сторін оспорюваного договору.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спірний Договір направлений на припинення зобов`язань сторін за Договором оренди, передбачені ним наслідки настали для обох сторін правочину: зобов`язання сторін за Договором оренди припинились, позивач передав відповідачу приміщення за актом приймання-передачі, відтак у позивача після 30.04.2017 припинились зобов`язання зі сплати орендної плати. Позивачем не доведено суду належними та допустимим доказами, що укладаючи оспорюваний правочин, відповідач мав інші цілі, ніж передбачені спірним правочином, та відповідно воля відповідача була іншою, ніж об`єктивне волевиявлення.

9.11. У зв`язку з наведеним, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем своїх позовних вимог та відсутність підстав для визнання недійсним договору від 30.04.2017 про розірвання договору оренди від 10.04.2015 № 10/04-1, тому оскаржувані судові рішення зміні чи скасуванню не підлягають, у зв`язку з чим касаційна скарга має бути залишена без задоволення.

9.12. Посилання Позивача на те, що суди попередніх інстанцій не розглянули повно та всебічно всі обставини справи, спростовується змістом оскаржуваних судових актів та здійсненим судами повним, всебічним, об`єктивним розглядом справи.

9.13. Суд погоджується з аргументами ТОВ «БЦ Карат» та ТОВ "ІВК Вітротект-Біореагент ЛТД", викладеними у відзивах на касаційну скаргу, про те, що рішення та постанова судів попередніх інстанцій є такими, що прийняті у відповідності до норм матеріального права та без порушення норм процесуального права.

9.14. Аргументи касаційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових актів, оскільки такі аргументи зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення ними обставин справи, містять посилання на обставини, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

9.15. Саме лише прагнення скаржника здійснити нову перевірку обставин справи та переоцінку доказів у ній не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки згідно з імперативним приписом частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

9.16. Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

9.17. Разом з тим Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

9.18. У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

9.19. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

10. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

10.1. Звертаючись з касаційною скаргою, Позивач не спростував наведених висновків попередніх судових інстанцій та не довів неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятих ними судових рішень у справі.

10.2. За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу ТОВ "ІВК "Рамінтек" залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення у справі - без змін як такі, що відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права.

11. Судові витрати

11.1. Понесені Позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на Позивача, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 31.01.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2019 залишити без змін, а касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Іноваційно-виробнича компанія "Рамінтек" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Колос