РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.10.2019Справа № 910/9386/19

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Спичака О.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/9386/19

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр транспортної логістики" АТ "Українська"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Метрудтранс"

про стягнення 18 194,17 грн,

Без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр транспортної логістики" АТ "Українська" звернулося до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Метрудтранс" про стягнення 18 194,17 грн пені, у зв`язку з невчасним виконанням відповідачем рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 по справі № 910/17824/17.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 22.07.2019 позовну заяву Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5) в особі філії "Центр транспортної логістики" АТ "Українська" (03038, м. київ, вул. Федорова, 32) залишено без руху.

02.08.2019 від Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5) в особі філії "Центр транспортної логістики" АТ "Українська" (03038, м. київ, вул. Федорова, 32) надішли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 22.07.2019.

Ухвалою суду від 02.08.2019 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/9386/19; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

22.08.2019 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, у якому він заперечив проти задоволення позову з підстав того, що оплата за договором здійснювалась на умовах передоплати і саме на позивача покладено обов`язок проводити нарахування і списання грошових коштів за надані послуги із сум отриманої передоплати, при цьому, у першу чергу грошові кошти повинні були направлятися на погашення пені, а тому вина відповідача, яка є правовою підставою для відповідальності - виключається, за наявності грошових коштів на рахунку. Також, надану позивачем виписка з особового рахунку ТОВ «МРТ» станом на 08.07.2019 відповідач вважає є недопустимим доказом. Крім того, на думку відповідача, посилання позивача на порушення ним графіку встановленого судом для проведення оплати на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 22.05.2018 у справі №910/17824/17 є безпідставним, адже зобов`язання виникли не на підставі судового рішення, а на підставі договору і вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання.

28.08.2019 представником позивача було подано відповідь на відзив.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.03.2012 між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Метрудтранс" (замовник) укладено Договір про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних платформах для перевезень лісу №1033/52-2012 (в редакції Додаткової угоди №8 від 01.12.2015) (далі - договір), відповідно до умов якого, виконавець зобов`язується за плату і за рахунок замовника виконати або організувати виконання визначених цим Договором послуг, пов`язаних з організацією внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів на власних платформах для перевезення лісу.

Додатком №1 до Додаткової угоди №8 від 01.12.2015 сторони погодили перелік додаткових послуг, пов`язаних з перевезенням вантажів.

Додатком №2 до Додаткової угоди №8 від 01.12.2015 сторони затвердили протокол погодження договірної ціни.

У 2018 році Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортної логістики» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метрудтранс» про стягнення 1451946,40 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Метрудтранс" було здійснене перевезення вантажу за договором №1033/52-2012 про надання послуг з організації перевезення вантажів від 23.03.2012 (в редакції Додаткової угоди №8 від 01.12.2015), укладеним між ПАТ "Українська залізниця" та відповідачем, позивач зазначає, що у зв`язку із затримкою вагонів Закарпатською митницею ДФС ПАТ "Укрзалізниця" нараховані платежі за користування вагонами, маневрову роботу, роботу по навантаженню, зважуванню, зберіганню вантажу на загальну суму 1451946,40 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі №910/17824/17 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Метрудтранс" на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр транспортної логістики" Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" 1451946 грн. 40 коп. додаткових зборів та тарифу, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 21779) грн. 20 коп.

Розстрочено виконання рішення суду шляхом сплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Метрудтранс" на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр транспортної логістики" Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" стягнутої на підставі рішення суми заборгованості в розмірі 1451946 грн. 40 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 21779 грн. 20 коп. щомісячними платежами починаючи з 01.06.2018, відповідно до графіку погашення заборгованості:

- до 30.06.2018 року - 241991,10 грн. основної заборгованості та 21779,20 грн. судового збору;

- до 31.07.2018 року - 241991,06 грн.;

- до 31.08.2018 року - 241991,06 грн.;

- до 30.09.2018 року - 241991,06 грн.;

- до 31.10.2018 року - 241991,06 грн.;

- до 30.11.2018 року - 241991,06 грн.

Позивач стверджує, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Метрудтранс" платило борг з порушенням зазначених строків, на підтвердження чого надано виписку з особового рахунку.

У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем рішення Господарського суду м. Києва від 22.05.2018 по справі №910/17824/17, позивачем, відповідно до пункту 4.3 договору №1033/52-2012 про надання послуг з організації перевезення вантажів від 23.03.2012 (в редакції Додаткової угоди №8 від 01.12.2015), нараховано пеню в розмірі однієї облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми боргу за кожний день прострочення платежу до моменту повного погашення заборгованості, але не більше шести місяців від дня виникнення заборгованості.

Отже, позивачем за період з 01.08.2018 по 22.11.2018, враховуючи встановлені судом строки погашення заборгованості, нараховано відповідачу пеню в розмірі 18 194,17 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем направлено на адресу відповідача претензію від 04.02.2019 №ЦТЛ-22/1, яку останнім не задоволено та відповідь не надано.

Викладене стало підставою для звернення позивача до суду з вимогами про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Метрудтранс" пені в розмірі 18 194,17 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Приписами статей 173, 175 Господарського кодексу України унормовано, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини 4статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Таким чином, факти, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі №910/17824/17, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи та мають обов`язкову силу для вирішення даної справи.

Так, у рішенні Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі №910/17824/17 встановлено, що на виконання умов Договору позивачем надано відповідачу послуги з організації перевезення вантажу «деревина паливна» у вагонах №91503839. №91503847, №91502765, №91503730, №91503227, №91503862, №91503243, №91503300 та №91503367, що також підтверджується накладними №537563, №541730, №540997, №547711, №537555, №541920, №547703, №518845 та №518837. Даний вантаж відправлявся зі станції Львівської залізниці призначенням на станції Нижній Грабовець, Лискова (Словаччина) та Захонь (Угорщина).

На підставі заявок Закарпатської митниці, вказані вагони були затримані з метою проведення митного контролю, про що складені відповідні акти загальної форми, копії яких наявні в матеріалах справи.

На виконання вказівок Закарпатської митниці вантаж у вагонах №91503839, №91503847, №91502765, №91503730, №91503227, №91503243 було відправлено на станцію Мукачево, а вантаж у вагонах №91503862, №91503300 та №91503367 було відправлено на станцію Чоп Львівської залізниці для зберігання затриманого вантажу та подальшого вивантаження вказаних вагонів і передачі їх власнику.

За актами загальної форми визначено порушення ст.218, 338 МК України, а також на підставі Статуту залізниць України, Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ним послуги, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №317 від 23.03.2009 (Тарифне керівництво №1), з урахуванням коефіцієнтів, що застосовуються до тарифів Тарифного керівництва №1 нараховані платежі за користування вагонами, маневрову роботу, роботу по навантаженню/вивантаженню, зважуванню, зберіганню вантажу та повідомлення в загальному розмірі 1451946,40 грн.

У зв`язку із викладеним, позивач звертався до відповідача з претензіями №ЦТЛ-22/167 від 10.04.2017, №ЦТЛ-22/166 від 10.04.2017, №ЦТЛ-22/170 від 11.04.2017, №ЦТЛ-22/169 від 11.04.2017, №ЦТЛ-22/168 від 11.04.2017, №ЦТЛ-22/186 від 18.04.2017, №ЦТЛ-22/185 від 18.04.2017, №ЦТЛ-22/184 від 18.04.2017, №ЦТЛ-22/183 від 18.04.2017 та №ЦТЛ-22/167 від 10.04.2017 з вимогами сплатити вартість додаткових зборів та тарифу.

Пунктом 4.3. договору встановлено, що у разі виникнення заборгованості за надані послуги з організації перевезення вантажів Замовник сплачує пеню в розмірі однієї облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми боргу за кожний день прострочення платежу до моменту повного погашення заборгованості, але не більше шести місяців від дня виникнення заборгованості.

Моментом виникнення заборгованості у замовника є дата фактичного надання Виконавцем послуг за цим договором за умови відсутності грошових коштів на особовому рахунку Замовника.

Отже, у рішенні Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі №910/17824/17 встановлено факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 1451946,40 грн. з оплати організації перевезень, яка виникла до квітня 2017 року.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Умовами договору не передбачено нарахування пені понад шестимісячний період нарахування.

Як зазначено вище, рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі №910/17824/17 встановлено факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 1451946,40 грн. з оплати організації перевезень, яка виникла до квітня 2017 року.

З огляду на викладене, шестимісячний строк нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання з оплати 1451946,40 грн., встановлений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, в будь-якому випадку сплив до 01.08.2018.

Отже, пеня нарахована позивачем за період понад шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, а тому підстави для її стягнення у суду відсутні.

Згідно із частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами статті 604 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Згідно із положеннями статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 239 Господарського процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Розстрочення - це виконання рішення частинами, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі.

Відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.

Водночас розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим рішенням. Саме розстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення, а природа заборгованості за відповідним договором є незмінною.

Таким чином, розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не змінює цивільне або господарське зобов`язання, у тому числі в частині строків його виконання. Натомість таке розстрочення або відстрочення унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

Отже, рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі №910/17824/17 в частині розстрочки стягнення боргу в сумі 1451946,40 грн. не змінює момент виникнення прострочення, з якого розраховується шестимісячний строк нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, встановлений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України .

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на встановлені вище обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача 18 194,17 грн. пені за період з 01.08.2018 по 22.11.2018, у зв`язку із чим в задоволенні позову відмовляє.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

З огляду на приписи ст.129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд.

СуддяО.М. Спичак