ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2019 р. Справа№ 910/2882/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Бовсуновська Ю.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 13.05.2019

у справі № 910/2882/19 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сота Україна»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 77 925,58 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» (далі - ТОВ «Сота Україна», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця», відповідач) про стягнення 77 925,58 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором поставки №ПВРЗ(ВМТП-18.9)ю від 04.01.2018 щодо вчасної оплати отриманого товару, відтак просило стягнути з відповідача 33 176,28 грн. пені, 38 894,66 грн. інфляційних втрат та 5 854,64 грн. 3% річних.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказував, що позивач не зазначає за який саме поставлений товар та на підставі яких саме документів відповідач з ним розрахувався з порушенням визначених умовами Договору поставки строків оплати. Крім цього, позивач не підтвердив час реєстрації податкових накладних, що є обов'язком відповідно до п. 4.2 Договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.05.2019 у справі № 910/2882/19 позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ТОВ «Сота Україна» суму пені в розмірі 31 768,74 грн., суму 3% річних в розмірі 5 606,25 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 37 849,25 грн. та суму судового збору в розмірі 1 854,41 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішення, АТ «Українська залізниця» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати частково, а саме, в частині стягнення з позивача пені в розмірі 31 768,74 грн., 3% річних в розмірі 5 606,25 грн., та прийняти в цій частині нове, а саме «Стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ТОВ «Сота Україна» пеню в розмірі 23 788,00, 3% річних в розмірі 4 197,88 грн.», та здійснити перерахунок судових витрат з урахуванням зміни рішення. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до прийняття невірного рішення в частині стягнення пені та 3% річних. Доводи апелянта зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано умов п. 4.2 Договору, за змістом яких покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної. За твердженнями апелянта, положеннями Договору сторони погодили, що оплата має бути здійснена протягом 10 банківських днів з дати поставки та не раніше дати реєстрації податкової накладної, тобто якщо пройде 10 банківський строк з дати поставки, а податкова накладна не буде зареєстрована, у покупця не настає обов'язку щодо оплати товару, тоді саме дата реєстрації податкової накладної є кінцевим терміном оплати за отриманий товар, а наступний день - початком відліку для нарахування відповідачу штрафних санкцій. На переконання апелянта, прострочення виконання зобов'язання з оплати вартості поставленого позивачем товару за видатковими накладними №145, №146, №147 та №149 виникло з 15.03.2018 року, а не з 06.03.2018, як вважав місцевий суд, без урахування дати реєстрації податкових накладних. По накладній №138 початок прострочення виконання зобов'язання з оплати вартості з 02.03.2018 судом застосовано вірно, так як поставку товару за цією накладною здійснено позивачем 15.02.2018, тому останній день строку оплати відповідачем товару є 01.03.2018 року (10 банківських днів від 15.02.2018), а податкова накладна зареєстрована 28.02.2018. При цьому, позивачем та судом першої інстанції не враховано в період прострочення день фактичної сплати боргу, а саме 22.03.2018. З огляду на наведене, враховуючи дати реєстрації податкових накладних, апелянт стверджував, що для видаткової накладної №138 від 15.02.2018 прострочення складає 20 днів, а саме за період з 02.03.2018 (включно) по 21 03.2018 (включно), а за видатковими накладними №145, №146, №147 та №149 від 19.02.2018 - 7 днів, а саме за період з 15.03.2018 року(включно) по 21.03.2018 (включно). Оскільки судом здійснено розрахунок пені та 3% річних за більший період, це призвело, на думку апелянта, до завищення нарахованих останнім штрафних санкцій, відтак він навів свій розрахунок пені та 3% річних.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема зазначив, що за умовами Договору покупець сплачує постачальнику кожну прийняту партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання постачальником належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, податкової накладної, документів якості на поставлений товар. За твердженнями позивача, оскільки за видатковою накладною №138 від 15.02.2018 відповідачем було здійснено оплату 22.03.2018, а не до 01.03.2018, а за видатковими накладними №№ 145, 146, 147 та №149 від 19.02.2018 здійснено оплату 22.03.2018, а не до 05.03.2018, як передбачено умовами Договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності факту прострочення оплати вартості отриманого за Договором товару, а саме за видатковою накладною №138 від 15.02.2018 на 21 день, а за видатковим накладними №№ 145, 146, 147 та №149 від 19.02.2018 на 17 днів, відтак обґрунтовано стягнено з відповідача на користь позивача 31 768,74 грн. пені., 5 606,25 грн. 3% річних та 37 849,25 грн. інфляційних витрат.

16.09.2019 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання позивача про долучення на вимогу суду належним чином завірених копій податкових накладних з квитанціями про їх реєстрацію (розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному державному реєстрі податкових накладних), зареєстрованих за №; №; №; ; №.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 01.10.2019 представники сторін повторно не з'явились, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення їм відповідної ухвали про відкладення розгляду справи, яка згідно повідомлень про вручення поштових відправлень отримана позивачем 11.09.2019, а відповідачем - 09.09.2019, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслали,отжед

апеляційний суд вважав за доцільне справу розглядати за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 04.01.2018 ТОВ «Сота Україна» (позивач, постачальник за договором) та ПАТ «Українська залізниця» (відповідач, покупець за договором) укладено Договір поставки №ПВРЗ(ВМТП-18.9)ю (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язався поставити і передати у зумовлені строки у власність покупцю певну продукцію (товар), відповідно до Специфікації №1 (Додаток №1), яка є невід'ємною частиною Договору, а покупець зобов'язувався прийняти товар та своєчасно здійснити його оплату за умовами Договору.

Положеннями п. 1.2 Договору сторони погодили найменування товару: прокат товстолистовий г/к 7 мм ст. 09Г2С.

Відповідно до п. 1.3 Договору кількість і асортимент товару передбачається Специфікацією №1, яка додається до Договору (Додаток №1).

За змістом п. п. 3.1, 3.4 Договору покупець оплачує поставлений постачальником товар за ціною, вказаною у Специфікації №1 (Додаток №1). Ціна Договору становить 3 571 200,00 грн, з урахуванням 20% ПДВ - 595 200,00 грн.

Умовами п. 4.2 Договору сторони передбачили, що покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, за умови своєчасного надання постачальником належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, податкової накладної, документів якості на поставлений товар.

Постачальник згідно п. 5.1.1 Договору здійснює поставку товару на умовах СРТ Україна, вул. Заводська, 5, смт Панютине, м. Лозова, Харківська область, (відповідно до Інкотермс 2010).

Датою поставки товару вважається день підписання покупцем або його уповноваженим представником видаткової накладної, яка готується постачальником та надається разом з товаром покупцю (п. 5.1.4 Договору).

За змістом п. 5.2.5 Договору підтвердженням одержання товару покупцем є видаткова накладна, підписана уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до п. 6.1.1 Договору покупець взяв на себе зобов'язання своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари.

Договір на підставі п. 10.1 набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2018, а в частині розрахунків - до повного виконання.

В Додатку №1 до Договору (Специфікація №1) сторони погодили найменування товару, код товару за класифікатором, ГОСТ, кількість, його ціну.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За договором поставки в силу приписів ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 655 ЦК України) одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов'язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

За змістом ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання умов Договору в період з 12.01.2018 по 19.02.2018 позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 3 571 077,53 грн., що підтверджується видатковими накладними: №19 від 12.01.2018 на суму 35 198,64 грн.; №138 від 15.02.2018 на суму 2 024 851,01 грн.; №145 від 19.02.2018 на суму 242 059,06 грн.; №146 від 19.02.2018 на суму 555 802,94 грн.; №147 від 19.02.2018 на суму 227 083,80 грн.; №149 від 19.02.2018 на суму 486 082,08 грн., які підписані уповноваженими представниками сторін без будь-яких зауважень щодо кількості, якості та строків поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов'язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

За змістом ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вище згадувалось, положеннями п. 4.2 Договору сторони погодили, що покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, за умовами своєчасного надання постачальником належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, податкової накладної, документів якості на поставлений товар.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що відповідач взяті на себе зобов'язання за Договором виконав повністю, проте з порушенням встановлених Договором строків, зокрема, за видатковою накладною №19 від 12.01.2018 на суму 35 198 ,64 грн. відповідачем здійснена оплата 23.01.2018; за видатковою накладною №138 від 15.02.2018 на суму 2 024 851,01 грн. - 22.03.2019; за видатковою накладною №145 від 19.02.2018 на суму 242 059,06 грн. - 22.03.2019; за видатковою накладною №146 від 19.02.2018 на суму 555 802,94 грн. - 22.03.2019; за видатковою накладною №147 від 19.02.2018 на суму 227 083,80 грн. - 22.03.2019; за видатковою накладною №149 від 19.02.2018 на суму 486 082,08 грн. - 22.03.2019, тобто з пропуском встановленого п. 4.2 Договору строку, відтак позивачем нараховано та заявлено до стягнення 33 176,28 грн. пені, 38 894,66 грн. інфляційних втрат та 5 854,64 грн. 3% річних.

Учасники господарських відносин в силу приписів ст. 216 ГК України несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (п. 1 ст. 218 ГК України).

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов'язання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.1, 3 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

За умовами п. 7.3 Договору за несвоєчасну оплату покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми неоплаченої вартості товару.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Задовольняючи позов частково та стягуючи з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 31 768,74 грн., 3% річних в розмірі 5 606,25 грн. та суму інфляційних втрат в розмірі 37 849,25 грн., суд першої інстанції виходив з того, що за умовами Договору та приписами чинного цивільного законодавства, оскільки поставку товару за видатковою накладною №138 здійснено позивачем 15.02.2018, останнім днем строку оплати відповідачем товару є 01.03.2018 (10 банківських днів від 15.02.2018), прострочення виконання відповідачем зобов'язання з оплати вартості поставленого позивачем товару за цією накладною виникло з 02.03.2018, відповідно, за видатковими накладними №145, №146, №147 та №149, оскільки поставку товару позивачем здійснено 19.02.2018, останнім днем строку оплати відповідачем товару є 05.03.2018 (10 банківських днів від 19.02.2018), прострочення виконання зобов'язань з оплати вартості поставленого позивачем товару за цими накладними у відповідача виникло з 06.03.2018. Відповідно за висновками місцевого суду оплату за видатковою накладною №138 від 15.02.2018 відповідачем здійснено 22.03.2018, а не до 01.03.2018, за видатковими накладними №145, №146, №147 та №149 від 19.02.2018 відповідачем здійснено оплату 22.03.2018, а не до 05.03.2018, як передбачено умовами Договору, відтак наявним є факт прострочення оплати вартості отриманого за Договором товару, а саме, за видатковою накладною №138 від 15.02.2018 на 21 день, а за видатковими накладними №145, №146, №147 та №149 від 19.02.2018 на 17 днів.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Як раніше зазначалось, положеннями п. 4.2 Договору сторони погодили оплату покупцем постачальнику кожної прийнятої партії товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару, але не раніше реєстрації податкової накладної, за умови своєчасного надання постачальником покупцеві належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, податкової накладної, документів якості на поставлений товар.

Таким чином, умовами Договору сторони погодили, що оплата має бути здійснена протягом 10 банківських днів з дати поставки та не раніше дати реєстрації податкової накладної, тобто, якщо пройде 10 банківський строк з дати поставки, а податкова накладна не зареєстрована, то у покупця не настає обов'язку оплати товару, саме дата реєстрації податкової накладної і є кінцевим терміном оплати за отриманий товар, а наступний день є початком відліку для нарахування відповідачу штрафних санкцій

На підставі наданих позивачем суду апеляційної інстанції квитанцій про реєстрацію податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, судом встановлено, що:

податкова накладна №91 від 15.02.2018 (за видатковою накладною №138 від 15.02.2018) зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 28.02.2018;

податкова накладна №98 від 19.02.2018 (за видатковою накладною № 145 від 19.02.2018) зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 14.03.2018;

податкова накладна №99 від 19.02.2018 (за видатковою накладною № 146 від 19.02.2018) зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 14.03.2018;

податкова накладна №100 від 19.02.2018 (за видатковою накладною № 147 від 19.02.2018) зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 14.03.2018;

податкова накладна №102 від 19.02.2018 (за видатковою накладною № 149 від 19.02.2018) зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 14.03.2018.

Отже прострочення виконання зобов'язання з оплати вартості поставленого позивачем товару за видатковими накладними №145, №146, №147 та №149 виникло у відповідача з 15.03.2018, а не з 06.03.2018 як помилково вважав суд першої інстанції (без урахування дати реєстрації податкових накладних).

За видатковою накладною №138 від 15.02.2018 початок прострочення виконання зобов'язання з оплати вартості 02.03.2018 судом визначено вірно, так як поставку товару за цією видатковою накладною здійснено позивачем 15.02.2018, відповідно останнім днем строку оплати відповідачем товару є 01.03.2018 (10 банківських днів від 15.02,2018), податкова накладна зареєстрована 28.02.2018.

Крім цього, як позивачем, так і судом першої інстанції при здійсненні розрахунків не вірно включено в період прострочення день фактичної сплати боргу - 22.03.2018.

З огляду на наведене та враховуючи дати реєстрації податкових накладних, апеляційний суд дійшов висновку, що для видаткової накладної №138 від 15.02.2018 прострочення складає 20 днів, а саме за період з 02.03.2018 (включно) по 21.03.2018 (включно), а за видатковими накладними №145, №146, №147 та №149 від 19.02.2018 - 7 днів, а саме за період з 15.03.2018 року(включно) по 21.03.2018 (включно).

Відтак, здійснивши власні розрахунки пені (з урахуванням п. 7.2 Договору) та 3% річних, нарахованих за видатковою накладною №138 від 15.02.2018 за період з 02.03.2018 по 21 03.2018 та за видатковими накладними №145, №146, №147 та №149 від 19.02.2018 за період з 15.03.2018 року по 21.03.2018, апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 23 788, 00 грн. та 4 197, 88 грн. 3% річних, відповідно в іншій частині цих вимог слід відмовити.

Разом з цим, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, нарахованих за видатковою накладною №138 від 15.02.2018 за період з 02.03.2018 по 21 03.2018 та за видатковими накладними №145, №146, №147 та №149 від 19.02.2018 за період з 15.03.2018 року по 21.03.2018, апеляційний суд встановив, що обґрунтованим (арифметично вірним) є заявлений позивачем розмір інфляційних втрат в сумі 38 894, 66 грн., відповідно вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі, а не частково як помилково встановив суд першої інстанції.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи сторін не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, судове рішення - частковому скасуванню з викладенням його резолютивної частині в новій редакції, а саме, щодо частково задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 23 788, 00 грн. пені, 4 197, 88 грн. 3% річних, 38 894, 66 грн. інфляційних втрат.

Позивачем в позовній заяві зазначено, що він планує понести витрати на послуги адвоката в розмірі 10 000,00 грн., однак жодних доказів на підтвердження таких витрат суду не надано, в зв'язку з чим зазначена стаття витрат позивача відповідно до ст. 129 ГПК України правомірно не розподілялась місцевим судом.

З огляду на часткове задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 1 648, 79 грн. судового збору за подання позовної заяви, а у зв'язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача з позивача на користь останнього - 2 881, 50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково, рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2019 у справі № 910/2882/19 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 77 925,58 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» (04111, м. Київ, вул. Черняховського, буд. 29, ідентифікаційний код 41323412) 23 788, 00 грн. пені, 4 197, 88 грн. 3% річних, 38 894, 66 грн. інфляційних втрат та 1 648, 79 грн. судового збору за подання позовної заяви.

В іншій частині позову відмовити.».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» (04111, м. Київ, вул. Черняховського, буд. 29, ідентифікаційний код 41323412) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) 2 881, 50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/2882/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.10.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко