ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року Справа № 902/729/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Розізнана І.В.

суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Панасюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Вантаж БІ.ЕМ.ДЖІ." на рішення господарського суду Вінницької області від 10.06.2019 р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Колбасов Ф.Ф., суддя Маслій І.В., суддя Нешик О.С., повний текст рішення складено 14.06.2019 р.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Вантаж БІ.ЕМ.ДЖІ."

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1) ОСОБА_1 ,

2) ОСОБА_2 ,

3) ОСОБА_3

про звернення стягнення на предмет іпотеки

за участю представників:

позивача - не з`явився,

відповідача - Давиденко Ю. В . , Бардіної О.О . ,

третьої особи-1 - не з`явився,

третьої особи-2 - ОСОБА_6 ,

третьої особи-3 - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 10.06.2019 р. у справі №902/729/18 позов товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до товариства з обмеженою відповідальністю "Вантаж БІ.ЕМ.ДЖІ." про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено у повному обсязі.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції, посилаючись на ч.1 ст.33 Закону України "Про іпотеку" та ч.2 ст.5 договору іпотеки №PM-SMEB00/246/2008 від 14.05.2008р. зазначає, що оскільки позичальником зобов`язання за кредитним договором №СМ-SMEB00/246/2008 від 14.05.2008 р. не виконано, тому ТОВ "ОТП Факторинг Україна" має право звернути стягнення на заставне майно, що є предметом вказаного договору іпотеки, а саме на нежитлове приміщення - будівлю гаража літера "А" загальною площею 736,8 кв.м.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову ТОВ "ОТП Факторинг Україна" в повному обсязі, оскільки відсутні докази щодо погашення заборгованості за кредитним договором.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Мотивуючи апеляційну скаргу скаржник вказує, що судом встановлено факт видачі банком кредиту ОСОБА_1 у розмірі 100000 доларів США, при цьому суд погодився із заявленою в позовній заяві сумою заборгованості у розмірі 104566,84 доларів США, однак обґрунтованого розрахунку заявленої до стягнення суми заборгованості позивачем суду не надано.

Звертає увагу, що суд першої інстанції не врахував обставину, яка має преюдиціальне значення для даної справи, що встановлена рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 10.08.2015 р. у справі №127/3373/13 стосовно нікчемності договору купівлі-продажу від 30.04.2008 р. укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Отже, предметом іпотеки в даному випадку гараж міг бути лише за умови, якби він дійсно належав на праві власності ОСОБА_1 , однак зазначене не було досліджено місцевим господарським судом.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 статусу іпотекодавця після ОСОБА_1 у зв`язку із визнанням недійсним договору купівлі-продажу гаража, та це в свою чергу призвело до застосування судом до даних правовідносин положень ст.23 Закону України "Про іпотеку", які не підлягають застосуванню в даному випадку. Оскільки, у рішеннях суду по справі №127/3337/13 встановлено те, що у іпотекодавця за вказаним договором іпотеки не виникало право власності на предмет іпотеки, отже, жодного переходу права власності від ОСОБА_1 до ТОВ "Вантаж Бі.Ем.Джі." не відбулось.

Скаржник не погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови у застосуванні строків позовної давності, оскільки вважає, що позивач з моменту пред`явлення вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором змінив строк його виконання, а тому позовну давність необхідно рахувати виходячи із зазначеної вимоги. Отже, враховуючи те, що позивач звернувся до боржника із вимогою про повне та дострокове виконання кредитного договору 09.12.2011 р. за основним зобов`язанням та не отримав виконання вимоги до 17.02.2012 р. (з урахуванням нормативно встановлених строків поштових пересилань), в цей день йому стало відомо про невиконання зазначеної вимоги, тобто про порушення свого права, тому строк позовної давності минув 18.02.2015 р. Крім того, така правова позиція міститься у практиці Судової палати у цивільних справах Верховного суду та Верховного Суду України, зокрема справи №6-225цс16 від 09.11.2016 р., №6-509цс17 від 05.07.2017 р., №6-1349цс 15 від 02.12.2015 р., Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 від 28.03.2018 р.

Із висновком суду першої інстанції щодо отримання відповідачем досудової вимоги про усунення порушення за договором іпотеки саме 21.03.2018 р. апелянт не погоджується, оскільки відсутні докази отримання відповідачем зазначеної вимоги, зокрема, відсутній поштовий опис вкладення про його направлення відповідачу.

Учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались.

У судове засідання, призначене на 23.09.2019 р., позивач та третя особа-1, 3 не забезпечили явку своїх представників, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи приписи ст.ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, приймаючи до уваги належне повідомлення учасників справи про розгляд справи та той факт, що їх явка в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників позивача та третіх осіб.

Відповідно до ч.1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 14.05.2008 р. між ЗАТ "ОТП Банк" (банк), правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк", та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір №СМ-SMEB00/246/2008 (т.1 а.с.18-21).

У частині №1 кредитного договору сторони передбачили, що кредит в сумі 100000 дол. США надається ОСОБА_1 для придбання нерухомого майна з остаточним погашенням суми кредиту 12.05.2023 р.

Відповідно до п.1.1. частини 2 договору, банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначеній у частині №1 цього договору, а позичальник зобов`язався прийняти і належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, визначені в цьому договорі.

Пунктом 1.3 частини 2 договору передбачено, що позичальник забезпечує укладання договору страхування предмету іпотеки, договору страхування фінансового ризику власника предмету іпотеки.

Відповідно до підп. 1.5.1, 1.5.1.1 п.1.5 частини 2 договору, погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок. Нараховані в порядку передбаченому цим договором проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк передбачений в графіку повернення кредиту та сплати процентів.

14.05.2008 р. для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов`язань за кредитним договором, ПАТ "ОТП Банк" (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) уклали договір іпотеки №PM-SMEB00/246/2008, згідно за умовами якого іпотекодавець надає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю гаражу літера "А" площею 736,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.22-24).

Згідно з п.3.1 частини 2 договору, предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується рішенням постійно діючого третейського суду при асоціації "Розвитку та правозахисту підприємств" від 08.05.2008 р., зареєстрованого Жмеринським районним структурним підрозділом Комунального підприємства "Вінницьке ООБТІ" 12.05.2008р. в реєстровій книзі №85 за реєстровим №553.

Балансова вартість предмета іпотеки 505000,00 грн. (п.3.2 частини 2 договору).

Відповідно до ст.2 договору, іпотека забезпечує виконання таких вимог іпотекодержателя, зокрема, як: повернення кредиту; сплата процентів за користування кредитом; сплата пені за прострочення повернення кредиту та процентів, а також сплата штрафу за нецільове використання кредиту.

Згідно ст. 5 договору у разі порушення іпотекодавцем будь-яких із його зобов`язань за статтею 5 цього договору, іпотекодержатель має право на негайне виконання іпотекодавцем боргових зобов`язань, за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно ст. 6 договору за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити такі вимоги:

а) всі боргові зобов`язання, несплачені іпотекодавцем, в тому числі заборгованість по незабезпеченим кредитам отриманим від іпотекодержателя;

б) вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобов`язань за цим Договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у зв`язку із реалізацією його прав за цим Договором.

10.12.2010 р. між ПАТ "ОТП Банк" (продавець) та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" (покупець) укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю (т.1. а.с.46-52).

У відповідності ст.3 договору та додатку №1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю (т.1, а.с.53), продавець продає (переустпупає) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори, зокрема, кредитний договір №CM-SMEB00/246/2008 з сумою заборгованості 104742,11 дол.США. (боржник ОСОБА_1 ).

10.12.2010 р. ПАТ "ОТП Банк" (клієнт) укладено з ТОВ "ОТП Факторинг Україна" (фактор) договір про відступлення права вимоги, згідно з п.1.1 якого клієнт передав фактору право вимоги за кредитними договорами, перелік яких міститься в додатку №1 до даного договору укладеному між клієнтом та позичальником клієнта, перелік яких міститься в додатку №1 до даного договору, що забезпечується іпотекою/заставою за договорами іпотеки/ договорами застави ( т.1, а.с.54-55).

Згідно додатку №1 до даного договору за №965 значиться ОСОБА_1 за кредитним договором №CM-SMEB00/246/2008 від 14.05.2008 р. та договором іпотеки №PM-SMEB00/246/2008 від 14.05.2008 р. (т.1, а.с.56).

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01.06.2012 р. у справі №0205/649/2012 позов ОСОБА_3 задоволено. Скасовано рішення постійно діючого третейського суду при асоціації "Розвитку та правозахисту підприємств" від 08.05.2008 р. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розв`язання спору, згідно договору купівлі-продажу від 30.04.2008 р., щодо остаточного виконання умов договору, та стягнення коштів у повному обсязі, а також зустрічного позову про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на будівлю гаража літ. "А", яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , заг.площею 736,8 кв.м. (т.1, а.с.103-106).

07.02.2013 р. заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду у справі №205/4193/2012 ( т.1 а.с.107-108) визнано нежитлову будівлю гаражу літ. "А" об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (виділено в рівних частках, тобто по 1/2 частині кожному).

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 03.07.2014 р. у справі №130/1270/14ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 14.10.2014 р., скасовано договір іпотеки, припинено іпотеку та скасовано заборону на відчуження об`єкту нерухомого майна (т.1, а.с.26-28, 29-32).

05.11.2014 р. ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (продавці) уклали з ТОВ" Вантаж БІ.ЕМ.ДЖІ." (покупець) договір купівлі-продажу нежитлової будівлі гаража (т.1, а.с.101-102), згідно з п.1.1 якого продавці передали у власність (продали), а покупець прийняв у власність (купив) належну продавцям нежитлову будівлю гараж (т.1, а.с.101-102).

Пунктом 2.1 договору сторони передбачили, що продаж предмету договору вчиняється за узгодженою між сторонами ціною - 10000,00 грн., яка є остаточною і змінам не підлягає.

21.01.2015 р. ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Жмеринського міськрайонного суду по справі №130/1270/14ц від 03.07.2014р. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 14.10.2014р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

03.03.2015 р. ухвалою Жмеринського міськрайонного суду по справі №130/1270/14ц позов залишено без розгляду. ( т.1 а.с.36).

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору ТОВ "ОТП Факторинг Україна" звернулось з позовом до суду, однак ухвалою Вінницького міського суду від 13.03.2019 р. у справі №127/28152/18 позовна заява про стягнення заборгованості за кредитним договором №CM-SMEB00/246/2008 залишена без розгляду.

Крім того, ТОВ "ОТП Факторинг Україна" звернувся до ТОВ "Вантаж БІ.ЕМ.ДЖІ." (власника предмета іпотеки) з вимогою (іпотечним повідомленням) достроково виконати зобов`язання за кредитним договором, сплатити залишок заборгованості за кредитом - 98728,56 дол. США, відсотки за користування кредитом - 5838,28 дол. США, пеню 10113979,24 грн., протягом тридцяти днів з дня отримання даної вимоги (т.1, а.с.58-60).

Враховуючи невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору та несплату ТОВ " Вантаж БІ.ЕМ.ДЖІ." як власником іпотечного майна в добровільному порядку боргу за кредитним договором, ТОВ "ОТП Факторинг Україна" звернулось з даним позовом до суду.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду, колегія суддів враховує наступне.

Стаття 11 ЦК України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 546 ЦК України передбачено можливість забезпечення виконання зобов`язання неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За приписами ст. 572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" (далі - Закон), іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону, іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

При цьому, забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням), а виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права.

Статтею 33 Закону встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотекодавець - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель (ст.1 Закону).

Згідно з приписами ст.5 Закону, предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна, зокрема, за умови, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

Статтями 317, 321 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і право власності є непорушним.

Із аналізу вказаних норм законодавства, вбачається, що предметом іпотеки може бути майно, яке належить на праві власності іпотекодавцю, та який має право володіти, користуватися та розпоряджетися своїм майном.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 (іпотекодавець) придбав нежитлове приміщення гаража, що є предметом спірного договору іпотеки, згідно договору-купівлі від 30.04.2008 р., право власності на яке підтверджується рішенням постійно діючого третейського суду при асоціації "Розвитку та правозахисту підприємств" від 08.05.2008 р., зареєстрованого Жмеринським районним структурним підрозділом Комунального підприємства "Вінницьке ООБТІ" 12.05.2008р. в реєстровій книзі №85 за реєстровим №553.

Однак, ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01.06.2012р. у справі №0205/649/2012 вказане рішення постійно діючого третейського суду скасовано у повному обсязі.

Апеляційним судом враховується, що у випадку скасування судового акта, останній не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Відтак, в результаті судового вирішення справи не на користь іпотекодавця, ОСОБА_1 , відбулося відновлення суб`єктивного речового права на майно в ОСОБА_2 , у зв`язку із чим іпотекодавець не може вважатися його власником.

Крім того, судом також приймається до уваги рішення Апеляційного суду Вінницької області від 10.08.2015 р., залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.12.2015 р., у справі №127/3373/13 за позовом ПрАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_7 , ПАТ "ОТП Банк" про визнання недійсним договору страхування фінансового ризику, пов`язаного з втратою права власності на нерухомість з моменту його укладання та за позовом третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ПАТ "ОТП Банк" до ПрАТ "Страхова компанія "АХА Страхування", ОСОБА_7 , третя особа - ОСОБА_7 про стягнення страхового відшкодування та визнання вимоги такою, що не підлягає виконанню.

Вказаним рішенням, зокрема, встановлено, що договір купівлі-продажу будівлі гаража літера "А", загальною площею 736,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 без дотримання письмової та нотаріально завіреної згоди дружини продавця, яка була співвласником цього нерухомого майна та не була стороною договору купівлі-продажу. Тобто, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 - сторонами договору купівлі-продажу були порушені вимоги ст. 365 ЦК України та ст. 369 ЦК України, а відтак такий договір є нікчемний та не породжує у сторін юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані із його недійсністю.

Отже, чинним рішенням суду встановлено факт нікчемності договору купівлі-продажу від 30.04.2008 р. Вказана обставина має преюдиціальне значення та відповідно до ст.75 ГПК України не потребує доказування.

З огляду на викладене, враховуючи скасування рішення постійно діючого третейського суду, яким підтверджувалося право власності ОСОБА_7 на спірне нерухоме майно, приймаючи до уваги рішення Апеляційного суду Вінницької області від 10.08.2015 р. у справі №127/3373/13, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_7 ніколи не набував права власності на гараж, а отже не міг вчиняти відносно нього жодних дій, в тому числі й передавати його у іпотеку, оскільки власником такого майна був ОСОБА_2 .

Відтак, спірне нерухоме майно не належало на праві власності іпотекодавцю, що суперечить ст. 5 Закону України "Про іпотеку", відповідно до якої, саме власнику належить право на передачу саме належного йому майна в іпотеку.

У відповідності до ст.23 Закону, у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно змісту вказаної правової норми, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

В той же час, у спірних правовідносинах відсутня обов`язкова умова, з якою законодавство пов`язує перехід прав та обов`язків іпотекодавця за іпотечним договором, а саме перехід права власності на спірне нерухоме майно від іпотекодавця до нового власника, оскільки ОСОБА_2 не є новим набувачем прав та обов`язків іпотекодавця в розумінні ст.23 Закону України "Про іпотеку", а є попереднім власником спірного нерухомого майна і перехід до нього права власності на предмет іпотеки відбувся не від іпотекодавця за іпотечним договором.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної у розділі 3 листа від 01.02.2015 р. "Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна", в результаті судового вирішення справи не на користь іпотекодавця відбувається відновлення суб`єктивного речового права на майно в певної особи, у зв`язку із чим іпотекодавець не може вважатися його власником. У такій ситуації не може бути застосовано положення ст. 23 Закону України "Про іпотеку", згідно з яким у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником.

Таким чином, жодного переходу права власності від ОСОБА_7 до ОСОБА_2 не відбулося, а тому останній правомірно реалізував свої права володіння, користування та розпорядження щодо спірного нерухомого майна, зокрема, уклавши договір купівлі-продажу гаражу з ТОВ "Вантаж Бі. Ем.Джі", що не було враховано судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення та безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення ст.23 Закону України "Про іпотеку".

Зважаючи на викладене, позов товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до товариства з обмеженою відповідальністю "Вантаж БІ.ЕМ.ДЖІ." про звернення стягнення на предмет іпотеки є необґрунтованим та безпідставним, а тому не підлягає до задоволення.

Щодо клопотання про застосування позовної давності у спірних правовідносинах апеляційний суд враховує таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до абз.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 р. (далі - постанова Пленуму), перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи наявність підстав для відмови у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду оскаржуваного судового рішення в частині відмови у задоволенні клопотання про застосування позовної давності.

Крім того, суд звертає увагу, що вказане клопотання було подано третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 , що суперечить вимогам ст.267 ЦК України, оскільки вказаною нормою передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Згідно з абз.4 п.2.1 постанови Пленуму, заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами сторони (за певними винятками); при цьому права сторони, визначені нормами ГПК України, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис статті 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Згідно з ч. 3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.1, 4 ст.277 ГПК України, підставами скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Оцінивши в сукупності матеріали справи та здійснивши перевірку їх доказами, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Вантаж БІ.ЕМ.ДЖІ." та скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового рішення про відмову позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи приписи ст.129 ГПК України, колегією суддів, з підстав скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги, здійснено перерозподіл судових витрат зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне вказати наступне.

Згідно з ч.2 ст.123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до змісту ч.2 ст.6 цього Закону, у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

У разі коли визначена (встановлена) позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, господарський суд з урахуванням припису наведеної норми Закону та ч.2 ст.163 ГПК України попередньо визначає розмір судового збору виходячи із ціни позову, вказаної позивачем, а за результатами вирішення спору або стягує недоплачену суму судового збору з належної сторони, або повертає суму переплати цього збору.

За приписами п.3 ч.2 ст.162 ГПК України, позовна заява повинна містити, зокрема, зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Ціна позову визначається, зокрема, у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, яка оспорюється за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безакцептному (безспірному) порядку (п.1 ч.1 ст.163 ГПК України).

Таким чином, наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову.

Зміст заявленої вимоги про звернення стягнення на майно ґрунтується на наявності грошових вимог позивача до відповідача на підставі окремого договору, наслідком задоволення таких вимог та виконання судового рішення є припинення грошових вимог позивача. Отже, позовні вимоги про звернення стягнення на заставлене майно мають вартісну оцінку, носять майновий характер і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за вимогами ст. 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру грошових вимог позивача, на задоволення яких спрямовано позов.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 р. у справі №907/9/17.

Позивач, звертаючись з позовом, визначив, що до грошових вимог, які підлягають задоволенню за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки, належить сума боргу за кредитним договором у розмірі 104566,84 дол. США (що еквівалентно станом на 23.10.2018р. відповідно до офіційного курсу НБУ 2936707,42 грн.).

Отже, сума, яка підлягала сплаті при поданні позовної заяви у даній справі до суду першої інстанції, становить 44050,61 грн. (1,5% від 2936707,42 грн.). Судовий збір за подання до суду апеляційної скарги становить 66075,92 грн (150% від суми, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви).

З огляду на викладене, враховуючи відмову у задоволенні позову, судовий збір, сплачений позивачем за подання позовної заяви в сумі 44050,61 грн. (згідно платіжних доручень №4708 від 25.10.2018 р. у розмірі 1762,00 грн. та №5176 від 05.12.2018 р. у розмірі 42288,61 грн.) не підлягає відшкодуванню на підставі ст.129 ГПК України.

Натомість, судовий збір за подання до суду апеляційної скарги, сплачений скаржником, підлягає стягненню з товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Вантаж БІ.ЕМ.ДЖІ." у сумі 66075,92 грн.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Вантаж БІ.ЕМ.ДЖІ." на рішення господарського суду Вінницької області від 10.06.2019 р. у справі №902/729/18 задоволити.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 10.06.2019 р. у справі №902/729/18 скасувати та прийняти нове рішення.

3. У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" відмовити.

4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (04210, м.Київ, вул.Фізкультури, 28-Д, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Вантаж БІ.ЕМ.ДЖІ." (23100, Вінницька обл., м.Жмеринка, вул.Соборна, 1, прим.3, ) 19171,61 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

5. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (04210, м.Київ, вул.Фізкультури, 28-Д, ) в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; код отримувача - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); МФО - 899998; рахунок отримувача - 6001; код класифікації доходів бюджету - 22030106) 11019,07 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

6. Господарському суду Вінницької області видати судові накази.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "01" жовтня 2019 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.