ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року Справа №902/743/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Грязнов В.В.

суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Панасюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду Вінницької області від 25.03.2019р. (суддя Банасько О.О., повний текст рішення складено 27.03.2019 р.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Автоальянс-Стар"

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження"

2) ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Вінницької районної державної адміністрації

про визнання недійсним рішення та скасування державної реєстрації змін до установчих документів

за участю представників:

позивача - не з`явився,

відповідача-1 - Максимчука А.І.,

відповідача-2 - ОСОБА_8.,

третьої особи - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 25.03.2019 р. у справі №902/743/18 позов товариства з обмеженою відповідальністю "Автоальянс-Стар" задоволено у повному обсязі. Визнано недійсними пп.2, 3, 4 рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження", оформленого протоколом №8 від 21.04.2010 р.

Визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію змін до установчих документів товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження", проведену державним реєстратором Вінницької районної державної адміністрації у Вінницькій області Стиран Н.Л., про що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено (вчинено) запис (реєстраційну дію за №7001152 від 22.04.2010 р.).

В обґрунтування свого рішення, суд першої інстанції вказав, що оскільки до громадянина ОСОБА_1 не перейшло право власності на корпоративні права ТОВ "Автоальянс-Стар", а тому відповідач-2 не набув статусу учасника ТОВ "Відродження". Суд дійшов висновку, що ТОВ "Автоальянс-Стар" не дотримано порядку виходу зі складу учасників ТОВ "Відродження", у зв`язку з чим прийняття (включення) ОСОБА_1 на підставі оспорюваних рішень, оформлених протоколом №8 від 21.04.2010 р., до складу учасників товариства з подальшим затвердженням статуту в новій редакції суперечить вимогам законодавства, яким врегульовано порядок відчуження учасником належних йому часток в товаристві та як наслідок порушує корпоративні майнові права ТОВ "Автоальянс-Стар", позаяк відчуження у такий спосіб частки позивача відбулося з недодержанням обов`язкової письмової нотаріально посвідченої форми правочину та без будь-якої зустрічної компенсації з боку набувача такої частки. Тобто, фактично на момент прийняття оспорюваних рішень, оформлених протоколом №8 від 21.04.2010 р. належне ТОВ "Автоальянс-Стар" право на частку в ТОВ "Відродження" не було припинено та позивач є діючим власником зазначеної частки в товаристві, а тому вказані рішення є такими, що прийнятті передчасно за відсутності правових підстав, які підтверджують набуття гр. ОСОБА_1 права на частку в товаристві.

Враховуючи встановлення судом порушення корпоративних прав позивача за результатом прийняття оскаржуваних рішень та беручи до уваги те, що наявність державної реєстрації змін до установчих документів ТОВ "Відродження" проведеної на підставі оскаржуваних рішень порушує права та інтереси останнього, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов товариства з обмеженою відповідальністю "Автоальянс-Стар" в частині визнання недійсною та скасування зазначеної державної реєстрації змін до установчих документів товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" є обґрунтованим та підлягає задоволенню судом, як такий що забезпечує комплексне та ефективне відновлення порушених прав позивача в цілому.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач-2 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою вх.№1676/19, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апелянт, зокрема, вважає, що оскаржуване рішення прийняте з грубим порушенням норм процесуального права, оскільки суд не вжив належних заходів для повідомлення ОСОБА_1 про наявність судового провадження у даній справі та безпідставно здійснив розгляд справи за його відсутності, що позбавило останнього можливості захистити свої права та інтереси, а також свідчить про порушення судом принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Крім того, вказує на безпідставність висновку суду щодо відсутності договорів купівлі-продажу щодо частки у статутному капіталі, оскільки такі договори існували, а саме договір №21-04/2010-1 ДКП-КП/А-Д купівлі-продажу (відступлення) частки в статутному капіталі від 21.04.2010 р. та договір №21-04/2010-2 ДКП-КП/А-Д купівлі-продажу (відступлення) частки в статутному капіталі від 21.04.2010 р., що підтверджується актом взаємних розрахунків від 02.08.2010 р. та заявою про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог №02-08/2010-Д. Вказані договори не визнавалися недійсними та не оспорювалися, а отже є дійсними з огляду на презумпцію правомірності правочину згідно ст.204 ЦК України.

Також вважає, що вимога про місячний строк для повідомлення учасників про намір продати частку не повинна застосовуватись, тому що всі учасники ТОВ "Відродження" одноголосно прийняли рішення про передачу частки позивача на користь ОСОБА_1 . Крім того, відсутнє порушення позивачем тримісячного строку повідомлення про вихід із ТОВ "Відродження", оскільки положення п.5.1 статуту регулюють процедуру виходу учасника з товариства шляхом ліквідації належної йому частки, що не мало місця в даній ситуації за наявних правовідносин.

Скаржник звертає увагу, що суд першої інстанції, посилаючись в оскаржуваному рішенні на наявність кримінального провадження щодо ОСОБА_1 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України стосовно незаконного заволодіння часткою ТОВ "Відродження", порушив принцип презумпції невинуватості та врахував для винесення рішення у справі обставини, які не мав права враховувати.

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Автоальянс-Стар", подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що твердження апелянта щодо укладення із позивачем відповідного договору купівлі-продажу частки та виникнення у ОСОБА_1 права власності на частку у статутному капіталі ТОВ "Відродження", а також проведення оплати ОСОБА_1 цієї частки шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог між сторонами, є безпідставними, оскільки не підтверджені жодними доказами щодо існування таких обставин. Вказує, що ОСОБА_1 зловживав наданими йому процесуальними правами, ухилявся від участі у розгляді даної справи у суді першої інстанції, натомість суд першої інстанції здійснив всі необхідні дії для забезпечення учасникам справи належних умов для реалізації їх процесуальних прав. Враховуючи відсутність порушень норм матеріального та процесуального права, позивач вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

17.07.2019 р. на поштову адресу суду надійшов відзив товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження", у якому останній просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення. Вказує на відсутність доказів укладення у визначеній законом формі правочину щодо відступлення відповідної частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" на користь ОСОБА_1 , а тому підстави для переходу права власності на зазначену частку та її фактичної передачі від товариства з обмеженою відповідальністю "Автоальянс-Стар" до ОСОБА_1 не відбулося, та відповідно останній не набув статусу учасника товариства.

У судове засідання, призначене на 23.09.2019 р., позивач та третя особа не забезпечили явку своїх представників, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи приписи ст.ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, приймаючи до уваги належне повідомлення учасників справи про розгляд справи та той факт, що їх явка в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників позивача та третьої особи.

Відповідно до ч.1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 20.04.2010 р. проведено загальні збори учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Автоальянс-Стар", результати яких оформлено протоколом №4 (т.1, а.с.18).

Згідно з протоколом №4 на зборах був присутній засновник ОСОБА_3., частка в статутному капіталі якого складає 100%.

На загальних зборах згідно порядку денного прийнято рішення про:

1) добровільний вихід товариства з обмеженою відповідальністю "Автоальянс-Стар" зі складу учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження";

2) здійснення відступлення належної товариству частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" розміром 99,7%, грошовий еквівалент якої складає 5 443 197,00 грн на адресу громадянина ОСОБА_1 ;

3) надання дозволу та всіх необхідних повноважень виконавчому органу товариства з обмеженою відповідальністю "Автоальянс-Стар" в особі директора для виконання дій, вказаних в п.1 та п.2 цього рішення, в тому числі повноваження на укладення та підписання від імені товариства відповідних правочинів щодо відступлення вищевказаної частки в статутному капіталі, а також інших, пов`язаних з цим, супутніх документів, на умовах йому відомих.

21.04.2010 р. загальними зборами учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" прийнято рішення, оформлені протоколом №8 (т.1, а.с.19-20), якими, зокрема, вирішено:

1) надати згоду учаснику ТОВ "Відродження": юридичній особі ТОВ "Автоальянс-Стар" на вихід зі складу учасників ТОВ "Відродження";

2) прийняти (включити) до складу учасників ТОВ "Відродження" нового учасника гр. ОСОБА_1 ;

3) затвердити новий розподіл часток у статутному капіталі ТОВ "Відродження";

4) внести зміни до статуту ТОВ "Відродження" та затвердити його в новій редакції.

У відповідності до вказаного протоколу на зборах були присутні учасники, які володіють 100 % голосів, а саме товариство з обмеженою відповідальністю "Автоальянс-Стар" в особі директора ОСОБА_3 - 99,7 % та гр. ОСОБА_4 - 0,3 %.

22.04.2010 р. державним реєстратором Вінницької районної державної адміністрації Стиран Н.Л. здійснено державну реєстрацію змін до установчих документів товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" на підставі наданих ОСОБА_4 документів (т.1, а.с.21-25), про що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено (вчинено) запис (реєстраційну дію) за №7001152 від 22.04.2010 р. "Державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; зміна складу або інформації про засновників".

Згідно з п.6.2. статуту ТОВ "Відродження" (в редакції 22.04.2010 р.) засновниками (учасниками) товариства є: громадянин ОСОБА_1 з часткою у статутному капіталі товариства в розмірі 99,7 %, що в грошовому еквіваленті становить 5 433 197,00 грн. та гр. ОСОБА_4 з часткою у статутному капіталі товариства в розмірі 0,3 %, що в грошовому еквіваленті становить 16060,00 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Автоальянс-Стар", посилаючись на відсутність укладення договору відступлення частки та доказів реальності його виконання, вважає, що рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження", оформлені протоколом №8, та відповідно державна реєстрація змін до установчих документів товариства, позбавила позивача майнового права на частку в статутному капіталі ТОВ "Відродження" та корпоративних прав, що випливають із володіння нею. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з позовом про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" та скасування державної реєстрації змін до установчих документів.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду, колегія суддів враховує наступне.

За змістом ст.167 ГК України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Володіння корпоративними правами не вважається підприємництвом. Законом можуть бути встановлені обмеження певним особам щодо володіння корпоративними правами та/або їх здійснення. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Реалізація учасником господарського товариства передбачених законом прав учасника господарського товариства відбувається в рамках корпоративних відносин

Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав (ч. 3 ст. 167 ГК України).

Відповідно до ст.10 Закону України "Про господарські товариства" учасники товариства мають право: брати участь в управлінні товариством в порядку, визначеному установчими зборами; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди); вийти в установленому порядку з товариства; одержувати інформацію про діяльність товариства; здійснити відчуження часток у статутному капіталі або цінних паперів. Учасники можуть мати також інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства.

Зважаючи на положення ст.167 ГК України та ст.58, 60 Закону України "Про господарські товариства" підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути: невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства; порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах.

Для визнання недійсним рішення загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера) товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст.147 ЦК України та ст.53 Закону України "Про господарські товариства" (в редакції, чинній на час прийняття спірних рішень) учасник товариства з обмеженою відповідальністю мав право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства.

Учасники товариства користуються переважним правом купівлі частки (її частини) учасника пропорційно до розмірів своїх часток, якщо статутом товариства чи домовленістю між учасниками не встановлений інший порядок здійснення цього права. Купівля здійснюється за ціною та на інших умовах, на яких частка (її частина) пропонувалася для продажу третім особам.

Якщо учасники товариства не скористаються своїм переважним правом протягом місяця з дня повідомлення про намір учасника продати частку (її частину) або протягом іншого строку, встановленого статутом товариства чи домовленістю між його учасниками, частка (її частина) учасника може бути відчужена третій особі. Частка учасника товариства з обмеженою відповідальністю може бути відчужена до повної її сплати лише у тій частині, в якій її уже сплачено.

Таким чином, положеннями чинного законодавства передбачені спеціальні обмеження щодо переходу права на частку у статутному капіталі в залежності від правового статусу її набувача.

Так, перехід права власності на частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю від одного учасника до іншого учасника цього товариства може відбуватись як шляхом її продажу на підставі цивільно-правових угод, так і шляхом відступлення її іншим чином, зокрема шляхом складання відповідної заяви. У такому випадку перерозподіл часток у статутному капіталі товариства фіксується рішенням зборів його учасників.

Водночас перехід права власності на частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю до третьої особи, яка не є учасником цього товариства, можливий лише шляхом її відчуження на підставі окремих цивільно-правових угод (купівля-продаж, міна, дарування) та лише в разі, якщо це не заборонено статутом товариства.

Умовами п.п. "з" п. 4.3. статуту ТОВ "Відродження" (в редакції від 19.04.2010 р., , чинній на момент прийняття оспорюваних рішень) учасники мають право вийти з товариства порядку та на умовах, передбачених п. 4.5. цього статуту.

Згідно із п. 4.5. статуту ТОВ "Відродження" (в редакції від 19.04.2010 р.) право на вихід з товариства здійснюється учасником шляхом продажу або передачі іншим чином частки в статутному капіталі товариства іншим учасникам товариства, самому товариству чи третім особам. Оплата вартості частки в статутному капіталі товариства при її реалізації товариству може здійснюватися за домовленістю з учасниками в натуральній формі.

Відповідно до п. 4.2.статуту ТОВ "Відродження" (в редакції від 19.04.2010 р.) статус учасника товариства набувають юридичні і фізичні особи з моменту переходу до цієї особи права власності на частку в статутному капіталі товариства. Перехід та реалізація права власності на частку в статутному капіталі товариства здійснюється відповідно до законодавства України.

У відповідності до п.п. 1.2, 6.2 статуту ТОВ "Автоальянс-Стар" (в редакції від 09.03.2010 р., чинній на момент прийняття оспорюваного рішення) засновником (учасником) товариства є ОСОБА_3 з розміром частки у статутному капіталі товариства 100 %.

Зі змісту п.2 протоколу №4, яким оформлено прийняття загальними зборами ТОВ "Автоальянс-Стар" рішень від 20.04.2010 р., вбачається волевиявлення на здійснення відступлення належної товариству частки в статутному капіталі ТОВ "Відродження" на користь ОСОБА_1 розміром 99,7 % в грошовому еквіваленті, який складає 5443191,00 грн.

Крім того, п.3 вказаного протоколу свідчить про уповноваження виконавчого органу в особі директора на вчинення всіх необхідних дій з приводу виходу ТОВ "Автоальянс-Стар" зі складу учасників ТОВ "Відродження", зокрема, на укладення та підписання від імені товариства відповідних правочинів щодо відступлення вищевказаної частки в статутному капіталі.

Отже, приймаючи до уваги зміст протоколу №4 від 20.04.2010 р. та положення ст.147 ЦК України, ст.53 Закону України "Про господарські товариства", ТОВ "Автоальянс-Стар" фактично прийняло рішення про відчуження належної йому частки у ТОВ "Відродження" шляхом укладення відплатного правочину, оскільки самим товариством було визначено грошовий еквівалент вартості частки, що підлягає відчуженню.

Враховуючи, що гр. ОСОБА_1 на користь якого здійснено відчуження частки в ТОВ "Відродження" не був учасником ТОВ "Автоальянс-Стар", вірним є висновок суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин спеціального порядку відчуження частки у товаристві, зокрема, укладення в письмовій формі договору про перехід чи передання частки у статутному капіталі товариства та його нотаріального посвідчення з послідуючим складанням документів у відповідності до ст. 334 ЦК України, що підтверджують перехід (передачу) частки в товаристві третім особам.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчиняться у формі, встановленій законом.

У відповідності до п. 2 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодекс.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Частиною 3 ст. 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі внесення змін до установчих документів, які пов`язані зі зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається або копія рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників), завірена в установленому порядку, або нотаріально засвідчена копія заяви фізичної особи про вихід зі складу засновників (учасників), або нотаріально засвідчена копія документа про перехід чи передання частки учасника у статутному капіталі товариства, або нотаріально посвідчений договір про такий перехід чи передання, або рішення уповноваженого органу юридичної особи про примусове виключення засновника (учасника) зі складу засновників (учасників) юридичної особи, якщо це передбачено законом або установчими документами юридичної особи.

Отже, нормами Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" встановлено вимогу щодо подання державному реєстратору для проведення відповідних реєстраційних дій, пов`язаних зі змінами у складі засновників, зокрема, оригіналу договору про перехід чи передання частки у статутному капіталі товариства та його нотаріального посвідчення. При цьому, встановлення вимоги нотаріального посвідчення договорів такого типу узгоджується з приписами ст. 209 Цивільного кодексу України (постанова Верховного Суду України від 08.04.2015 р. у справі № 917/207/14 ).

За змістом ст. 363 ЦК України частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін.

У п. 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016 №4 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин" роз`яснено, що право власності на частку в статутному капіталі ТОВ або ТДВ у третьої особи виникає з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін (ст.363 ЦК України). Набуття права власності на частку в статутному капіталі надає третій особі право на вступ до ТОВ.

Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 Цивільного кодексу України).

Скаржник в своїй апеляційній скарзі, а також в нотаріально посвідченій заяві від 06.09.2019 р. (т.3, а.с.110-111) вказує, що придбання ним частки (корпоративних прав) ТОВ "Відродження" було здійснено на підставі укладених між ТОВ "Автоальянс-Стар" і ОСОБА_1 договору купівлі-продажу (відступлення) частки в статутному капіталі №21-04/2010-1 ДКП-КП/А-Д від 21.04.2010 р. та договору купівлі-продажу (відступлення) частки в статутному капіталі №21-04/2010-2 ДКП-КП/А-Д від 21.04.2010 р.

Також зазначає, що своєчасно були проведені бухгалтерські проводки з ТОВ "Автоальянс-Стар", що підтверджується договором купівлі-продажу (відступлення) частки в статутному капіталі №16-07/2010-1 ДКП-КП/Д-А від 16.07.2010 р., укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ "Автоальянс-Стар", за яким ТОВ "Автоальянс-Стар" набуло право власності на частину належної ОСОБА_1 частки в статутному капіталі ТОВ "БуковинаПродЕкспо". Заявою про зарахування зустрічних грошових вимог (вих. №02-08/2010-Д-1) від 02.08.2010 р., сторони зарахували однорідні грошові вимоги та скасували взаємну прострочену заборгованість між ТОВ "Автоальянс-Стар" та ОСОБА_1 за укладеними договорами.

Таким чином, ОСОБА_1 . змістом заяви від 06.09.2019 р. фактично підтверджує необхідність укладення договорів щодо переходу чи передання частки учасника в статутному капіталі товариства, та відповідно для набуття статусу учасника товариства.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що будь-яких доказів в підтвердження існування договорів, укладених у визначеній законом формі правочину щодо відступлення відповідної частки у статутному капіталі товариства, матеріали справи не містять та сторонами в процесі розгляду справи не надано. Крім того, підписання та наявність вказаних договорів купівлі-продажу (відступлення) частки в статутному капіталі заперечується позивачем, товариством з обмеженою відповідальністю "Автоальянс-Стар".

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення зборів учасників ТОВ "Автоальянс-Стар", оформлене протоколом №4 від 20.04.2010 р., яке апелянт вказує як підставу набуття корпоративних прав у ТОВ "Відродження", не є правочином в розумінні ст.626 ЦК України, не містить положень, які б свідчили про набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків сторін та не породжує будь-яких правових наслідків щодо переходу корпоративних прав до гр. ОСОБА_1

Факт прийняття спірного рішення зборів лише свідчить про наявність відповідної волі, волевиявлення на настання реальних правових наслідків та слугує лише процедурним (формальним) моментом передачі корпоративних прав і внесення відповідних змін до статуту товариства.

З огляду на вказане, приймаючи до уваги відсутність цивільно-правових угод між сторонами щодо відчуження частки у статутному капіталі, суд апеляційної інстанції вважає, що перехід корпоративних прав від ТОВ "Автоальянс-Стар" до ОСОБА_1 не відбувся, а відтак відповідач-2 не набув статусу учасника ТОВ "Відродження", а тому у ТОВ "Відродження" не було правових підстав приймати спірні рішенні.

Крім того, п. 5.1. статуту ТОВ "Відродження" (в редакції від 19.04.2010 р.) встановлено, що учасник товариства має право вийти з товариства, повідомивши товариство про свій вихід не пізніше ніж за три місяці до виходу.

Отже, умови статуту передбачають повідомлення товариства в строк визначений статутом про свій вихід як необхідну умову для реалізації учасником права виходу з товариства.

Доказів повідомлення ТОВ "Автоальянс-Стар" про свій намір виходу зі складу учасників ТОВ "Відродження" у строк визначений п. 5.1. статуту та будь-який інший строк матеріали даної справи не містять.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що ТОВ "Автоальянс-Стар" не дотримано порядку виходу зі складу учасників ТОВ "Відродження", в зв`язку з чим прийняття (включення) гр. ОСОБА_1 на підставі оспорюваних рішень, оформлених протоколом № 8 від 21.04.2010 р., до складу учасників товариства з подальшим затвердженням нового розподілу часток та внесенням змін до статуту ТОВ "Відродження" й затвердження статуту в новій редакції суперечить вимогам законодавства, яким врегульовано порядок відчуження учасником належних йому часток в товаристві та як наслідок порушує корпоративні майнові права ТОВ "Автоальянс-Стар", позаяк відчуження у такий спосіб частки позивача відбулося з недодержанням обов`язкової письмової нотаріально посвідченої форми правочину та без будь-якої зустрічної компенсації з боку набувача такої частки.

Відтак, належне ТОВ "Автоальянс-Стар" право на частку в ТОВ "Відродження" не було припинено, а тому позивач є діючим власником вказаної частки у товаристві.

З огляду на викладене, позов в частині визнання недійсним п.2, 3, 4 рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" оформленого протоколом №8 від 21.04.2010 р. є законним та обґрунтованим, та відповідно підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації змін до установчих договорів колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань" визначено, що державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу-підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Змістом ст.6 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань" передбачено повноваження державного реєстратора згідно з якими він, зокрема, проводить реєстраційну дію (у тому числі з урахуванням принципу мовчазної згоди) за відсутності підстав для зупинення розгляду документів та відмови у державній реєстрації шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру; веде Єдиний державний реєстр; веде реєстраційні справи.

Подання документів для державної реєстрації за змістом статті 14 наведеного вище Закону здійснюється заявником (засновник (засновники) або уповноважена ними особа - у разі подання документів для державної реєстрації створення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, в розумінні абзацу 1 пункту 8 частини першої статті 1 Закону).

Особа, яка вважає своє право чи інтерес порушеними через подання та внесення до ЄДР недостовірних відомостей може вимагати їх захисту через корегування відомостей ЄДР та відображенні в ЄДР відповідних дійсних відомостей у спосіб, що забезпечить ефективне відновлення та захист її порушених прав та інтересів, зокрема, шляхом скасування запису в ЄДР (п.2 ч.1 ст.25 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань").

Спір між учасниками юридичної особи або спір учасників юридичної особи з цією юридичною особою щодо скасування запису в ЄДР є корпоративним спором і підлягає вирішенню за правилами господарського судочинства. При цьому, вимога про визнання неправомірними дій державного реєстратора з внесення в ЄДР відомостей, щодо достовірності яких виник корпоративний спір, має похідний характер від корпоративного спору та залежить від наявності самого порушеного права, яке підлягає захисту у ефективний спосіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 р. у справі №904/5857/17).

Враховуючи наявність підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним рішення загальних зборів, вимога про скасування державної реєстрації змін до установчих договорів (реєстраційну дію за №7001152 від 22.04.2010 р.), внесених на підставі спірного рішення також підлягає задоволенню, як похідна від вищевказаної.

Крім того, 11.09.2019 р. до суду апеляційної інстанції скаржником подано клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Обґрунтовуючи вказане клопотання, апелянт зазначає, що не існує жодних об`єктивних причин, через які позивач протягом 8-ми років не міг дізнатися про порушення його прав, а тому він міг і мав усі можливості звернутися до суду в межах визначеного законом строку позовної давності, оскільки система органів управління позивача функціонувала безперебійно, юридичний статус цього підприємства підтримувався, воно подавало звітність, мало рахунки у банках, персонал.

Оцінюючи доводи апелянта, викладені в клопотанні про застосування наслідків спливу строку позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне вказати таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Частинами 4,5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Відповідно до абз.2 п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 р., у суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом.

Апелянт, зокрема, вказує, що оскільки ОСОБА_1 був позбавлений можливості взяти участь у розгляді справи №902/743/18, то він не мав можливості заявити клопотання про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності, а тому вважає за доцільне здійснити це у суді апеляційної інстанції.

Доводи скаржника щодо неналежного повідомлення його про наявність судового провадження та неотримання судового рішення, що позбавило останнього можливості захистити свої права та інтереси, апеляційний суд вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 неодноразово викликався у судові засідання у визначений ГПК України спосіб, за останньою відомою суду адресою: АДРЕСА_1 . Однак, поштова кореспонденція поверталась на адресу суду без вручення адресату з підстав "за закінченням терміну зберігання" (т.1, а.с.33-37, 86-90, 109-112).

При цьому, судом першої інстанції вживались заходи по встановленню будь-якої іншої адреси місця проживання відповідача-2, що підтверджується запитом №902/743/18/108/19 від 22.01.2019 р. до відділу адресно-довідкової роботи УДМС України у Вінницькій області (т.1, а.с.82), а також ухвалою суду від 14.02.2019 р. (т.1, а.с.138-140), згідно якої зобов`язано Державну міграційну службу України надати відомості про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані, що містяться в картотеці реєстраційного обліку про гр. ОСОБА_1 .

У відповідь на запит суду відділ адресно-довідкової роботи УДМС України у Вінницькій області вказав, що ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.98).

Листом від 27.02.2019 р. Державна міграційна служба України повідомила, що за інформацією наданою УДМС України у Вінницькій області, ОСОБА_1 03.08.2018 р. знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 . Будь-яка інша інформація щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 відсутня.

Крім того, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.05.2018 року у справі № 127/7183/18 (провадження № 2/127/1265/18), встановлено, що з 2014 року ОСОБА_1 в даній квартирі (за адресою АДРЕСА_3 ) не проживає, у зв`язку із цим ОСОБА_7 звернулась до суду та просила усунути їй перешкоди у користуванні майном, визнавши ОСОБА_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_4 .

14.05.2018 року Вінницький міський суд Вінницької області, позов ОСОБА_7 . задоволив, визнавши ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_4 .

Крім того, судом враховується, що з 28.01.2015 р. ОСОБА_1 оголошено в розшук, а 29.01.2015 р. слідчим суддею Вінницького міського суду надано дозвіл на його затримання з метою приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За змістом п.5 ч.6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення вважається день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Представник скаржника в апеляційній скарзі вказує про те, що з 2014 року ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_2 і саме на цю адресу потрібно було надсилати поштову кореспонденцію. Будь-якої іншої поштової адреси апелянт не повідомляє.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вчинені всі необхідні процесуальні дії в розумінні ст.242 ГПК України для належного повідомлення відповідача-2 - ОСОБА_1 про наявність судового провадження у даній справі, та були створені всі належні умови для надання учасниками справи доказів та заперечень, здійснені всі необхідні дії для забезпечення учасникам належних умов для реалізації їх процесуальних прав, в тому числі і ОСОБА_1 , чим дотримано конституційний принцип змагальності сторін судового процесу згідно положень ст.ст. 13, 74 ГПК України.

Судом також враховується, що копію рішення суду від 25.03.2019 р. своєчасно було направлено на дві відомі адреси ОСОБА_1 , тому безпідставними є доводи скаржника про ненадіслання йому оскаржуваного рішення судом та відповідно порушення принципу рівності учасників судового процесу, оскільки в апеляційній скарзі адресу: АДРЕСА_2 , скаржник вказує як контактну.

Крім того, за змістом ст.2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Апеляційний суд звертає увагу, що всі процесуальні документи (ухвали та оскаржуване рішення) суду першої інстанції у справі №902/743/18, були своєчасно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень у встановленому законом порядку, а тому апелянт ( ОСОБА_1 ) не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ними у Єдиному державному реєстрі судових рішень, дізнатися про дату, час та місце розгляду даної справи, прийняти участь у ній, а відповідно й подати заяву про застосування строку позовної давності.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07.07.1989 р. у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" зробив висновок про те, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Відтак, скаржник не вживав заходів для отримання поштової кореспонденції та ухилявся від участі у розгляді даної справи, що свідчить про невиконання ним обов`язку добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги зловживання ОСОБА_1 наданими законом як відповідачу процесуальними правами, а також ухиляння від участі у розгляді даної справи у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що господарський суд в належний спосіб розглянув спір з дотриманням принципу змагальності та рівності учасників судового процесу, а тому клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності не підлягає до задоволення.

Доводи сторін про відкриття кримінального провадження за ч.4 ст.190 КК України щодо незаконного заволодіння ОСОБА_1 часток у статутних капіталах ТОВ "Віра" і ТОВ "Відродження" не заслуговують на увагу, оскільки на підставі ст.75 ГПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або ухвала суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Згідно з ч. 3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 ГПК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Вінницької області від 25.03.2019 р. у справі №902/743/18 залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "30" вересня 2019 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.