ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2019 р. м. Київ Справа№ 910/16906/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Браславець Ю.Ю.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 05.09.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2019 (повний текст рішення складено 19.04.2019)

у справі №910/16906/18 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне підприємство "Енергоринок"

про визнання права на реструктуризацію заборгованості

В судовому засіданні 05.09.2019 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 Акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання права на реструктуризацію заборгованості.

Позов обґрунтований наявністю підстав для визнання споживання газу по договору №127/15-ПР від 25.12.2014 для виробництва електричної енергії; визнання права на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, використаний для виробництва електричної енергії, що виникла у АТ "Дніпровська ТЕЦ" перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України" станом на 01.07.2016 та не погашена до 31.12.2016 по договору №127/15-ПР від 25.12.2014 в сумі 76458848, 02 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.04.2019 у справі №910/16906/18 позов задоволено частково.

Визнано право Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, використаний для виробництва електричної енергії, що виникла у АТ "Дніпровська ТЕЦ" перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України" станом на 01.07.2016 та не погашена до 31.12.2016 по договору №127/15-ПР від 25.12.2014 в сумі 76458848,02 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" 1 762,00 грн. судового збору.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням видів основної діяльності Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" відповідно до виданих ліцензій Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №807 від 08.07.2010 та №722 від 17.06.2010, а також відповідно до статуту Позивача та інформації, яка міститься в Єдиному державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань на Акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль" поширюється дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Щодо позовних вимог в частині визнання споживання газу Акціонерним товариством "Дніпровська теплоелектроцентраль" по договору №127/15-ПР від 25.12.2014 для виробництва електричної енергії, місцевий господарський суд дійшов висновку, що вказані вимоги є встановленням факту, проте такий спосіб захисту права чинним законодавством не передбачено та не призводить до поновлення порушеного права, а відтак не може бути самостійним предметом позову у господарському суді.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач 10.05.2019 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального (Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії») та процесуального (ст.ст. 7, 86, 236, 238 ГПК України) права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що реструктуризація заборгованості за договором купівлі - продажу газу №127/15-ПР від 25.12.2014 на умовах Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії» неможлива, оскільки не може бути предметом договору про реструктуризацію заборгованості з огляду на те, що відповідно до договору газ, який продається, використовувався позивачем виключно для власних потреб.

В додаткових поясненнях до апеляційної скарги відповідач зазначає, що обидві позовні вимоги є вимогами про встановлення юридичного факту.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Заперечуючи проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, представник позивача зазначає, що скаржник посилається лише на те, що укладеним між сторонами договором №127/15-ПР від 25.12.2014 визначено предмет, а саме, що газ, який продається, використовувався виключно для власних потреб покупця.

Вказує, що апеляційна скарга не містить заперечень з приводу наявності правовідносин АТ "Дніпровська теплоелектроцентраль" з ДП "Енергоринок" по договору №355/01 від 28.02.2001, доказів продажу електричної енергії, виробленої АТ "Дніпровська теплоелектроцентраль".

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 22.05.2019 апеляційну скаргу відповідача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №910/16906/18, розгляд справи призначено на 04.07.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2019 відкладено розгляд справи на 05.09.2019, приймаючи до уваги неявку представника третьої особи.

Явка представників сторін

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 05.09.2019 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній та додаткових поясненнях до неї, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 05.09.2019 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини його неявки суду невідомі.

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника третьої особи обов'язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

25.12.2014 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Продавець) та Публічним акціонерним товариством "Дніпродзержинська теплоелектроцентраль" (правонаступником якого є Акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль") (Покупець) було укладено Договір купівлі - продажу природного газу №127/15-ПР, за умовами якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (т.1, а.с.93-106).

Газ, що продається за цим договором, використовується Покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем (п.1.2 Договору).

Згідно з п. 2.1 Договору Продавець передає Покупцеві з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ обсягом для 14759 тис.куб.м, у тому числі по місяцях кварталів (тис.куб.м).

Положеннями пункту 6.1 Договору передбачено, що оплата за природний газ з врахуванням вартості транспортування територією України проводиться Покупцем виключно грошовими коштами в наступному порядку: оплата в розмірі 30 % від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше за п'ять банківських днів до початку місяця поставки газу, оплата в розмірі 35 % від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до п'ятого числа та до 15 числа поточного місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до чотирнадцятого числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині поставки природного газу з 01.01.2015 до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з його транспортування - до повного погашення заборгованості (п. 11.1 Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору купівлі - продажу природного газу №127/15-ПР від 25.12.2014 Відповідач у період з січня 2015 по квітень 2015, з жовтня 2015 по грудень 2015 передав, а Позивач в свою чергу прийняв природний газ, що підтверджується Актами приймання - передачі природного газу від 31.01.2015, 28.02.2015, 31.03.2015, 30.04.2015, 31.10.2015, 30.11.2015, 31.12.2015 (т.1, а.с.110-122).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2015 у справі №904/10198/15 порушено провадження про банкрутство Публічного акціонерного товариства " Дніпровська Теплоелектроцентраль".

Рішеннями Кам'янської міської ради №1213-27/VII від 03.10.2018, №1249-29/ VII від 02.11.2018 погоджено укладення договору поруки між Комунальним підприємством Кам'янської міської ради "Тепломережі" та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до договору реструктуризації заборгованості між Акціонерним товариством "Дніпровська теплоелектроцентраль" та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (т.1, а.с.22-23).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2018 провадження у справі № 904/10198/15 про банкрутство Акціонерного товариства "Дніпровська Теплоелектроцентраль" закрито (т.1, а.с.27-31).

Листом №1713/01 від 13.11.2018 Позивач просив Відповідача розглянути можливість реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ (т.1, а.с.32), у відповідь на який Відповідач листом №26-7448/1.8-18 від 21.11.2018 повідомив, що предметом договору №127/15-ПР від 25.12.2014 визначено, що природний газ споживається виключно для власних потреб, а тому заборгованість не підпадає під дію Закону (т.2, а.с.64-66).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неправомірно відмовив в укладенні договору реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ, оскільки весь поставлений газ позивач використовував для виробництва електричної та теплової енергії. За таких підстав, просить суд визнати споживання газу Акціонерним товариством "Дніпровська теплоелектроцентраль" по договору №127/15-ПР від 25.12.2014 для виробництва електричної енергії; визнати право Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, використаний для виробництва електричної енергії, що виникла у АТ "Дніпровська ТЕЦ" перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України" станом на 01.07.2016 та не погашена до 31.12.2016 по договору №127/15-ПР від 25.12.2014 в сумі 76458848,02 грн.

В обґрунтування заперечень на позов відповідач зазначає, що предметом договору є природний газ, який використовується виключно для власних потреб, а тому відсутні підстави для укладення договору реструктуризації, оскільки кінцевим споживачем газу, що поставлявся відповідачем є позивач, а заборгованість за природний газ, використаний для власних потреб не є заборгованістю, врегулювання якої передбачено Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням видів основної діяльності Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" відповідно до виданих ліцензій Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №807 від 08.07.2010 та №722 від 17.06.2010, а також відповідно до статуту позивача та інформації, яка міститься в Єдиному державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, на Акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль" поширюється дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Щодо позовних вимог в частині визнання споживання газу Акціонерним товариством "Дніпровська теплоелектроцентраль" по договору №127/15-ПР від 25.12.2014 для виробництва електричної енергії, місцевий господарський суд дійшов висновку, що вказані вимоги є встановленням факту, проте такий спосіб захисту права чинним законодавством не передбачено та не призводить до поновлення порушеного права, а відтак не може бути самостійним предметом позову у господарському суді.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги у частині визнання за позивачем права на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, використаний для виробництва електричної енергії, яка виникла у позивача перед відповідачем станом на 1 липня 2016 та не погашена до 31 грудня 2016 по договору №127/15-ПР від 25.12.2014 у сумі 76 458 848,02 грн., суд першої інстанції послався на те, що на Акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль" поширюється дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Разом з тим, висновок місцевого господарського суду про задоволення цієї частини позовних вимог колегія суддів вважає таким, що був зроблений із порушенням вимог процесуального законодавства.

Так, згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, наведена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з'ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкованого у суб'єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 20 Господарського кодексу України одним із способів захисту цивільного права є визнання наявності чи відсутності прав, якими можуть бути, зокрема визнання права власності чи інших речових прав на певне майно, визнання права авторства на твір науки, літератури, мистецтва чи таке інше, тобто ухваленням рішення про визнання чи відсутність права повинен вирішуватися спір по суті.

Водночас, відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, відповідно до статті 13 Конвенції особа має право саме на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Як вірно встановив місцевий господарський суд, відповідач відмовив позивачу в укладенні договору реструктуризації заборгованості за придбаний природний газ за Договором купівлі-продажу природного газу №127/15-ПР від 25.12.2014 з тих підстав, що природний газ за цим договором споживався позивачем виключно для власних потреб.

Вказане свідчить про те, що спір, який існує між сторонами, і в рамках якого було подано позов у цій справі, фактично стосується права позивача на реструктуризацію боргу за Договором купівлі-продажу природного газу №127/15-ПР від 25.12.2014, юридичною формою виразу якого є відповідний договір про реструктуризацію боргу, укладений відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Виходячи із вищевикладеного, встановлення наявності чи відсутності права на реструктуризацію боргу за Договором купівлі-продажу природного газу №127/15-ПР від 25.12.2014 не може бути самостійним предметом спору та розглядатися в окремій справі, оскільки саме право на укладення договору є відповідним спором про право, і в рамках цього спору підлягають встановленню ці обставини. Тобто фактично, предметом позову у цій справі позивачем визначений засіб доказування для справи про укладення договору, на що суд першої інстанції помилково не звернув уваги.

Отже, заявлення позивачем, з огляду на зміст правовідносин, що склались між сторонами, позову про визнання права на реструктуризацію боргу за Договором купівлі-продажу природного газу №127/15-ПР від 25.12.2014 у даній справі не є ефективним способом захисту порушеного права, не призводить до поновлення порушеного права, а тому колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови позивачу в цій частині позовних вимог.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог є помилковими, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не є належним.

Обставини, покладені в обґрунтування позову та заперечень проти нього щодо використання природного газу, придбаного позивачем за Договором купівлі-продажу природного газу №127/15-ПР від 25.12.2014, для виробництва електричної та теплової енергії, чи для власних потреб, з огляду на вищевикладені висновки суду, у даній справі судом по суті не досліджувались.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання споживання газу Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" по договору №127/15-ПР від 25.12.2014 - для виробництва електричної енергії відповідачем не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції, враховуючи встановлені статтею 269 Господарського процесуального кодексу України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, в цій частині не переглядається.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Місцевий господарський суд не з'ясував всі істотні обставини справи та не надав належної оцінки доказам, представленим в обґрунтування підстав заявленого позову, а тому прийняв судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2019 у справі №910/16906/18 підлягає частковому скасуванню з вищевикладених підстав, з викладенням резолютивної частини в редакції постанови Північного апеляційного господарського суду.

Судові витрати за подання позову покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2019 у справі №910/16906/18 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2019 у справі №910/16906/18 скасувати частково, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

« 1. В задоволенні позову відмовити повністю.».

3. Матеріали справи №910/16906/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 04.10.2019.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко