ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2019 р. Справа№ 910/12738/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Бовсуновська Ю.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІ ЕНД СІ»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 11.04.2019 (повний текст складено 19.04.2019)

у справі № 910/12738/18 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк

«ЄВРОБАНК»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІ ЕНД СІ»

про визнання недійсним одностороннього правочину щодо

зарахування однорідних зустрічних вимог

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ЄВРОБАНК» (далі - ПАТ КБ «ЄВРОБАНК», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІ ЕНД СІ» (далі - ТОВ «ТІ ЕНД СІ», відповідач) про визнання недійсним одностороннього правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме вимог ПАТ КБ «ЄВРОБАНК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аваль-Брок» щодо сплати боргу за Договором кредиту №ЮЛ-114/2011-К від 25.02.2011 в сумі 15 015 926,75 грн. та вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Аваль-Брок» в розмірі 15 015 926,75 грн. за Договором позики від 23.05.2016, укладеним між відповідачем та Компанією Janolio Holdings Limited у вигляді поданої заяви вих. №16/06/66 від 15.06.2016 про зарахування зустрічних однорідних вимог. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Аваль-Брок» вих. № 16/06/66 від 15.06.2016 про зарахування зустрічних однорідних вимог не відповідає вимогам ст. 601 ЦК України, зокрема, щодо настання строку виконання зобов`язання та відсутності спору відносно характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання.

За змістом наданих суду першої інстанції пояснень Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ КБ «ЄВРОБАНК» зустрічні вимоги позивача та відповідача не є однорідними, відповідно їх зарахування за відповідним одностороннім правочином не відповідає приписам ст. 601 ЦК України, що має наслідком визнання оспорюваного правочину із зарахування недійсним.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому, зокрема, зазначив, що в межах справи №910/14503/16 господарськими судами вже розглядався спір між позивачем та відповідачем щодо зазначеного зарахування зустрічних однорідних вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.04.2019 у справі № 910/12738/18 позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ЄВРОБАНК» задоволено повністю.

Визнано недійсним односторонній правочин щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ЄВРОБАНК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ті Енд Сі» (до зміни назви Товариства з обмеженою відповідальністю «Аваль-брок») за договором кредиту №ЮЛ-114/2011-К від 29.06.2011 у сумі 15 015 926,75 грн. та вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Ті Енд Сі» (до зміни назви Товариства з обмеженою відповідальністю «Аваль-брок») до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ЄВРОБАНК» у розмірі 15 015 926,75 грн. за договором позики від 23.05.2016, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ті Енд Сі» (до зміни назви Товариства з обмеженою відповідальністю «Аваль-брок») та Компанією Janolio Holdings Limited, оформленим заявою вих. №16/06/66 від 15.06.2016.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ті Енд Сі» на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ЄВРОБАНК» 1 762, 00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ТОВ «ТІ ЕНД СІ» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неправильного застосування норм матеріального та порушення вимог процесуального права. За твердженнями апелянта, суд першої інстанції фактично визнавши встановлені в межах справи № 910/14503/16 обставини такими, що не підлягають повторному доказуванню, жодним чином не врахував обставин щодо однорідності вимог сторін за зобов`язаннями, які були визнано припиненими за наслідками розгляду справи № 910/14503/16. На переконання апелянта, обґрунтовуючи оскаржуване рішення виключно висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 914/3217/16, суд першої інстанції не врахував, що в межах тієї справи між учасниками правовідносин були відсутні підстави для здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог із застосуванням співмірності (однорідності) двох різних валют, так як сторони не визначили механізму визначення їх співмірності, а чинне законодавство не містить загального (універсального) правила для їх встановлення. Апелянт стверджував, що за загальним правилом будь-яка грошова вимога є однорідною з іншою грошовою вимогою, при цьому, чинне національне законодавство прямо не забороняє учасникам господарських правовідносин здійснювати зарахування зустрічних грошових вимог, виражених в іноземних валютах попередньо, визначивши спосіб (метод) співвідношення таких іноземних валют. У відповідності до чинного національного законодавства на даний час державою не делеговано функцію визначення офіційного курсу різних іноземних валют по відношенню одна до одної або визначення офіційних курсів іноземних валют по їх співвідношенню до третіх валют (крос-курсів). З огляду на наведене правовідносини сторін в межах даної справи та справи № 914/3217/16, яка була розглянута Великою Палатою Верховного Суду, хоч і є подібними за обставинами, проте є різними за своїм матеріально-правовим змістом, адже в межах правовідносин сторін, які були предметом розгляду у справі № 914/3217/16 здійснено зарахування зустрічних зобов`язань у двох різних іноземних валютах у кредитно-депозитних правовідносинах за крос-курсом валют, визначених однією із сторін на власний розсуд без врегулювання відповідного питання укладеним між сторонами договором або законом. Разом з цим, в межах правовідносин сторін в даній справі було здійснено зарахування національної валюти - гривні із іноземною валютою - долара США, які хоча і є різними валютами, однак для них Національним банком України, як органом уповноваженим державою, на щоденній основі встановлюється офіційний обмінний курс, який за своїм правовим змістом є мірою співвідношення іноземної валюти, яка визнається державою та традиційно застосовується у господарських правовідносинах в Україні (звичай ділового обороту), а також при вирішенні спорів сторін, в тому числі, в судовому порядку. Відтак, в межах правовідносин сторін питання визначення співмірності (однорідності) різних валют (гривня-долар США) хоч і не було визначене у існуючих між сторонами договорах проте врегульовано актами цивільного законодавства, які підлягають обов`язковому застосуванню до правовідносин сторін. Крім цього, апелянт зазначав, що визнання недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог виключно за наслідками здійснення національним судом переоцінки відповідності такого правочину критерію однорідності, є прямим порушенням принципу правової визначеності, оскільки за своїми наслідками призводить до нового вирішення справи без дослідження будь-яких нових обставин (які не були відомі, або не могли б бути відомі учасникам судового розгляду та суду станом на час розгляду справи 910/14503/16) тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 24.09.2019 з`явився представник відповідача, представник позивача не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання на його адресу відповідної ухвали про відкладення розгляду справи, яка згідно повідомлення про вручення поштового відправлення отримана уповноваженим представником останнього 06.09.2019, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 25.02.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аваль-Брок», найменування якого було змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Ті Енд Сі» (відповідач, позичальник за договором) та ПАТ КБ «ЄВРОБАНК» (позивач кредитодавець за договором) укладено Договір кредиту №ЮЛ-36/2011-К, за умовами якого відповідач зобов`язався надати позивачу грошові кошти у тимчасове користування в сумі 9 843 437,50 грн зі сплатою 11,0 % річних321 строком до 23.02.2017 (з урахуванням змін, внесених Додатковим договором від 30.12.2011 та Договорами про внесення змін № 1 від 23.02.2012, № 2 від 21.02.2013, №3 від 20.02.2015 та №4 від 22.02.2016).

29.06.2011 між цими ж сторонами було укладено Договір кредиту №ЮЛ-114/2011-К, за умовами якого відповідач відкриває позивачу невідновлювальну кредитну лінію у національній валюті, ліміт якої складає 19 000 000,00 грн. зі сплатою 11,0 % річних із терміном повернення до 02.07.2016 (з урахуванням змін, внесених Договорами про внесення змін № 3 від 01.07.2015 та № 4 від 06.01.2016).

23.05.2016 між ПАТ КБ «ЄВРОБАНК» (позичальник за договором) та Компанією Janolio Holdings Limited, юридичною особою, яка створена та діє відповідно до законодавства Республіки Кіпр (позикодавець за договором) укладено Договір позики, за умовами якого Компанія Janolio Holdings Limited надає Банку за його письмовою заявкою транші в межах суми 600 000 доларів США зі сплатою 5% річних із терміном повернення позики до 30.05.2016.

23.05.2016 між ПАТ КБ «ЄВРОБАНК» (банк за договором) та громадянином ОСОБА_1 (вкладник за договором) укладено Договір банківського вкладу (депозиту) з Правилами «Строковий з виплатою процентів наприкінці строку») №Д-28299/USD (надалі - Договір депозиту), за умовами якого банк приймає на зберігання від вкладника грошові кошти в розмірі 650 000 доларів США та зобов`язується виплачувати вкладнику 6,5% річних. Строк розміщення вкладу - з 23.05.2016 до 23.06.2016.

10.06.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аваль-брок» (новий кредитор за договором) та ОСОБА_1 (первісний кредитор за договором) укладено Договір відступлення права вимоги №1/16, за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредитору належне йому право грошової вимоги до ПАТ КБ «ЄВРОБАНК» за Договором банківського вкладу (депозиту) з Правилами «Строковий з виплатою процентів наприкінці строку») №Д-28299/USD від 23.05.2016 щодо погашення заборгованості, процентів та інших платежів, визначених цим договором. Розмір суми заборгованості Банку станом на дату укладення Договору №Д-28299/USD від 23.05.2016 (грошовий еквівалент прав вимоги) становить 13 231 458,85 грн., що еквівалентно сумі 529 211,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладення Договору.

16.06.2016 позивач листом №16/06/67 від 15.06.2016 повідомив відповідача про набуття ним на підставі Договору відступлення права вимоги №1/16 від 10.06.2016 права вимоги за Договором депозиту, що підтверджується відмітною Банку про отримання даного повідомлення вх. №2500-бт.

10.06.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аваль-Брок» (новий кредитор за договором) та Компанією Janolio Holdings Limited (первісний кредитор за договором) укладено Договір відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредитору належне йому право грошової вимоги до ПАТ КБ «ЄВРОБАНК» за Договором позики від 23.05.2016 щодо погашення заборгованості, процентів за користування позикою, комісій та інших платежів, визначених цим договором позики. Розмір суми заборгованості Банку за Договором позики станом на дату укладення Договору (грошовий еквівалент прав вимоги) становить 15 015 926,75 грн., що еквівалентно сумі 600 583,33 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладення Договору.

Листом № 15/06/01 від 15.06.2016 відповідач повідомив позивача про набуття ним на підставі Договору відступлення права вимоги від 10.06.2016 права вимоги за договором позики.

16.06.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю «Аваль-Брок» надіслало ПАТ КБ «ЄВРОБАНК» заяву про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог (вих. 16/06/66 від 15.06.2016), в якій заявило про припинення зобов`язання зі сплати боргу в сумі 15 015 926,75 грн. за основною сумою заборгованості за Договором кредиту № ЮЛ-114/2011-К від 29.06.2011 внаслідок зарахування боргу перед Банком в сумі 15 015 926,75 грн. за Договором позики від 23.05.2016 відповідно до Договору про відступлення права вимоги від 10.06.2016. Залишок непогашеного грошового зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Аваль-Брок» перед ПАТ КБ «ЄВРОБАНК» за Договором кредиту № ЮЛ-114/2011-К від 29.06.2011 становить 3 984 073,25 грн.

Позивач отримав вказану заяву відповідача 16.06.2016, що підтверджується відміткою Банку про отримання даного повідомлення вх. 2499-бт.

Матеріалами справи встановлено, що 16.06.2016 відповідач направив позивачу заяву про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог (вих. 16/06/68 від 15.06.2016), в якій зазначив про припинення зобов`язання зі сплати боргу в сумі 9 750 000,00 грн. за основною сумою заборгованості за Договором кредиту №ЮЛ-36/2011-К від 25.02.2011 та 3 481 458,85 грн. за основною сумою заборгованості за Договором кредиту № ЮЛ-114/2011-К від 29.06.2011 внаслідок зарахування боргу позивача в сумі 13 231 458,85 грн за договором депозиту відповідно до Договору про відступлення права вимоги № 1/16 від 10.06.2016. Залишок непогашеного грошового зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Аваль-Брок» перед ПАТ КБ «ЄВРОБАНК» за Договором кредиту № ЮЛ-114/2011-К від 29.06.2011 становить 502 614,40 грн.

Позивач отримав вищевказану заяву відповідача 16.06.2016, що підтверджується відміткою Банку про отримання даного повідомлення вх. 2498-бт.

Вищезгадані обставини встановлено самостійно судом у даній справі, а також досліджено господарськими судами у справі № 910/14503/16, предметом розгляду якої було визнання припиненими зобов`язання за Договором кредиту №ЮЛ-36/2011-К від 25.02.2011 та Договором кредиту №ЮЛ-114/2011-К від 25.02.2011, укладеними між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аваль-Брок» та ПАТ КБ «ЄВРОБАНК», шляхом вчинення позивачем правочину зарахування однорідних зустрічних вимог. Цей правочин Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ЄВРОБАНК» просить визнати недійсним у даній справі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі 910/14503/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2018 та постановою Верховного Суду від 19.07.2018, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аваль-Брок» задоволено повністю. Визнано припиненим зобов`язання за Договором кредиту № ЮЛ-36/2011-К від 25.02.2011, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аваль-Брок» та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ЄВРОБАНК», шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог; визнано частково припиненим зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Аваль-Брок» у розмірі 18 497 386,00 грн за Договором кредиту № ЮЛ-114/2011-К від 29.06.2011, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аваль-Брок» та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ЄВРОБАНК», шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Як встановлено судами під час розгляду справи №910/14503/16, правомірність договору відступлення права вимоги на підставі ст. 204 ЦК України ПАТ КБ «ЄВРОБАНК» не спростовано (не доведено його нікчемності або недійсності в судовому порядку). Крім цього, положеннями Кредитних договорів, зокрема п. 9.1 Договору кредиту № ЮЛ-36/2011-К, п.п. 9.1, 9.2 Договору кредиту №ЮЛ-114/2011-К передбачена можливість позичальника здійснити погашення заборгованості достроково.

В ході розгляду справи №910/14503/16 суди дійшли висновку, що на дату вчинення позивачем правочину зарахування шляхом направлення заяви №16/06/66 від 15.06.2016 строк виконання Банком своїх грошових зобов`язань за цим договором був таким, що настав, оскільки згідно п. 2.8.4 та п. 1.10 Правил станом на 10.06.2016 у банка був наявним обов`язок з повернення суми вкладу вкладнику.

Відповідно до ч.4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на наведене, викладені в позовній заяві твердження позивача про не настання строку виконання зобов`язань за договорами спростовуються встановленими судами у справі №910/14503/16 обставинами.

Разом з тим, ухвалюючи у даній справі рішення про задоволення позову та визнання недійсним спірного одностороннього правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зустрічні вимоги сторін не є однорідними, а відтак не підлягають зарахуванню в порядку ст. 601 ЦК України.

Одним із способів захисту цивільного права на підставі ч.2 ст. 16 ЦК України може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлено ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ч.ч. 3, 5 ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.

Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Зобов`язання згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 2 цієї статті припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зокрема, положеннями ст. 601 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ГК України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

За вищенаведених правових норм зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань, в одному з яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому зобов`язанні навпаки боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому.

Зарахування можливе за наявності одночасно наступних умов: бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, зокрема грошей). Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Як встановлено матеріалами справи, за Договором кредиту №ЮЛ-36/2011-К від 25.02.2011 та Договором кредиту №ЮЛ-114/2011-К від 29.06.2011 сторони погодили, що усі платежі здійснюються у гривнях, тобто умовами виконання зобов`язань з повернення кредиту за цими Договорами не передбачено отримання банком відповідних платежів у доларах США.

Водночас, за умовами п. 1.1 Договору позики, укладеного між ПАТ КБ «ЄВРОБАНК» та Компанією Janolio Holdings Limited, загальна сума позики обмежена 600 000,00 доларів США й сторони не погодили можливості повернення позики у гривні.

23.05.2016 між Банком та Компанією Janolio Holdings Limited укладено Договір про надання Траншу №1 від 23.05.2016, згідно якого відповідачу надано кошти в сумі 600 000 доларів США.

Оскільки у цій справі зобов`язання сторін за Договорами кредиту та кредитної лінії підлягають виконанню у гривні, а за Договором позики - виконанню у доларах США, такі вимоги не можна вважати однорідними з огляду на те, що гривня та долар США, хоч і є грошовими коштами, є різними валютами, які за умовами цих договорів не є рівнозначними.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018 у справі №914/3217/16.

Посилання відповідача (апелянта) на те, що правовідносини, які були предметом розгляду у справі №914/3217/16 не є аналогічними з правовідносинами, що є предметом розгляду у даній справі, адже у справі №914/3217/16 наявне інше співвідношення валют, ніж гривні та долару США, а передбачена на території України пряма конвертація гривні у долар США, та долару США у гривню, відрізняє спірні правовідносини від правовідносин, проаналізованих Великою Палатою Верховного Суду у справі № 914/3217/16, не заслуховують на увагу як безпідставні та необґрунтовані. Наведене не спростовує того факту, що зобов`язання сторін за Договорами кредиту та кредитної лінії з одного боку та за Договором позики з іншого боку підлягають виконанню у різних валютах, а відтак не є однорідними, й виключають можливість їх зарахування в порядку ст. 601 ЦК України. Крім цього, матеріали справи не містять підтверджень того, що сторонами узгоджено порядок конвертації різних валют.

Таким чином, апеляційний суд визнав правомірними висновки місцевого суду щодо законності вимог позивача про визнання недійсним одностороннього правочину - заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Аваль-Брок» №16/06/66 від 15.06.2016 про припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних, які доведено позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовано, відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи апелянта з приводу неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а також щодо порушення принципу правової визначеності не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІ ЕНД СІ» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 11.04.2019 у справі № 910/12738/18 - без змін.

Матеріали справи № 910/12738/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 30.09.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук