РІШЕННЯ

23 вересня 2019 року м. ТернопільСправа № 921/480/19

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Охотницької Н.В.

за участі секретаря судового засідання Ранецької Л.А.

розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автодистриб`юшн КАРГО ПАРТС", 02222, м. Київ, вул. Закревського, 16

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Христина", 47501, Тернопільська область, м. Бережани, вул. Замость, буд. 4

про стягнення заборгованості в сумі 1 905,81 грн,

за участі представників сторін:

позивача: не прибув;

відповідача: не прибув.

Згідно ч.3 ст. 222 ГПК України, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється

Встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Автодистриб`юшн КАРГО ПАРТС", звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Христина" про стягнення заборгованості в сумі 1 905,81 грн, з яких: 1 516,11 грн заборгованість за поставлений товар, 248,11 грн пеня, 53,67 грн інфляційні нарахування та 87,92 грн 12 % річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем, взятих на себе зобов`язань згідно умов договору поставки № 8450-21/2016 від 19.02.2016, внаслідок чого допустив заборгованість в заявленій до стягнення сумі, на яку нараховані пеня, інфляційні втрати, 12 відсотків річних (згідно умов договору).

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 05 серпня 2019 року позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Автодистриб`юшн КАРГО ПАРТС" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 23 вересня 2019 року.

В призначене на 23.09.2019 судове засідання представники сторін не прибули, заяв по суті справи не подали, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином, у відповідності до ст. ст. 120, 176, 242 ГПК України, що підтверджується наявними у справі повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Отже, судом виконано процесуальні вимоги щодо повідомлення сторін належним чином про час та місце слухання справи і реалізовано право учасників судового процесу на судовий захист.

За таких обставин, враховуючи, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, відповідач не був обмежений у своїх процесуальних правах надати відзив через канцелярію суду або шляхом його направлення на адресу суду поштовим відправленням, суд вважає за можливе розглянути дану справу за наявними в ній матеріалами.

23.09.2019 справу розглянуто по суті.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно вивчивши зібрані у справі докази, судом встановлено наступне

19.02.2016 між товариством з обмеженою відповідальністю "Автодистриб`юшн КАРГО ПАРТС" (надалі постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Христина" (надалі покупець) був укладений договір № 8450-21/2016, за умовами якого постачальник зобов`язується в порядку та умовах, визначених цим договором, поставляти покупцю визначені цим договором запчастини та експлуатаційні матеріали (далі товар), а також виконувати шиномонтажні послуги. Покупець зобов`язується в порядку та умовах визначених цим договором, приймати товар та оплачувати його (п. 1.1 договору).

Номенклатура, найменування, одиниця виміру, походження товару, загальна кількість, ціна за одиницю товару, що підлягає поставці за цим договором, термін та умови поставки визначаються у рахунках фактурах та товарних накладних, або інших передбачених чинним законодавством документах на товар, які є невід`ємною частиною договору та остаточно узгоджується сторонами на кожну окрему партію товару (п. 1.2. договору).

Порядок проведення розрахунків між сторонами визначено в п. 2.1. договору, згідно якого оплата згідно договору здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. При здійсненні оплати покупець вказує наступні реквізити: номер та дату підписання договору, по якому відбувається поставка продукції з посиланням на виставлений постачальником рахунок - фактуру.

Термін дії договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами по "31" грудня 2016 року. Якщо протягом 1 го місяця до закінчення терміну дії даного договору жодна із сторін не заявить про намір змінити його умови або припинити його дію, договір вважається продовженим на 1 календарний рік і так рік за роком. (п.п. 8.2., 8.4. договору).

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

В силу ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами, і у відповідності із ст. 11 цього кодексу однією з підстав виникнення зобов`язань.

Так, між позивачем і відповідачем у справі виникли зобов`язання з договору поставки, згідно якого, в силу ст. 712 Цивільного кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або у інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 691, ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору позивачем продано відповідачу товар згідно видаткової накладної № SI від 27.02.2019 на суму 4 516,14 грн зі строком оплати до 28.02.2019. також в день поставки відповідачеві було виставлено рахунки на оплату відвантаженого товару зі строком відтермінування оплати згідно видаткових накладних.

Як вбачається і матеріалів справи, зокрема із актів звірки взаємних розрахунків за періоди з 27.02.2019 по 28.05.2019, а також з 27.02.2019 по 22.07.2019, відповідачем частково здійснено оплату продукції, а саме: 13.03.2019 в сумі 2 000,00 грн та 02.04.2019 в сумі 1 000,00 грн.

Отже, станом на даний час заборгованість товариства з обмеженою відповідальністю "Христина" згідно договору № 8450-21/2016 від 19.02.2016 становить 1 516,14 грн.

Таким чином, всупереч умов договору та вимог діючого законодавства, свої зобов`язання по оплаті вартості придбаного товару відповідач не виконав в повному обсязі, а тому суд визнає позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Автодистриб`юшн КАРГО ПАРТС" щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором в сумі 1 516,11 грн правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що в тексті позовної заяви позивачем вказано заборгованість відповідача станом на момент звернення в сумі 1516,11 грн, тоді як зазначено вище, судом встановлена сума боргу 1516,14 грн. Однак, враховуючи, що суд не уповноважений виходити за межі визначеного позивачем максимального розміру відповідної суми боргу, а тому ухвалює рішення про стягнення з відповідача основного боргу у визначеній позивачем сумі, а саме: 1516,11 грн.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього кодексу, інших активів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), у разі чого настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Згідно з ч. 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 5.2. договору, в разі прострочення платежу більше 3- х календарних днів, покупець сплачує пеню у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Також, на підставі ст. 625 ЦК України сторони домовились, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання боржник, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також штраф у розмірі 12 % річних від простроченої суми (п.5.3. договору).

При цьому, суд звертає увагу на те, що розмір пені законодавством обмежений. Так, згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу та ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платник коштів сплачує на користь отримувача таких коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, установленому за угодою сторін (тобто в договорі). При цьому пеня обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в певний період (період прострочення).

Згідно поданого позивачем розрахунку за неналежне виконання умов договору відповідачу нараховано пеню за період з 03.03.2019 по 22.07.2019 в сумі 248, 11 грн, 12 % річних в сумі 87,92 грн, а також інфляційні нарахування в сумі 53,67 грн.

Згідно із усталеною судовою практикою застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань, господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок.

Розглянувши та перевіривши представлений розрахунок інфляційних нарахувань, судом самостійно здійснено власний розрахунок з допомогою інформаційно-аналітичного центру "Ліга" та встановлено, що до задоволення підлягають інфляційні нарахування в сумі 31,60 грн. При цьому, в частині позовних вимог про стягнення 22,07 грн інфляційних нарахувань в позові слід відмовити.

Крім того, розглянувши та перевіривши представлений розрахунок пені, суд встановив, що облікова ставка відповідає розміру, визначеному приписами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та період нарахування пені відповідає вимогам ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. Так, судом самостійно здійснено перерахунок пені за вказаний позивачем період з 03.03.2019 по 22.07.2019 з допомогою інформаційно-аналітичного центру "Ліга" та визначено, що остання складає 257,83 грн (розрахунок знаходиться у матеріалах справи). Однак, враховуючи, що суд не уповноважений виходити за межі визначеного позивачем максимального розміру відповідної суми пені, а тому вважає вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 248,11 грн пені, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволення.

Також, судом перевірено з допомогою інформаційно-аналітичного центру "Ліга" представлений розрахунок 12% відсотків річних за вказаний позивачем період та визначено, що сума 12 % річних складає 87,22 грн, а тому суд приходить до висновку, що до задоволення підлягають 12% річних в сумі 87,22 грн, тоді як в частині стягнення 0,70 грн 12% річних в позові слід відмовити.

У відповідності до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами (ч. 2 ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Пунктами 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У зв`язку з наведеним, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, не заперечені належними доказами відповідачем у справі, підлягають до задоволення частково в сумі 1 883,04 грн, з яких: 1516,11 грн - основний борг; 248,11 грн - пеня; 87,22 грн - 12% річних та 31,60 грн - інфляційні нарахування.

В силу приписів ст.129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Враховуючи викладене та керуючись 73, 74, 79, 86, 129, 233, 236-238, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Христина" (вул. Замость, 4, м. Бережани Тернопільська область, ідентифікаційний код 14049168) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Автодистриб`юшн КАРГО ПАРТС" (02222, м. Київ, вул. Закревського, 16, ):

- 1 516 (одну тисячу п`ятсот шістнадцять) грн 11 коп. основного боргу;

- 248 (двісті сорок вісім) грн 11 коп. пені;

- 31 (тридцять одну) грн 60 коп. інфляційних нарахувань;

- 87 (вісімдесят сім) грн 22 коп. 12% річних;

- 1 898 (одну тисячу вісімсот дев`яносто вісім) грн 05 коп. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Наказ видати стягувачеві після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч.1 ст. 241 ГПК України).

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення, в порядку визначеному ст. ст. 256-257 ГПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено25.09.2019.

Суддя Н.В. Охотницька