УХВАЛА

м. Київ

17.09.2019Справа № 910/1778/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Дьогтяр О.О., розглянув матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис»

до Національного банку України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

про визнання недійсним правочину

за участю представників сторін:

від позивача Трушев О.П. (довіреність № 03/01-3 від 03.01.2019)

від відповідача Каратун Т.В. (довіреність № 18-0014/51909 від 26.09.2018)

від третьої особи не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадження Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/1778/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис» (далі - ТОВ «Приватофис», позивач) до Національного банку України (далі - НБУ, відповідач) про визнання недійсним іпотечного договору № 42 від 11.03.2009, який укладений між Національним банком України та товариством з обмеженою відповідальністю «Приватофис», посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. 11.03.2009 та зареєстрованого в реєстрі за № 407.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при укладанні іпотечного договору сторонами не дотримано обов`язкових норм Закону України «Про іпотеку» (далі - Закону), які є спеціальними у даних правовідносинах, тобто договір не містить одну з істотних умов, що визначені ст. 18 Закону, договір укладений з порушенням ч. 2 ст. 7 цього ж Закону, ст. 92 Цивільного кодексу України без надання згоди на укладання такого договору учасниками/засновниками товариства, у зв`язку з чим спірний іпотечний договір підлягає визнанню недійсним в порядку ст. 215 та ст. 203 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2019 відкрито провадження у справі № 910/1778/19 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.03.2019, до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АК КБ «Приватбанк», третя особа).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.04.2019 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів з ініціативи суду та відкладено підготовче засідання на 25.04.2019, крім того судом відкладено на наступне підготовче засідання розгляд клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з визнанням подання позову зловживанням процесуальними правами, поданої третьою особою 15.03.2019.

22.04.2019 до Господарського суду міста Києва звернулось з позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Тайлон» як третя особа з самостійними вимогами на предмет спору до Національного банку України про визнання відсутнім у Національного банку України права вимагати повернення Товариством з обмеженою відповідальністю «Приватофис» усієї суми заборгованості за кредитним договором № 19 від 03.03.2009, укладеним між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.04.2019 позовну заяву та додані до неї документи повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю «Тайлон».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2019 зупинено провадження у справі № 910/1778/19 до перегляду ухвали Господарського суду міста Києва від 23.04.2019 у даній справі про повернення позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, судом апеляційної інстанції та повернення матеріалів справи до суду першої інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2019 повернуто без розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайлон» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.04.2019 у справі № 910/1778/19.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.08.2019 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайлон» на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2019 у справі № 910/1778/19.

21.08.2019 матеріали справи № 910/1778/19 були повернуті судом касаційної інстанції до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2019 поновлено провадження у справі № 910/1778/19, підготовче засідання призначено на 17.09.2019.

У підготовчому засіданні 17.09.2019 судом було розглянуте клопотання подане третьою особою 15.03.2019 про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з визнанням подання позову зловживанням процесуальними правами.

В обґрунтування вищевказаного клопотання заявник зазначив, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/7913/18 за позовом ТОВ «Приватофис» до Національного банку України про розірвання ряду іпотечних договорів, у тому числі спірного іпотечного договору № 42 від 11.03.2009. У той же час у проваджені Господарського суду Івано-Франківської області перебуває справа № 909/474/18 за позовом Національного банку України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис» про звернення стягнення на предмет іпотеки за спірним іпотечним договором № 42 від 11.03.2009. Наведене на думку заявника беззаперечно свідчить про те, що даний спір про недійсність вказаного іпотечного договору носить штучний характер, адже питання відповідності спірного договору вимогам чинного законодавства та, відповідно, його чинності підлягає обов`язковому дослідженню господарськими судами під час розгляду та вирішення справ № 910/7913/18 та № 909/474/18 в силу приписів ст.ст. 209, 210 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача у підготовчому засіданні проти задоволення вищевказаного клопотання заперечував, представник відповідача зазначене клопотання підтримав, просив суд його задовольнити.

Розглядаючи клопотання третьої особи про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з визнанням подання позову зловживанням процесуальними правами суд керувався наступним.

За приписами ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та ст. 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Водночас, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У п. 1 ст. 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Наведені норми свідчать про те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Разом з тим, слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є міра свободи, міра можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з засад господарського судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Тобто, господарське процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.

Зловживання процесуальними правами - це особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у діях (бездіяльності) учасника процесу, що суперечать завданням господарського судочинства.

Як зазначено у п. 5 ч. 5 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їх обов`язків.

Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (постанова Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17).

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» зробив висновок про те, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Так, положення ст. 4 Господарського процесуального кодексу України щодо права на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів, є реалізацією ч. 1 ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, та ч. 2 ст. 124 Конституції України, відповідно до якої юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Судом враховано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини унормовано, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України», від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»).

У матеріальному сенсі позов - це право на задоволення своїх позовних вимог. У процесуальному сенсі позов - це звернена до суду вимога про захист своїх прав та інтересів. Подання позовної заяви є формою реалізації права на позов.

Водночас, право подання позовної заяви, як будь-яке суб`єктивне право, яким є міра свободи, тобто міра можливої поведінки правомочної особи у правовідносинах, має межі свого здійснення. Об`єктивним критерієм визначення межі здійснення суб`єктивного права є неможливість використання його на шкоду правам інших осіб. Таке використання свого права є зловживання ним, застереження щодо неприпустимості такої поведінки містить процесуальний закон (ст. 43 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ч. 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства. До таких дій, зокрема, віднесено подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Штучний - значить схожий на справжній. Отже, незважаючи на наявність формальних характеристик та дотримання обов`язкових вимог, які є зовнішніми критеріями легітимності позову у процесуальному сенсі як зверненої до суду вимоги, саме мета, як складова матеріального сенсу позову, буде тим критерієм, що розмежовуватиме його дійсний від штучного характери.

Очевидно штучний характер позову є нерозривно пов`язаний з його завідомою безпідставністю, що є необхідним для застосування п. 3. ч. 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

Така вказівка закону свідчить про умисний (цілеспрямований) характер дій позивача та дає змогу відрізнити зловживання процесуальними правами від реалізації права особи на звернення до суду за судовим захистом.

Подання завідомо безпідставного позову означає, що позивач завчасно (заздалегідь наперед) усвідомлював безпідставність свого позову та всупереч інтересам правосуддя, а також завдання господарського судочинства, звернувся з таким позовом.

Про цілеспрямований характер зловживання своїми процесуальними правами, а також завчасне усвідомлення безпідставності позову можуть свідчити дії позивача, які за своєю суттю та наслідками суперечать одна одній.

Водночас, суд звертає увагу, різне тлумачення та розуміння сторонами матеріального сенсу позову, як права на задоволення позовних вимог, не є обставиною, за якою позов можна кваліфікувати як завідомо безпідставний та штучний.

Також, ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Рішеннями ЄСПЛ у справах «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27.10.1993 (п. 33), та «Ankerl v. Switzerland» від 23.10.1996 (п. 38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рівність засобів включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; мотивування рішень.

Крім того, принцип змагальності тісно пов`язаний з принципом рівності, тоді як рівноправність сторін - один із необхідних елементів принципу змагальності, «без якого змагальність як принцип не існує». Рівноправність сторін є суттю змагальності, бо тільки через рівні можливості сторін можлива реалізація принципу змагальності.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ст. 15 Господарського процесуального кодексу України).

Викладене свідчить, що суд у своїй діяльності має забезпечувати непорушність балансу інтересів сторін, їх рівності та змагальності, зокрема, шляхом запобігання зловживання процесуальними правами окремими учасниками судового процесу.

Так, подача ТОВ «Приватофис» окремого позову у справі № 910/7913/18 про розірвання ряду іпотечних договорів, в тому числі Іпотечного договору № 42 від 11.03.2009 є реалізацією його права на судовий захист зазначеним способом.

У свою чергу, відповідачем не наведено фактичних даних про те, що дійсна мета цього позову про визнання недійсним іпотечного договору - заблокувати інший спір, а не встановлення фактичних обставин справи, які можуть вплинути на розгляд іншої справи, зокрема і спору про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що Господарський процесуальний кодекс України визначає дії, які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами.

Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти певні дії однієї зі сторін спору, що спрямовані на затягування строків розгляду справи, на спричинення додаткових необов`язкових витрат сторони, на вчинення стороною позасудових дій, які фактично свідчать про визнання позовних вимог, та/або інших дій, що передбачені законом та/ або є такими, що на розсуд суду мають на меті створення перешкод здійсненню належного судочинства у конкретному спорі, тим самим перешкоджаючи доступу сторони до правосуддя та реалізації права на справедливий суд.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

При цьому норми Господарського процесуального кодексу України не містять критеріїв визначення безпідставного або штучного позову, а однозначно встановити, що позов є штучним або свідомо безпідставним, суд не може виключно на підставі внутрішнього переконання та позиції інших зацікавлених учасників справи, навіть з посиланням на спір про визнання іпотечного договору розірваним.

Отже, це оціночне поняття, яке в межах змагального процесу має досліджуватися судом, виходячи з доводів сторін та зібраних доказів.

Таким чином, суд, вважає, що в даному випадку визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами, у розумінні ст. 43 Господарського процесуального кодексу України та залишення позовної заяви без розгляду є обмеженням доступу до правосуддя, порушенням принципу рівності та змагальності сторін, оскільки самі лише припущення та здогадки без дослідження всіх обставин справи у сукупності не можуть достеменно свідчити про ознаки завідомої безпідставності та штучності цього позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання третьої особи про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з визнанням подання позову зловживанням процесуальними правами.

Керуючись ст. ст.2, 4, 13, 15, 43, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з визнанням подання позову зловживанням процесуальними правами.

Повний текст ухвали складено 03.10.2019. Ухвала може бути оскаржена в порядку, встановленому чинним законодавством України.

Суддя О.Г. Удалова