ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

26 вересня 2019 року Справа № 906/168/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Грязнов В.В.

секретар судового засідання Мазур О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця"

на рішення господарського суду Житомирської області від 16.08.2018р.

(ухвалене о 17:27 год. у м. Житомирі, повний текст складений 23.08.2018 р.)

у справі №906/168/18 (суддя Лозинська І.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця"

до Державного підприємства "Олевське лісове господарство"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріелтранс"

про стягнення 550699,68 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

від третьої особи - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця" звернулось з позовом про стягнення з Державного підприємства "Олевське лісове господарство" 400457 грн. 04 коп. плати за користування вагонами; 146716 грн. 56 коп. збору за зберігання вантажу у вагонах; 3233 грн. 28 коп. збору за проведення маневрової роботи; 292 грн. 80 коп. збору за телеграфне повідомлення.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом затримки на митному пості "Кучурган" Одеської митниці ДФС України вагонів №№ 68746254, 60938081, 67886481, 60477320, 66939943 на підставі доручень на проведення огляду (переогляду) транспортних засобів комерційного призначення, наданого Управлінням СБУ в Одеській області.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 16.08.2018р. у справі №906/168/18 відмовлено у позові Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця" до Державного підприємства "Олевське лісове господарство" про стягнення 550699,68 грн.

Ухвалюючи вказане рішення суд виходив з того, що позивачем не надано суду доказів щодо наявності вини відправника у простої спірних вагонів, а тому підстави для стягнення з відповідача витрат, пов`язаних із затримкою вагонів, відсутні, оскільки вказане затримання було здійснено не з вини відповідача як відправника.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця" звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 16.08.2018р. у справі №906/168/18 та ухвалити нове, яким задоволити позов у повному обсязі.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує наступне.

Суд першої інстанції неправильно встановив, що затримання вагонів 68746254, №60938081, №67886481, №60477320, №66939943 по залізничним накладним №415562, №415570, №415588, №417758, №417766 не має відношення до митних процедур, а вина відповідача у затримці вагонів відсутня, що виключає обумовлені законодавством підстави для стягнення з нього платежів час затримки вагонів.

Вказує, що судом було неправильно застосовано § 6 ст. 28, § 1 ст. 32 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, ст. ст. 119, 120 "Статуту залізниць України", п. 13 "Правил користування вагонами і контейнерами" та п. 8 "Правил зберігання вантажу", оскільки суд допустив неправильне тлумачення норм.

Зазначає, що зобов`язання з внесення плати за користування вагонами і контейнерами виникло у відповідача у зв`язку з наявністю факту затримки вагонів на час перевезення, оскільки причини затримки не залежать від залізниці, та виникнення обов`язку не залежить від наявності вини відповідача у затримці вагонів.

Міжнародним та національними нормативно-правовими актами у якості підстав виникнення зобов`язання по сплаті належних залізниці платежів визначаються перешкоди у перевезенні, які не залежать від залізниці, та виникнення обов`язку не залежить від наявності вини відповідача у затримці вагонів.

З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що Господарський суд Житомирської області неправильно застосував норми матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, відповідно до якого просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує наступне.

Підставою для огляду (переогляду) вагонів №№ 60938081, 67886481, 68746254, 60477320, 66939943 стало проведення досудового розслідування, в межах кримінального провадження №0000023 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

Єдина дія котра вчинялася під час затримки вагонів проведення слідчим огляду вагонів в порядку встановленому КПК України, на підставі ухвали слідчого судді.

Зазначає, що відповідно до ст. 123 КПК України витрати, пов`язані із зберіганням і пересиланням речей і документів, здійснюються за рахунок Державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Також посилається на ч. 5 ст. 338 Митного кодексу України, за приписами якої огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення проводиться за рахунок органу, з ініціативи або на підставі інформації якого прийнято рішення про його проведення.

За наведеного вище, позивач вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув всі обставини справи, у зв`язку із чим оскаржене рішення є цілком законним, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 19.11.2018 р. у справі № 906/168/18 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця" на рішення господарського суду Житомирської області від 16.08.2018р. по справі №906/168/18 задоволено. Скасовано рішення господарського суду Житомирської області від 16.08.2018р. по справі №906/168/18. Ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ДП "Олевське лісове господарство" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця" 550699 грн. 68 коп., 8261 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 12392 грн. судових витрат за подання апеляційної скарги.

Ухвалюючи вказану постанову суд апеляційної інстанції вказав, що позивачем на підставі актів загальної форми, складених по факту надання додаткових послуг відповідачу стосовно його вантажів, розраховано вартість наданих послуг по кожному з вагонів, зокрема відповідачу нараховані додаткові збори за користування вагонами, маневрову роботу, зберігання вантажу, надання інформації про вантажні роботи (телеграми та повідомлення).

За здійсненим судом апеляційної інстанції перерахунком, загальна сума недоотриманих позивачем платежів, нарахованих по вагонах №№68746254, 60938081, 67886481, 60477320, 66939943, становить 550699 грн. 68 коп.

Докази існування передбачених законодавством підстав для звільнення вантажовласника (відповідача) від плати за користування вагонами у матеріалах справи відсутні.

Підставою виникнення зобов`язання зі сплати належних Залізниці платежів визначаються перешкоди у перевезенні, які не залежать від Залізниці, а виникнення обов`язку відповідача сплатити за простій вагонів не залежить від наявності чи відсутності його вини.

Також, судом апеляційної інстанції було вказано, що до спірних правовідносин, має застосовуватися однорічна позовна давність за правилами § 1 та § 2 статті 48 Єдиних правил до договору про міжнародні залізничні перевезення вантажів (додаток B до Конвенції про міжнародні залізничні перевезення від 9 травня 1980 року), а не шестимісячний строк, передбачений статтею 137 Статуту залізниць та частиною п`ятою статті 315 ГК України, з огляду на що дійшов висновку, що позивачем не пропущений строк позовної давності.

Постановою Верховного Суду від 11.07.2019 р. у даній справі касаційну скаргу Державного підприємства "Олевське лісове господарство" задоволено частково. Постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 19.11.2018 у справі № 906/168/18 скасовано. Справу передано на новий розгляд до Північно-Західного апеляційного господарського суду.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи заяву відповідача про застосування позовної давності, належним чином не встановив, яка саме міжнародна угода має застосовуватися до спірних правовідносин, а саме не врахував сферу дії міжнародних угод.

Від скаржника надійшли письмові пояснення, відповідно до яких Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця" зазначає наступне.

Дія Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення поширюється на більшу кількість ділянок української залізниці (майже на всі лінії залізниці України), а дія Конвенції про міжнародні залізничні перевезення з урахуванням міжнародних заяв - на меншу, лише на певні чітко визначені прикордонні ділянки залізниці на заході країни, переважно на ділянки, що мають вузьку ширину колії 1435 мм, а також на ділянки з шириною колії 1520 мм на державному кордоні з Румунією та на державному кордоні зі Словаччиною зі станції Ужгород.

Вагони №№ 68746254, 60938081, 67886481, 60477320, 66939943 відправлені зі станції Олевськ та слідували на станцію Галац Ларва, Румунська залізниця, але були затримані на станції Кучурган.

Згідно з географічним розташуванням, станція Кучурган не перебуває на ділянках транзитних ліній, які підпадають під дію Конвенції про міжнародні залізничні перевезення.

За таких обставин, скаржник вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення.

Зазначає, що ст. 48 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, в редакції від 16.10.2015 р. встановлені строки давності лише щодо позовів, пред`явлених до перевізника, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення ч. 5 ст. 315 Господарського кодексу України та п. 137 Статуту залізниць України.

Вказує, що позовні вимоги у справі пред`явлені у зв`язку з триваючою подією, яка має початок та закінчення - затримкою вагонів, початок якої підтверджується актами загальної форми від 16.06.2017 р. № 68 К1 (по вагонах №№ 68746254, 60938081, 67886481) та від 19.06.2017 р. № 71 К1 (по вагонах №№ 60477320, 66939943), а закінчення затримки вагонів зафіксовано в актах загальної форми від 02.09.2017р. №135 К1 та від 02.09.2017 №138 К1.

З посиланням на ст. ст. 253-255 ЦК України скаржник вважає, що оскільки датою закінчення затримки вагонів є 02.09.2017 р., перебіг шестимісячного строку для подання позову розпочався 03.09.2017 р., а останнім днем є 03.03.2018 р.

Враховуючи, що позовна заява подана до суду (передано поштовому відділенню на відправку) 03.03.2018 р., скаржник вказує, що ним не було пропущено шестимісячний строк позовної давності.

Судом апеляційної інстанції зазначається, що постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.2018 р. № 938 "Деякі питання діяльності акціонерного товариства "Українська залізниця" було змінено тип Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з публічного на приватне та перейменувано його в Акціонерне товариство "Українська залізниця".

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про акціонерні товариства" повне найменування акціонерного товариства українською мовою повинне містити його організаційно-правову форму (акціонерне товариство). Тип акціонерного товариства не є обов`язковою складовою найменування акціонерного товариства.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України "Про акціонерні товариства" зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням.

Апеляційним господарським судом констатується, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, зокрема, перетворення, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма такої особи. Зміна типу акціонерного товариства з публічного на приватне не є його реорганізацією.

За таких обставин, апеляційним господарським судом в даній постанові вказується вірна змінена назва позивача - Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця".

Державне підприємство "Олевське лісове господарство" не виконало вимоги ухвали суду від 01.08.2019 р. та не надало відзив на апеляційну скаргу, з урахуванням постанови Верховного Суду від 11.07.2019 р. у справі № 906/168/18, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні 23.09.2019 р. представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, стверджував, що судом першої інстанції було невірно застосовано норми матеріального права. З огляду на вказане просив рішення господарського суду Житомирської області від 16.08.2018р. у справі №906/168/18 скасувати та ухвалити нове, яким задоволити позов у повному обсязі.

Від представника відповідача перед початком судового засідання надійшло клопотання про перенесення розгляду справи, мотивоване тимчасовою непрацездатністю представника.

Розглянувши подане представником відповідача клопотання, колегія суддів дійшла до висновку про його відхилення, оскільки апеляційне провадження у даній справі було відкрито 01.08.2019 р. та відповідач був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (т. 3, а. с. 6), мав змогу забезпечити явку іншого представника. Однак з метою надання можливості відповідачу надати свої заперечення щодо апеляційної скарги та пояснень, з врахуванням постанови Верховного Суду від 11.07.2019 р. у даній справі, апеляційний господарський суд оголосив перерву в судовому засіданні до 26.09.2019 р. о 14:00 год.

В судове засідання 26.09.2019 р. представники учасників справи не з`явилися.

Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що учасники справи були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать підтвердження про направлення на електронну адресу сторін ухвали суду (т. 3, а. с. 30), а також те, що явка представників учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе завершувати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухвалені рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення змінити в мотивувальній частині, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 27.05.2015р. між Державним територіально - галузевим об`єднанням "Південно - Західна залізниця" (залізниця) та Державним підприємством "Олевське лісове господарство" (вантажовласник/відповідач) укладено договір №ПЗ/ДН-4/15/90/ДНЮ-4 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, за умовами якого предметом є надання залізницею вантажовласнику послуг, пов`язаних з перевезенням вантажів та проведенням розрахунків за ці послуги. До вказаного договору укладались додатки та додаткові угоди (т. 1, а. с. 54 - 60)

05.06.2015 р. між ТОВ "Реілтранс" (замовник), ДП "Український транспортно-логістичний центр" (основний виконавець), ДП "Дарницький вагоноремонтний завод" та ДП "Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів" (співвиконавці) укладено договір №4216/215-2015 про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних напіввагонах, за п.1.1 якого основний виконавець та співвиконавці зобов`язуються за плату і за рахунок замовника виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з організацією внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів у напіввагонах співвиконавців. До вказаного договору укладались додаткові угоди та додатки (т. 1, а. с.137-174).

Додатковою угодою № 3 від 01.12.2015 р. сторони домовились замінити ДП "Український транспортно-логістичний центр", ДП "Дарницький вагоноремонтний завод" та ДП "Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів" на нову сторону - ПАТ "Українська залізниця" (виконавець) (т. 1, а. с. 159-174).

На виконання п.п.2.2.5 п. 2.5 розділу 2 вказаної додаткової угоди ТОВ "Реілтранс" здійснено попередню оплату за послуги, пов`язані з організацією перевезень вантажу, що переміщувався залізничними вагонами №№60477320, 66939943, 67886481, які замовлені шляхом перерахування коштів у сумах, що відповідають обсягу замовлених послуг.

Після отримання вказаної попередньої оплати ПАТ "Українська залізниця" приступило до надання замовлених ТОВ "Реілтранс" послуг.

20.06.2016 р. між ТОВ "Реілтранс" (замовник) та GLOBAL LOGISTICS RAILWAY (клієнт) укладено контракт №2006/16-USD з надання послуг по транспортно-експедиційному обслуговуванню експортно - імпортних та транзитних вантажів. За вказаним контрактом клієнтом замовлено, а виконавцем надано послуги по транспортно-експедиційному обслуговуванню вантажів у залізничних вагонах №№ 68746254, 60938081, 67886481, 60477320, 66939943 (т. 2, а. с.39-40).

В червні 2017 року Державним підприємством "Олевське лісове господарство" було оформлено накладні №№ 415562,415570,415588,417758,417766 на відправлення вагонів №№ 68746254, 60938081, 67886481, 60477320, 66939943 зі станцій Олевськ (т. 1, а. с. 20-24).

Відповідно до вказаних накладних вагони завантажені вантажем "Деревина паливна у вигляді колод, полін, сучків, в`язанок хмизу або в аналогічних видах" та слідували на станцію Галац Ларва Румунська залізниця для вантажоодержувача PPA TIMBER TRADE SRL.

16.06.2017 р. та 19.06.2017 р. на станцію Кучурган надійшли заяви Відділу Митного оформлення №2 Митного поста "Кучурган" Одеської митниці ДФС, відповідно до яких вимагалося затримати вагони №№ 60938081, 67886481, 68746254, 60477320, 66939943 з вантажем - деревина паливна, для проведення переогляду, на підставі ч. 5 ст. 338 Митного кодексу України, п.14 Постанови Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 № 467 та доручення на проведення огляду (переогляду) транспортних засобів комерційного призначення наданого Управлінням Служби безпеки України в Одеській області від 16.06.2017 р. № 65/4-5486 (т. 1, а. с. 25-26).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/1008/17 (1-"кс"/522/ 14621/17) від 04.08.2017 р. за матеріалами досудового розслідування, внесеного до ЄДРДСР за №0000023 від 13.01.2017 р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, надано дозвіл старшому слідчому в ОВС СУ ГУНП в Одеській області Макаровій М.М. та співробітникам ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області на проведення огляду вантажу, який переміщається, зокрема, у залізничних вагонах відкритого типу №№60938081, 67886481, 68746254 (без зазначення вагонів № № 60477320, 66939943) (т. 1, а. с. 31).

Для засвідчення факту простою вагонів працівниками станції Кучурган складено було складено Акти загальної форми № 68 К1 від 16.06.2017 р. та № 71 К1 від 19.06.2017 р. (т. 1, а. с. 27).

Про факт затримки вагонів, станцією Кучурган повідомлено вантажовідправника через станцію відправлення телеграмами, направленими на його адресу, копії яких є в матеріалах справи (т. 1, а. с. 30).

24.08.2017 р. уповноваженими особами правоохоронних органів було проведено огляд вантажу у залізничному вагонів відкритого типу № 60938081 та № 68746254, у ході якого встановлено, що у вагонах переміщується деревина хвойних порід дерев, довжиною колоди до 2 метрів та діаметром, відповідно, від 8 см. до 28 см. та від 10 см. до 32 см., про що свідчить протокол огляду від 24.08.2017 (т. 1, а. с. 32-34).

Листом від 28.08.2017 р. № 4/125/9 ст. слідчого в ОВС СУ ГУ НП в Одеській області повідомлено, що за результатами проведення огляду порушень Закону України "Про особливості державного регулювання діяльності суб`єктів підприємницької діяльності, пов`язаної з реалізацією та експортом лісоматеріалів" № 2860-ІV від 08.09.2005 не встановлено та законні підстави для затримки залізничних вагонів відкритого типу (№№60938081, 67886481,68746254) за вказаними номерами у досудового слідства відсутні (т. 1, а. с. 35).

Час затримки на станції Кучурган вагонів №№68746254, 60938081, 67886481, 60477320, 66939943 було зафіксовано у актах загальної форми №135 К1 від 02.09.2017 р. та № 138 К1 від 02.09.2017 р. (т. 1, а. с. 28-29).

За час простою вказаних вагонів на станційних коліях відповідачу було нараховано (з ПДВ): плату за користування вагонами у сумі 400457 грн. 04 коп., збір за зберігання вантажу у вагонах у сумі 146716 грн. 56 коп., збір за маневрову роботу у сумі 3233 грн. 28 коп., збір за повідомлення (телеграфне) на суму 292 грн. 80 коп., всього на загальну суму 550699 грн. 68 коп.

Позивачем було направлено відповідачу лист претензію № 50, від 03.10.2017 р., яким заявлено вимогу сплатити належні залізниці платежі (т. 1, а. с. 36).

У відповіді на претензію від 05.10.2017 №723 відповідач повідомив, що у зв`язку з відсутністю його вини у затримці вагонів, вимога щодо оплати нарахованих коштів за затримку (простій) вагонів є безпідставною (т. 1, а. с. 37).

Враховуючи, що відповідач не сплатив кошти, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", суб`єкти, які є сторонами зовнішньоекономічного договору (контракту), мають бути здатними до укладання договору (контракту) відповідно до цього та інших законів України та/або закону місця укладання договору (контракту). Зовнішньоекономічний договір (контракт) складається відповідно до цього та інших законів України з урахуванням міжнародних договорів України. Суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності при складанні тексту зовнішньоекономічного договору (контракту) мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо та у виключній формі цим та іншими законами України.

За приписами ст. 306 Господарського кодексу України, перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Згідно з частиною другою статті 908 Цивільного кодексу України загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами у справі виникли правовідносини з надання послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу у міжнародному сполученні залізницею та його зберіганням.

Частиною першою статті 10 Цивільного кодексу України передбачено, що чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України.

Тобто, спірні правовідносини, що виникли між сторонами у справі, регулюються як законами та підзаконними актами України, так і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і які є частиною національного цивільного законодавства України.

Наразі на території країн, які складають євроазійську транспорту систему, застосовуються дві самостійні системи міжнародного транспортного права, які регулюють діяльність у сфері перевезення вантажів залізничним транспортом:

- перша - заснована на Угоді про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - УМВС, СМГС, Угода), яка була підписана та набрала чинності 01.11.1951 р. і до якої Україна приєдналася 05.06.1992 р.;

- друга - на Єдиних правилах до договору про міжнародні залізничні перевезення вантажів (далі - ЦІМ), які є Додатком В до Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (далі КОТІФ, Конвенція). Україна приєдналася до Конвенції в редакції Протоколу від 03.06.1999 (яким були внесені зміни до Конвенції) на підставі Закону України від 05.06.2003 № 943-ІV.

Виконуючи вказівки Верховного Суду у даній справі, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 розділу І "Загальні положення" Угоди до сфери застосування Угоди входять усі перевезення вантажів у прямому міжнародному залізничному сполученні між вказаними у другому параграфі статті 3 Угоди станціями, за накладними СМГС та лише мережею залізниць - країн-учасниць Угоди.

Згідно із § 6 статті 1 розділу І Єдиних правил до договору про міжнародні залізничні перевезення вантажів (ЦІМ - Додаток В до Конвенції) кожна держава, що підписала Конвенцію про транзитні міжнародні перевезення вантажів згідно з цими Єдиними правилами, може при поданні заяви про приєднання до Конвенції заявити, що вона буде застосовувати ці Єдині правила лише до перевезень, що здійснюються на частині залізничної інфраструктури, розміщеної на її території. Ця частина залізничної інфраструктури повинна бути точно визначена і бути пов`язаною із залізничною інфраструктурою держави-члена. Якщо держава-член робить вказану вище заяву, то ці Єдині правила застосовуються лише за умови:

a) якщо в договорі перевезення передбачені місце прийому вантажу або місце його видачі, а також маршрут перевезення, включені до визначеної інфраструктури або,

b) якщо визначена інфраструктура пов`язує інфраструктуру двох держав-членів і була передбачена в договорі перевезення як маршрут для транзитного перевезення.

Тобто, сфера застосування Конвенції поширюється не на всю залізничну інфраструктуру України, а лише на чітко визначені межі ліній залізниці.

Відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті Міжурядової організації міжнародних залізничних перевезень, встановлені наступні ділянки, де діє Конвенція, зокрема:

1) Халмеу / Дяково Батьово Королево Чоп/ Чиєрна-над-Тісоу (ширина колії 1435 мм);

Чоп / Захонь (ширина колії 1435 мм);

2) Халмеу / Дяково (ширина колії 1520 мм);

3) Epereszke / Батьово Мукачево (ширина колії 1435 мм);

4) Медика / Мостиська 2 Мостиська 1 (ширина колії 1435 мм);

5) Дорогуськ / Ягодин Ковель (ширина колії 1435 мм);

6) Дорнешедь / Вадул Серет (ширина колії 1435 мм);

7) Дорнешедь / Вадул Серет (ширина колії 1520 мм);

8) Ужгород - Матевче (державний кордон / Штацгренце / Державний кордон) (ширина колії 1520 мм)

9) Термінал поромів Чорноморськ Станція Паромна - Ізов / Грубешов (ширина колії 1520 мм);

Чорноморський поромний порт Поромний термінал - Ізов / Грубешов (ширина колії 1520 мм);

Чорноморський поромний термінал Паромна портова станція - Ізов / Грубешов (ширина колії 1520 мм).

Як встановлено вище, вагони були затримані на станції Кучурган, котра не знаходиться на вищевказаних ділянках, а тому суд приходить до висновку, що в даних правовідносинах слід застосовувати положення Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення.

Згідно із ст. 5 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951р., при відсутності відповідних положень в цій Угоді, застосовується національне законодавство тієї країни, в якій повноважна особа реалізовує свої права.

Відповідно до § 6 ст. 28 Угоди, якщо перешкода до перевезення вантажу або його видачі виникла по причинам, не залежним від перевізника, перевізнику повинні бути сплачені додаткові провізні платежі і витрати, понесені ним у зв`язку з перешкодами, а також неустойки, якщо вони передбачені національним законодавством.

Згідно з § 1 ст. 32 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 р., перевізнику повинні бути відшкодовані всі витрати, пов`язані з перевезенням вантажу, не передбачені застосованими тарифами і викликані причинами, які не залежать від перевізника.

За приписами статті 119 Статуту залізниць України, за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами власниками під`їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами.

Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати.

Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов`язаної з митним оформленням.

Статтею 129 Статуту залізниць України унормовано, що обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу, і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми.

Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами.

Згідно з п. 5 Правил зберігання вантажів (статті 12, 46 Статуту), затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000 р. (далі - Правила), якщо одержувач не вивіз вантаж з місця загального користування у терміни, встановлені статтею 46 Статуту, з нього стягується плата за зберігання вантажу, встановлена тарифом, незалежно від того, чиїми засобами здійснюється охорона вантажу.

Пунктом 8 Правил передбачено, що збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо). Термін безоплатного зберігання обчислюється при затримці - з моменту затримки.

Відповідно до п. 9 Правил за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки.

Згідно з п. 2 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України №113 від 25.02.1999 р., за користування вагонами і контейнерами вантажовідправники, вантажоодержувачі, власники під`їзних колій, порти, організації, установи, фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (далі - вантажовласники) вносять плату.

Відповідно до п. 8 Правил користування вагонами і контейнерами у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

Пунктом 13 Правил користування вагонами і контейнерами встановлено, що плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці.

Згідно з п. 1 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №334 від 28.05.2002 р. при перевезеннях у залежності від обставин, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, відправника, одержувача, пасажира, складаються комерційні акти (додаток 1) та акти загальної форми (додаток 6).

Відповідно до п. 3 Правил складання актів, акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, зокрема, затримки вагонів на станції призначення з причин, що залежать від одержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства.

З аналізу вищевказаного вбачається, що належними і допустимими доказами на підтвердження факту настання відповідної події, а саме затримки вагонів на станції, є акти загальної форми.

Вище судом апеляційної інстанції встановлено, що для засвідчення факту простою вагонів працівниками станції Кучурган складено було складено Акти загальної форми № 68 К1 від 16.06.2017 р. та № 71 К1 від 19.06.2017 р. та повідомлено вантажовідправника, шляхом відправлення телеграмами.

24.08.2017 року уповноваженими особами правоохоронних органів було проведено огляд вантажу у залізничному вагонів відкритого типу №60938081 та №68746254, у ході якого встановлено, що у вагонах переміщується деревина хвойних порід дерев, довжиною колоди до 2 метрів та діаметром, відповідно, від 8 см. до 28 см. та від 10 см. до 32 см., про що свідчить протокол огляду від 24.08.2017 (а. с. 32-34 у т.1).

В доповнення до вказаних актів, були складені Акти загальної форми від 02.09.2017 р. № 135 К1, № 138 К1, відповідно до яких час затримки вагонів № № 60938081, 67886481, 68746254 склав 1873 години, а вагонів № № 60477320, 66939943 - 1801 годину.

Щодо плати за користування вагонами, суд зазначає наступне.

Згідно таблиці 1 пункту 1 розділу V Збірника тарифів ставка плати на 1 вагон з урахуванням коефіцієнту згідно телеграми №00018/ЦМ від 29.04.2016 складає: 206 грн. 20 коп. х 2,302, а тому плата за користування затриманих вагонів №№68746254, 60938081, 67886481 складає 203410 грн. 80 коп. (1873-45x16+206,2x2,302=67803,60x3 = 203410 грн. 80 коп. (з ПДВ 244092 грн. 96 коп.)., а за вагонами №№60477320, 66939943 складає 156364 грн. 08 коп. (1801-45x16+206,2 x 2,302 = 65151,70 x 2 = 130303 грн. 40 коп., з ПДВ - 156364 грн. 08 коп. Всього плата за користування затриманих вагонів №№ 68746254, 60938081, 6788648, 60477320, 66939943 складає 400457 грн. 04 коп. (244092 грн. 96 коп. + 156364 грн. 08 коп.).

Щодо нарахування плати за зберігання вантажу в вагонах, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Згідно пункту 8 розділу 7 частини 1 Правил, пункту 2 розділу III Збірника тарифів був нарахований збір за зберігання вантажу у вагонах.

Судом вище встановлено, що вагони №№68746254, 60938081, 67886481 простоювали 78 діб, при цьому збір за зберігання вантажу у цих вагонах складає: 4 грн. (ставка згідно пункту 2.1 розділу ІІІ Збірника тарифів) х 78 діб х101т х 2,302 (коефіцієнт згідно телеграми №00018/ЦМ від 29.04.2016 р.) = 72540 грн. 60 грн. (з ПДВ 87048 грн. 72 коп.).

Вагони №№60477320, 66939943 простоювали 75 діб, при цьому збір за зберігання вантажу у вагоні складає: 4 грн. (ставка згідно пункту 2.1 розділу III Збірника тарифів) х 75діб х72т х 2,302 (коефіцієнт згідно телеграми №00018/ЦМ від 29.04.2016 р.) = 49723 грн. 20 коп. (з ПДВ 59667 грн. 84 коп.).

Загалом плата за зберігання вантажу в вагонах №№ 68746254, 60938081, 6788648, 60477320, 66939943 складає 146716 грн. 56 коп. (59667 грн. 84 коп. + 87048 грн. 72 коп.)

Також, позивачем було нараховано відповідачу збір за проведення маневрової роботи.

Згідно пункту 1.8 розділу III Збірника тарифів за маневрову роботу, що виконується локомотивом залізниці не одночасно з подачею або забиранням вагонів на вимогу власника під`їзної колії, вантажовласника або порту, нараховується збір у розмірі 292 грн. 60 коп. за кожні півгодини роботи локомотива, рахуючи неповні півгодини за повні. До такої роботи належать: переставляння вагонів з одного вантажного фронту на інший, переміщення вагонів на фронті; подача вагонів на ваги і для дозування; прибирання вагонів після зважування та дозування; у випадках, коли навантаження або вивантаження виконується в присутності локомотива залізниці (подача стисненого повітря від локомотива тощо); інша маневрова робота з вагонами на станціях, під`їзних коліях та інших місцях не загального користування.

На підставі вищевказаного пункту, позивачем було нараховано відповідачу, з урахуванням коефіцієнту згідно телеграми №00018/ЦМ від 29.04.2016 р., збір за роботу локомотива по переставлянню вагонів №№ 68746254, 60938081, 6788648 в сумі 1616 грн. 64 коп. з ПДВ (292 грн. 60 коп. х 2,302х2) та за вагонами №№60477320, 66939943 в сумі 1616 грн. 64 коп. (292 грн. 60 коп. х 2,302х2), всього на загальну суму 3233 грн. 28 коп.

Згідно пункту 10 таблиці 3 розділу III Збірника тарифів працівниками станції надавалась довідка пов`язана з перевезенням вантажу та проведенням розрахунків, дана телеграфом у розмірі 53,00 грн.

За відправку з урахуванням коефіцієнту згідно телеграми №00018/ЦМ від 29.04.2016 р. складає: 53 грн. х 2,302 = 146 грн. (з ПДВ) х 2 (кількість телеграм) = 292 грн. 80 коп. з ПДВ.

Таким чином загальна сума недоотриманих платежів нарахованих по вагонам №№68746254, 60938081, 67886481, 60477320, 66939943 становить 550699 грн. 68 коп.

З вище викладеного вбачається що позивачем на підставі актів загальної форми, складених по факту надання додаткових послуг відповідачу стосовно його вантажів, розраховано вартість наданих послуг по кожному з вагонів, зокрема нараховані додаткові збори відповідачу за користування вагонами, маневрову роботу, зберігання вантажу, надання інформації про вантажні роботи (телеграми та повідомлення).

В той же час, статтею 121 Статуту залізниць передбачено, що вантажовідправник, вантажоодержувач, порт звільняються від плати за користування вагонами і контейнерами:

а) якщо затримка вагонів або контейнерів виникла через стихійне лихо, що спричинило припинення руху на залізничних під`їзних коліях, а також через стихійне лихо або аварію на підприємстві, внаслідок яких згідно з чинним положеннями заборонено виконувати вантажні роботи;

б) у разі подання залізницею вагонів (контейнерів) у кількості, що перевищує максимальну переробну спроможність навантажувальних і розвантажувальних пунктів відправника і одержувача;

в) у інших випадках, передбачених Правилами.

Відповідно до п. 16 Правил користування вагонами і контейнерами вантажовласник звільняється від плати за користування вагонами і контейнерами:

а) якщо затримка вагонів або контейнерів виникла через стихійне лихо, що спричинило припинення руху на залізничних під`їзних коліях, а також через стихійне лихо або аварію на підприємстві, внаслідок яких згідно з чинними положеннями заборонено виконувати вантажні роботи;

б) у разі подання локомотивом залізниці вагонів і контейнерів на фронти навантаження (вивантаження) у кількості, що перевищує їх максимальну переробну спроможність. Вказана максимальна переробна спроможність визначається за договором між залізницею і вантажовласником;

в) у разі затримки прийняття залізницею вагонів, які пред`явлено їй до здачі, з причин, що залежать від залізниці. Час такої затримки зазначається у графі "Примітки" Пам`ятки про подавання/забирання вагонів, цей час виключається із загального часу користування вагонами (контейнерами).

Однак, в даному випадку існування вищевказаних обставин не підтверджено, а причиною затримки вагонів слугувало здійснення переогляду вагонів, котра не є підставою для звільнення вантажовідправника від плати за користування вагонами та контейнерами та інших нарахованих залізницею платежів.

Як було зазначено в п. 5.15. роз`яснення Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів" від 29.05.2012 р. №04-5/601, плата за користування вагонами як належності України, так і належності інших держав не є заходом відповідальності, яка може застосовуватися лише за наявності вини сторони у зобов`язанні.

Тобто, в якості підстав виникнення зобов`язання по сплаті належних залізниці платежів визначаються перешкоди у перевезенні, які не залежать від залізниці, а виникнення обов`язку відповідача сплатити за простій вагонів не залежить від наявності чи відсутності його вини.

За таких обставин, апеляційний господарський суд не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що оскільки затримання вагонів відбулося не з вини відповідача, то підстави для стягнення з відповідача витрат відсутні.

Підсумовуючи вищевказане, а саме належним чином підтверджені нарахування позивачем відповідачу 400457 грн. 04 коп. плати за користування вагонами, 146716 грн. 56 коп. збору за зберігання вантажу у вагонах, 3233 грн. 28 коп. збору за проведення маневрової роботи та 292 грн. 80 коп. збору за телеграфне повідомлення, відсутність доказів оплати відповідачем вказаних платежів, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності (т. 1, а. с. 73-76), апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ч. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Статтею 926 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність, порядок пред`явлення позовів у спорах, пов`язаних з перевезеннями у закордонному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).

Як зазначалося вище, в спірних правовідносинах слід застосовувати Угоду про міжнародне залізничне вантажне сполучення, до якої Україна приєдналася 05.06.1992 р.

Зі змісту ст. ст. 46-48 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951р. вбачається, що вони містять положення, котрими врегульовано питання пред`явлення претензії та позовів до перевізника відправником чи отримувачем та не містить положень про пред`явлення претензії та позовів залізницею (перевізником) до вантажовідправників.

Поруч з тим, статтею 5 вказаної Угоди передбачено, що за відсутності відповідних положень в даній Угоді, застосовуються національне законодавство тієї сторони, в якій правомочна особа реалізує свої права.

Відповідно до ч. 5 ст. 315 Господарського кодексу України для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Також, статтею 137 Статуту залізниць передбачено, що позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, що випливають із цього Статуту, можуть бути подані відповідно до установленої підвідомчості чи підсудності до суду за місцем знаходження відповідача протягом 6 місяців.

Зазначений шестимісячний термін обчислюється:

а) щодо стягнення штрафу за невиконання плану перевезень - після закінчення п`ятиденного терміну, встановленого для сплати штрафу;

б) в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

За таких обставин, в даному випадку слід застосовувати 6-ти місячний строк позовної давності та обчислювати його з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Щодо початку обрахунку строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Верховний Суд переглядаючи постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.11.2018 р. у даній справі вказав, що усі заявлені до стягнення у цій справі платежі були нараховані залізницею за додаткові послуги, надані з моменту затримання вагонів і до моменту закінчення затримки вагонів, тобто у період, протягом якого здійснювався переогляд вантажу. Затримка вагонів на станції у зв`язку з митним контролем є триваючою дією, яка охоплює певний проміжок часу і щодо якої як єдиної події і розпочинається перебіг позовної давності. Відповідно, моментом, з якого розпочинається перебіг позовної давності до позовних вимог у цій справі, є день настання події, що стала підставою для подання позову, а саме: день закінчення затримки вагонів (день складання відповідного акта загальної форми про закінчення затримки вагонів), а не день складання кожного окремого акта загальної форми на різні операції, здійснені в межах єдиного періоду часу, протягом якого мала місце затримка вагонів.

Тобто, строк позовної давності слід обраховувати з 02.09.2017 р. (дня складання кінцевих актів загальної форми №135 К1 та № 138 К1).

Доводи позивача, з посиланням на ст. 253 ЦК України, що перебіг строку слід відраховувати з наступного для після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, а тому останнім днем для подачі позову слід вважати 03.03.2019 р., відхиляються судом апеляційної інстанції, з огляду на положення ст. 137 Статуту залізниць України, за яким шестимісячний строк обчислюється саме з дня з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

За таких обставин, останнім днем для звернення позивача до суду є 01.03.2018 р. (день закінчення шести місячного строку).

Із штампу поштового відділення на конверті (т. 1, а. с. 42), вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом - 03.03.2018 р.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що позивачем було пропущено позовну давність та останній не наводить повних причин пропуску позовної давності, а лише вказує, що останній не пропущений.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, заява відповідача про застосування позовної давності підлягає до задоволення, у зв`язку із чим в позові Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця" про стягнення з Державного підприємства "Олевське лісове господарство" 400457 грн. 04 коп. плати за користування вагонами; 146716 грн. 56 коп. збору за зберігання вантажу у вагонах; 3233 грн. 28 коп. збору за проведення маневрової роботи; 292 грн. 80 коп. збору за телеграфне повідомлення, слід відмовити у зв`язку із спливом позовної давності.

Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд констатує, що місцевим господарським судом при розгляді даної справи було неправильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим суд дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з підстав відсутності вини відповідача у простої вагонів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Підставою для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права (п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України).

За таких обставин апеляційну Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" АТ "Українська залізниця" слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 16.08.2018р. у справі №906/168/18 слід змінити в мотивувальній частині та відмовити в позові з підстав, викладених в даній постанові.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 16.08.2018р. у справі №906/168/18 змінити в мотивувальній частині.

3. Справу №906/168/18 надіслати Господарському суду Житомирської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "27" вересня 2019 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Грязнов В.В.