ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2019 р. Справа№ 910/18954/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційних скарг Виробничо-комерційної фірми «Надежда» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2019

у справі №910/18954/17 (суддя Паламар П.І.)

за позовом Виробничо-комерційної фірми «Надежда»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Філіп Морріс Сейлз Енд Дистриб`юшин»;

2. Товариство з обмеженою відповідальністю «Агентство комплексної безпеки - охоронна фірма»

про відшкодування шкоди, ціна позову 1 256 163,20 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року Виробничо-комерційна фірма «Надежда» (далі - ВКФ «Надежда», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (далі - ПАТ «СК «УСГ», відповідач) про стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Філіп Морріс Сейлз Енд Дистриб`юшин» (далі - ТОВ «ФМСД») 1 256 163,20 грн страхового відшкодування, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором добровільного страхування цивільної відповідальності перевізника (експедитора) № 24-2111-17-00001 від 25.01.2017 (далі - договір страхування) щодо виплати страхового відшкодування у встановлений договором строк.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2017 порушено провадження у справі №910/18954/17 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ «ФМСД» (далі також - третя особа-1).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.03.2018 у справі №910/18954/17, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.08.2018, позов задоволено, стягнуто з ПАТ «СК «УСГ» на користь ТОВ «ФМСД» страхове відшкодування у сумі 1 256 163,20 грн; стягнуто з ПАТ «СК «УСГ» на користь ВКФ «Надежда» витрати по сплаті судового збору в сумі 18 842, 46 грн, витрати на професійну правничу допомогу у сумі 30 000,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 13.11.2018 у справі №910/18954/17 рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.08.2018 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд зазначив, що господарськими судами попередніх інстанцій не було досліджено обставин справи на предмет існування між сторонами спору договірних зобов`язань (набрання чинності договору страхування) на момент виникнення події (між другим та третім платежами частин страхової премії), що була заявлена позивачем, як страховий випадок; посилаючись на Правила добровільного страхування відповідальності перед третіми особами (крім цивільної відповідальності власників наземного, повітряного, водного транспорту (включаючи відповідальність перевізника) ПАТ «СК «УСГ», зареєстрованих Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України за № 1550767 від 26.08.2005, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що у відповідача виник обов`язок по виплаті страхового відшкодування на користь вигодонабувача, власника товару - ТОВ «ФМСД» - третій особі, разом з цим, зі змісту договору страхування вбачається, що останній укладався відповідно до Правил добровільного страхування відповідальності перед третіми особами № 1261810 від 22.06.2006; суди попередніх інстанцій не визначились із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню до таких правовідносин; судами не з`ясовувались та не перевірялись обставини відмови третьої особи від права вимоги та чи уповноважувала третя особа позивача на звернення до суду з даним позовом, тобто судами не встановлено порушеного права позивача та виходячи з цього не визначено його процесуального статусу.

Передаючи дану справу на новий розгляд, касаційний господарський суд наголосив на необхідності врахування вищевказаного та вжиття всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного встановлення обставин справи, прав і обов`язків сторін і в залежності від встановленого та відповідно до чинного законодавства вирішити спір з належним обґрунтуванням мотивів та підстав ухвалення такого рішення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агентство комплексної безпеки - охоронна фірма» (далі- ТОВ «АКБ-ОФ», третя особа-2).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі №910/15714/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що на страхові відносини за участю вигодонабувача розповсюджуються положення ст. 636 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) (договір на користь третьої особи); позивачем не надано суду доказів відмови третьої особи-1 (вигодонабувача за договором страхування) від права вимоги на страхове відшкодування або ж на уповноваження його на звернення в суд з даним позовом від її імені; посилання відповідача на видачу йому третьою особою довіреності про надання йому прав, зокрема, щодо подачі позову до суду про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування за договором страхування є необґрунтованими, оскільки в силу відносин представництва права та обов`язки набуває саме довіритель, а не повірений; позов поданий позивачем від власного імені, а доказів набуття самостійних прав на звернення в суд в інтересах третьої особи позивачем не надано, у зв`язку з чим позивач не набув права вимоги до відповідача за договором страхування; третя особа-1 за наявності обґрунтованих підстав не позбавлена можливості особисто звернутися за захистом своїх прав в установленому порядку, або відмовитися від такого права, що потягне виникнення права на позов у позивача.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ПАТ «СК «УСГ» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити мотивувальну частину вищевказаного рішення, доповнивши його обставинами, викладеними в апеляційній скарзі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування скарги позивач наголошував на тому, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення має бути доповнена ще однією підставою для відмови у задоволенні позову, а саме, застосуванням до спірних правовідносин п. 5.2.25 договору страхування, відповідно до якого підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є недостача вантажу, який прибув у пункт призначення в справному транспортному засобі/вагоні/контейнері, без слідів проникнення та з непошкодженою пломбою/замком/печаткою вантажовідправника; факт прибуття транспортного засобу у пункт призначення без слідів проникнення та пошкодження пломби/замка/печатки вантажовідправника підтверджується актом про приймання продукції по кількості та якості №00/179 від 21.05.2017, згідно якого водій та охоронник були присутні під час відкриття автомобіля, пломба візуально не була пошкоджена та в присутності комірника водій зірвав пломбу особисто і передав представнику складу; за наведених обставин, а також враховуючи пп. а) п. 134 Постанови Ради Міністрів УРСР №401 від 27.06.1969 про затвердження Статуту автомобільного транспорту УРСР, відповідач, як перевізник, не несе відповідальності за відсутність вантажу; в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту крадіжки вантажу, який перевозив позивач, а постанова слідчого Броварського відділу поліції ГУ НП в Київській області, на яку посилається суд першої інстанції, складена після відкриття транспортного засобу та фіксує інформацію зі слів охоронника та водія ВКФ «Надежда».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «СК «УСГ» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2019 у справі №910/18954/17, призначено до розгляду на 12.06.2019, встановлено ВКФ «Надежда», ТОВ «ФМСД», ТОВ «АКБ-ОФ» строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

ВКФ «Надежда», не погоджуючись з рішенням суду, також звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги позивач наголошував на тому, що стягнення суми страхового відшкодування саме на користь третьої особи є належним та єдиним можливим способом захисту порушеного права ВКФ «Надежда» на отримання страхового відшкодування шляхом компенсації збитків, заподіяних власнику вантажу; договором визначено чіткий та конкретний порядок отримання страхового відшкодування з визначенням суб`єктів отримання такого відшкодування та порядку його сплати, при цьому, договором не обумовлено право страхувальника на отримання страхового відшкодування необхідністю отримання відмови третьої особи від вимог до страховика, що повністю узгоджується з вимогами ч.ч. 2, 4 ст. 636 ЦК України; судом не надано належної оцінки вищенаведеним доводам позивача, які узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Вищого господарського суду України; суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий розгляд, жодним чином не ставив під сумнів настання страхового випадку, оскільки обставини таємного викрадення вантажу з транспортного засобу є доведеними та очевидними; застосування п. 5.2.25 договору страхування до спірних правовідносин є безпідставним, оскільки транспортний засіб ВКФ «Надежда» юридично здійснював перевезення до моменту розвантаження та прибув з пошкодженим навісним замком, скобою дверей причепу та порушеною пломбою, якою були опечатані двері причепу вантажівки.

Крім того, з урахуванням вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 13.11.2018 у справі №910/18954/17, під час нового розгляду справи адвокатом позивача було здійснено запит до ПАТ «СК «УСГ», на який останньою надано відповідь, що позивач своєчасно та в належному розмірі сплачував суми страхових премій за договором страхування, який станом на 20.05.2017 (дата настання страхового випадку) був чинним, а також на підтвердження зазначених обставин позивачем надано суду першої інстанції відповідні платіжні доручення; ТОВ «ФМСД» було надано ВКФ «Надежда» письмову згоду на стягнення з ПАТ «СК «УСГ» на користь ТОВ «ФМСД» суми страхового відшкодування за договором страхування; згідно з розміщеною на офіційному веб-сайті відповідача інформацією у переліку правил страхування відсутні Правила добровільного страхування відповідальності перед третіми особами за №1261810 від 22.06.2006, водночас, наявні Правила добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (включаючи відповідальність перевізника) за №1261810 від 22.06.2006, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин; правомірним є застосування у даному випадку саме Правил добровільного страхування відповідальності перед третіми особами (крім цивільної відповідальності власників наземного, повітряного, водного транспорту (включаючи відповідальність перевізника) за №1550767 від 26.08.2005.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2019 відкрито спільне апеляційне провадження за апеляційними скаргами ВКФ «Надежда» та ПАТ «СК «УСГ» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2019 у справі №910/18954/17, спільний розгляд апеляційних скарг призначено на 12.06.2019, встановлено учасникам судового процесу строк для подання відзивів на апеляційні скарги.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просив залишити апеляційну скаргу ПАТ «СК «УСГ» без задоволення.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги відповідача, позивач вказував на необґрунтованість тверджень апелянта, оскільки оскаржувана мотивувальна частина рішення відповідає дійсним обставинам справи, а факт настання страхового випадку - таємного викрадення частини вантажу є доведеним, підтверджується, зокрема, матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні та було беззаперечно встановлено судами всіх інстанцій, що розглядали справу; безпідставне виключення з переліку страхових випадків викрадення вантажу з автомобіля, який знаходиться неподалік від пункту розвантаження, однак юридично продовжує здійснювати перевезення, було б необґрунтованим обмеженням права страхувальника на страховий захист та зводило б нанівець економічний сенс співпраці перевізників зі страховими компаніями; застосування п. 5.2.25 договору страхування до спірних правовідносин є безпідставним, оскільки транспортний засіб ВКФ «Надежда» юридично здійснював перевезення до моменту розвантаження та прибув до пункту розвантаження з пошкодженим навісним замком, скобою дверей причепу та порушеною пломбою, якою були опечатані двері причепу вантажівки.

Відповідач також скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, надав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просив залишити апеляційну скаргу ВКФ «Надежда» без задоволення.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач вказував на те, що позивач не надав жодного доказу того, що він мав намір самостійно відшкодувати завдану шкоду і звертався з відповідною заявою до страховика (відповідача) про надання дозволу (згоди) на таке відшкодування; включаючи у договір страхування пункт 5.2.25, відповідач кожне його слово сприймав буквально; оскільки транспортний засіб прибув у пункт призначення, що не оспорювалось позивачем та підтверджується також відповіддю на адвокатський запит представника відповідача, то перевізник, а відповідно і відповідач не несе відповідальності за відсутність вантажу; твердження позивача про те, що факт таємного проникнення невідомих осіб до автомобіля підтверджується постановою слідчого Броварського відділу поліції ГУ НП в Київській області від 11.09.2017 є необґрунтованими, оскільки відповідна інформація була зазначена у постанові зі слів охоронника та водія ВКФ «Надежда», які в повній мірі у своїх письмових поясненнях спростували версію крадіжки; факт прибуття працівників поліції на місце події вже після відкриття стулок транспортного засобу, який перевозив вантаж, також підтверджується протоколом огляду місця події по кримінальному провадженню від 22.05.2017; в матеріалах справи відсутні будь-які докази, в тому числі вирок у вказаному кримінальному провадженні, якими встановлено наявність саме факту крадіжки вантажу, що перевозився позивачем.

29.05.2019 від ТОВ «ФМСД» також надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому третя особа-1 підтримує позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги ВКФ «Надежда» у повному обсязі, просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 13.03.2019 у справі № 910/18954/17 та прийняте нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Підтримуючи вимоги апеляційної скарги позивача, третя особа-1 вказувала на те, що ТОВ «ФМСД» не було стороною договору страхування, а сам договір не містить положень, які б надавали право ТОВ «ФМСД» самостійно звертатися до страховика з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, а отже, положення ч. 4 ст. 636 ЦК України на спірні правовідносини не поширюються; саме ВКФ «Надежда» укладала договір страхування, сплачувала страхові платежі, повідомила страховика про настання страхового випадку, підготувала необхідні документи, що підтверджують його обставини та подала заяву про страхове відшкодування, а відтак, саме позивач має право на отримання страхового відшкодування; ТОВ «ФМСД» у спірних правовідносинах не є управненою стороною, що замінює страхувальника, а виконує виключно формальну функцію отримувача коштів в рахунок відшкодування завданих збитків.

Водночас, третя особа-1 зазначила, що враховуючи наявність спору з приводу застосування положень ст. 636 ЦК України до правовідносин сторін, ТОВ «ФМСД» відмовляється від права звернення від власного імені до ПАТ «СК «УСГ» для отримання страхового відшкодування за договором страхування.

Крім того, третя особа-1 зауважила, що збитки, завдані втратою частини вантажу в процесі виконання договору перевезення на сьогоднішній день відшкодовано ПАТ «СК «УСГ» шляхом перерахування грошових коштів у розмірі 1 256 163,20 грн на банківський рахунок ТОВ «ФМСД», а господарський спір щодо відшкодування збитків, завданих власнику вантажу, вичерпано.

12.06.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення та клопотання про долучення документів щодо компенсації витрат на правову допомогу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2019 розгляд апеляційних скарг ВКФ «Надежда» та ПАТ «СК «УСГ» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2019 у справі №910/18954/17 відкладено на 28.08.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.08.2019, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, у розгляді справи №910/18954/17 оголошено перерву на 25.09.2019.

11.09.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких позивач наголосив на тому, що зі змісту договору страхування вбачається, що суб`єктом отримання страхового відшкодування є саме страхувальник, який у разі настання страхового випадку має право вимагати від страховика здійснення виплати страхового відшкодування на користь третьої особи, якій завдано збиток, що становить основний механізм отримання страхового відшкодування за договором; за умови виконання ряду вимог, що мають характер факультативних, страхувальник може вимагати здійснення страхового відшкодування на свою користь, що становить додатковий механізм отримання страхового відшкодування за договором, однак, реалізація цих вимог ускладнена необхідністю схвалення страховиком дій страхувальника щодо самостійної компенсації збитків, що за умови невизнання страховиком факту настання страхового випадку унеможливлює їх виконання; право такої вимоги обмежено необхідністю здійснення повного самостійного відшкодування страхувальником завданих збитків, що наразі не видається за можливе, а відтак, з урахуванням обставин справи подання позову на користь третьої особи є єдиним можливим засобом захисту порушеного права ВКФ «Надежда» на отримання страхового відшкодування.

У судове засідання 25.09.2019 третя особа-1 та третя особа-2 явку своїх уповноважених представників в черговий раз не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення останнім поштових відправлень.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників третіх осіб, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за їх відсутності.

У судовому засіданні представник позивача вимоги поданої ним апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю. Проти вимог апеляційної скарги відповідача заперечив, доводи на яких вона ґрунтується вважає необґрунтованими та безпідставними.

Представник відповідача вимоги поданої ним апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, проти вимог апеляційної скарги позивача заперечив.

25.09.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга позивача має бути задоволена, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.07.2015 між ВКФ «Надежда» (у тексті договору - перевізник) та ТОВ «ФМСД» (у тексті договору - замовник) було укладено договір перевезення вантажу №70681 (далі - договір перевезення, а.с. 171-175 т. 1), відповідно до якого перевізник зобов`язується автомобільним транспортом, у відповідності до заявок замовника доставити довірений йому вантаж до пунктів призначення та видати його вантажоотримувачеві, а замовник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену цим договором плату.

Перевізник зобов`язаний забезпечити схоронність вантажу, наданого для перевезення з моменту його прийняття до перевезення і до моменту передачі у пункт призначення вантажоотримувачу. Протягом перевезення перевізник несе повну матеріальну відповідальність за пошкодження або знищення вантажу (п. 1.2 договору перевезення).

25.01.2017 між ВКФ «Надежда» (у тексті договору - страхувальник) та ПАТ «СК «УСГ» (у тексті договору - страховик) було укладено договір добровільного страхування вантажів №24-2111-17-00001 (далі - договір страхування, а.с. 15-20 т. 1).

Відповідно до п. 1.1 договору страхування предметом даного договору є майнові інтереси, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної страхувальником або іншою особою майну третіх осіб, включаючи власників вантажу та багажу, під час експлуатації будь-якого виду транспортного засобу та здійснення перевезень чи транспортного експедирування вантажу.

Згідно з п. 4.1 договору страхування страховий випадок - це раптова, непередбачувана і ненавмисна для страхувальника та потерпілої особи подія, яка відбулась в процесі перевезення (експедирування) вантажу страхувальником у строк дії цього договору та на території страхування, яка зазначена в п. 1.4 частини 1 цього договору, і з настанням якої виникає зобов`язання страховика здійснити виплату страхового відшкодування.

У відповідності до п.п. 4.2.1.2 договору страхування страховим випадком вважається, зокрема, відповідальність за знищення (втрату) та/або пошкодження вантажу, що є обов`язком особи, відповідальної за вантаж, щодо відшкодування завданого нею збитку через власні дії або бездіяльність, який виник внаслідок таємного викрадення частини або всього вантажу під час зупинки або стоянки транспортного засобу.

Загальна страхова сума за договором страхування сторонами визначена у розмірі 10 000 000,00 грн (п. 1.2.1 договору страхування).

Згідно з п. 8.9 договору страхування останній розповсюджується лише на ті страхові випадки, які відповідають наступним умовам у часі: фактичне перевезення (експедирування) вантажу та подія, наслідки якої можуть призвести до виникнення відповідальності страховика, відбулися в строк дії цього договору, перша письмова претензія надійшла до страхувальника у строк дії цього договору.

Відповідно до розділу 11 договору страхування виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком при настанні страхового випадку, передбаченого умовами договору, на підставі письмової заяви страхувальника про настання страхового випадку та інших документів, передбачених вказаним розділом.

Строк дії договору встановлений з 00 год. 00 хв. 15.02.2017 і діє до 24 год. 00 хв. 14.02.2018 (п. 1.8 договору страхування).

У Додатку №1 до договору страхування визначено список транспортних засобів, в якому, зокрема, зазначено тягач сідловий марки «SCANIA», модель 144 G, державний номер НОМЕР_1 .

З матеріалів справи вбачається, що 20.05.2017 ТОВ «ФМСД» за накладною № та згідно з подорожнім листом № 416 від 20.05.2017 передало ВКФ «Надежда» тютюнові вироби (сигарети) у кількості 1 100 коробів на загальну суму 11 893 644,00 грн для їх перевезення автомобілем «SCANIA 144 G», д.н.з. НОМЕР_1 , причіп/напівпричіп KOGEL НОМЕР_2, з пункту навантаження: Харківська область, Польовий в`їзд, селище Докучаєвське, 1 до пункту розвантаження: Київська обл., м. Бровари, Об`їздна дорога, 68 (а.с. 151-154, т. 1).

Як встановлено місцевим господарським судом, 21.05.2017 під час розвантаження автомобіля на складі вантажоодержувача - ТОВ «Нова Пошта Логістік» (м. Бровари, Об`їздна дорога, 68) було виявлено нестачу 3 палет вантажу (120 коробів сигарет). Вказаний факт був зафіксований комісією у складі водія автомобіля перевізника та комірника вантажоодержувача, у присутності охоронника вантажу перевізника в акті приймання продукції по кількості та якості №00/179 від 21.05.2017 (а.с. 77-78, т. 1).

В подальшому власник втраченого вантажу - ТОВ «ФМСД» звернувся до ВКФ «Надежда» з претензіями № 141 від 16.06.2017 та № 151 від 10.07.2017, у яких вимагав сплатити вартість 120 коробок втраченого вантажу у загальній сумі 1 266 163,20 грн (а.с. 22-23, т. 1).

У свою чергу, 22.05.2017 ВКФ «Надежда» звернулося до ПАТ «СК «УСГ» із заявою про настання страхового випадку та про виплату страхового відшкодування (а.с. 75, т. 1).

Розглянувши заяву страхувальника, а також подані з нею документи, відповідач прийняв рішення про відмову позивачеві у виплаті страхового відшкодування, про що повідомив останнього листом вих. №03/3348 від 30.06.2017, зазначаючи про те, що заявлена подія (викрадення вантажу) сталась без будь-яких пошкоджень автомобіля, без спрацювання охоронної сигналізації та при наявності справної пломби, а тому у відповідності до п. 4.2.1 та п. 5.2.25 договору страхування така подія не відноситься до страхових випадків, у зв`язку з чим відсутні підстави для виплати страхового відшкодування (а.с. 27, т. 1).

Посилаючись на те, що в установлений строк з дня повідомлення про настання страхового випадку та надання всіх передбачених договором страхування документів відповідач не виплатив належне за договором страхове відшкодування, позивач на підставі ст.ст. 980, 990, 993 ЦК України, ст.ст. 25, 27 Закону України «Про страхування» звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача на користь третьої особи-1 страхового відшкодування у розмірі 1 256 163,20 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи вимоги чинного законодавства, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Відносини в сфері страхування врегульовано Цивільним Кодексом України (глава 67 «Страхування») та Законами України, серед яких базовим є Закон України «Про страхування».

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами у даній справі, колегія суддів зазначає, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором страхування, за яким згідно з ч. 1 ст. 354 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 979 ЦК України та ч. 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 982 ЦК України, істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Отже, початок дії договору співпадає з початком строку, узгодженого сторонами для його дії.

При цьому, загальними положеннями ЦК України про договір, зокрема, ч. 2 ст. 631 передбачено, що договір набирає чинності з моменту його укладення, тоді як спеціальна норма ст. 983 ЦК України пов`язує момент набрання чинності договором страхування з моментом внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

Відтак, страховик та страхувальник при укладенні договору страхування вправі визначити момент набрання ним чинності інший, ніж з моменту внесення першого страхового платежу, що відповідатиме принципу свободи цивільно-правового договору, передбаченого ст. 627 ЦК України, в тому числі визначити, що договір набирає чинності з моменту його укладення.

Тобто, момент укладення договору може не збігатися з моментом набрання ним чинності. При цьому юридичне значення має той факт, що коли договір страхування укладено, але перший платіж не внесено (тобто договір не набрав чинності), страховик не зобов`язаний здійснювати страхову виплату, навіть якщо страховий випадок відбувся.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони договору страхування у добровільному порядку визначили момент набрання ним чинності не раніше дня, наступного за днем надходження страхової премії (або першої її частини) в повному розмірі на поточний рахунок або в касу страховика чи його повіреного (п. 8.2 договору страхування).

Загальний розмір страхової премії складає 50 350, 00 грн (п. 1.6 договору страхування).

Пунктом 1.7 договору передбачена сплата страхової премії чотирма рівними частинами (по 12 587,50 грн) та визначені дати їх внесення. Так, перший платіж частини страхової премії визначений до 14.02.2017 (включно), другий - 14.05.2017 (включно), третій - 14.08.2017 (включно) та четвертий - 14.11.2017 (включно).

На виконання вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 13.11.2018 у справі №910/18954/17, які в силу ч. 1 ст. 316 ГПК України є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, колегією суддів встановлено, що позивачем у відповідності до п.п. 1.6, 1.7 договору страхування була сплачена страхова премія у встановленому розмірі та у визначений строк, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями про сплату страхових платежів за договором страхування (а.с. 37-40, т. 3).

Крім того, вказане визнається обома сторонами у справі, а також підтверджується листом-відповіддю ПАТ «СК «УСГ» вих. №03/7131 від 30.11.2018 на здійснений під час нового розгляду справи адвокатом позивача запит, в якому відповідач підтверджує, що позивач своєчасно та в належному розмірі сплачував суми страхових премій за договором страхування, а сам договір був чинним станом на 20.05.2017 (а.с. 36, т. 3).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про виникнення між сторонами договірних правовідносин за договором добровільного страхування цивільної відповідальності перевізника (експедитора) № 24-2111-17-00001 від 25.01.2017, який набрав чинності та був дійсним станом на момент виникнення події, що була заявлена позивачем, як страховий випадок.

При цьому, за приписами ст. 354 ГК України, ст. 16 Закону України «Про страхування» договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

Правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування (ст. 17 Закону України «Про страхування»).

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та передаючи справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 13.11.2018 зауважив, що вирішуючи спір у даній справі, господарські суди посилались на Правила добровільного страхування відповідальності перед третіми особами (крім цивільної відповідальності власників наземного, повітряного, водного транспорту (включаючи відповідальність перевізника)) ПАТ «СК «УСГ», зареєстрованих Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України за № 1550767 від 26.08.2005. Разом з цим, зі змісту договору страхування вбачається, що останній укладався відповідно до Правил добровільного страхування відповідальності перед третіми особами № 1261810 від 22.06.2006. При цьому, в матеріалах справи відсутні вищезазначені Правила, що в свою чергу унеможливлює перевірити обґрунтованість висновків господарських судів в спірних правовідносинах.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, під час нового розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що спірні правовідносини між сторонами врегульовані Правилами добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (включаючи відповідальність перевізника), затвердженими головою правління ЗАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» від 06.06.2006, зареєстрованими Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України за № 1261810 від 22.06.2006.

Разом з тим, колегією суддів враховано доводи позивача в цій частині та встановлено, що Правила добровільного страхування відповідальності перед третіми особами №1261810 від 22.06.2006, на які міститься посилання у договорі страхування, відсутні на офіційному веб-сайті відповідача та сторонами їх ані суду першої інстанції, ані апеляційному господарському суду не надано.

Водночас, за №1261810 від 22.06.2006 зареєстровані саме Правила добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (включаючи відповідальність перевізника), які на переконання колегії суддів, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки даними правилами визначається порядок та умови добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховиком, який надає страховий захист майновим інтересам страхувальника від збитків, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, заподіяної третім особам внаслідок настання страхового випадку, яким відповідно п. 1.9 Правил визначено подію, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу страхувальника і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність страхувальника або застрахованої особи.

Отже, Правила, зареєстровані за №1261810 від 22.06.2006 підлягають застосуванню до договорів страхування, предметом яких є захист майнових інтересів страхувальників саме на випадок дорожньо-транспортної пригоди, тобто майнових інтересів, пов`язаних з експлуатацією транспортного засобу як джерела підвищеної небезпеки, що не пов`язано зі страхуванням майнової відповідальності перевізника як суб`єкта господарювання на випадок невиконання своїх зобов`язань за договором.

Як вбачається з умов укладеного між сторонами договору страхування (п. 3.1) його предметом є страхування майнових інтересів, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язаних з: відшкодуванням шкоди, заподіяної страхувальником або іншою особою, цивільна відповідальність якої застрахована, життю, здоров`ю, працездатності, майну третіх осіб, включаючи власників вантажу та багажу (вантажобагажу) під час експлуатації будь-якого виду транспортного засобу та здійснення перевезень чи транспортного експедирування вантажу; відшкодування додаткових витрат страхувальника, що виникають внаслідок настання страхового випадку.

З огляду на предмет вказаного договору страхування, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин Правил добровільного страхування відповідальності перед третіми особами (крім цивільної відповідальності власників наземного, повітряного, водного транспорту (включаючи відповідальність перевізника)) ПАТ «СК «УСГ», зареєстрованих Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України за № 1550767 від 26.08.2005.

Так, відповідно до п.п. 2.1, 2.2 Правил, зареєстрованих за №1550767 від 26.08.2005, на умовах цих Правил страховик укладає зі страхувальниками договори страхування відповідальності за шкоду, завдану третій особі страхувальником або особами, за яких страхувальник відповідно до чинного законодавства України несе відповідальність. Ці Правила регулюють загальні умови та порядок здійснення страховиком страхування відповідальності перед третіми особами.

Об`єктом страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з його обов`язком відшкодувати шкоду завдану життю, здоров`ю, майну третіх осіб страхувальником (п. 3.1 Правил, зареєстрованих за №1550767 від 26.08.2005).

Відповідно до п.п. 4.1 - 4.3.2 Правил, зареєстрованих за № 1550767 від 26.08.2005, страховим ризиком згідно цих Правил є ризик завдання шкоди третім особам внаслідок діяльності страхувальника, а страховим випадком є настання відповідальності страхувальника за шкоду, завдану третім особам внаслідок діяльності страхувальника. При цьому страховий випадок вважається таким, що настав, якщо відповідальність страхувальника за шкоду, завдану третім особам визнано судом або визнано страховиком, страхувальником та третьою особою за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

У пункті 4.2.1.2 договору страхування сторони передбачили обов`язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування внаслідок таємного викрадення частини або всього вантажу під час зупинки або стоянки транспортного засобу.

Згідно з п. 9.4.4 договору страхування страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити відшкодування третім особам в розмірах і в строки, визначені умовами цього договору.

Страховик протягом 15 робочих днів з дати отримання від страхувальника всіх необхідних документів, передбачених розділом 11 цього договору, приймає рішення (складає страховий акт) про виплату страхового відшкодування (або відмову у виплаті), про що протягом 10 робочих днів письмово повідомляє страхувальника з обґрунтуванням причин (п. 12.5 договору страхування).

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися у встановлений строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Матеріалами справи підтверджується факт настання страхового випадку - таємне викрадення 120 коробок тютюнових виробів, які належать ТОВ «ФМСД» з причепу вантажівки марки «SCANIA 144 G», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить перевізнику - ВКФ «Надежда».

Вказані обставини були перевірені слідчим Броварського відділу поліції ГУ НП в Київській області Крепковим Д.В., яким відкрито кримінальне провадження № 0001887 від 22.05.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України (таємне викрадення чужого майна), що підтверджується витягом з вказаного кримінального провадження (а.с. 25, т. 1).

Суд апеляційної інстанції відхиляє твердження відповідача про те, що подія, яка сталась 21.05.2017 із вантажем ТОВ «ФМСД» не відноситься до страхового випадку, оскільки у даному випадку, на його думку, підлягає застосуванню п. 5.2.25 договору страхування, яким передбачено, що не підлягають відшкодуванню збитки (витрати), якщо вони відбулися внаслідок або під час недостачі вантажу, який прибув у пункт призначення в справному транспортному засобі/вагоні/контейнері, без слідів проникнення та з непорушеною пломбою/замком/печаткою вантажовідправника.

При цьому, колегією суддів враховано, що в матеріалах справи містяться копії частини матеріалів досудового розслідування, зокрема, постанова слідчого Броварського відділу поліції ГУ НП в Київській області Крепкова Д.В., винесена за клопотанням директора ВКФ «Надежда», про надання відомостей щодо досудового розслідування кримінального провадження за №0001887 (а.с. 28-29, т. 1).

Згідно з вказаною постановою досудовим розслідуванням встановлено, що 21.05.2017 приблизно у нічний час доби за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Кільцева, 68 , невстановлена особа, шляхом пошкодження навісного замку та скоби дверей, таємно проникла до причепу вантажівки марки «SCANIA 144 G», д.н.з. НОМЕР_1 , звідки викрала 120 коробів тютюнових виробів марки «Marlboro».

Доводи апеляційної скарги ПАТ «СК «УСГ» про те, що постанова слідчого Броварського відділу поліції ГУ НП в Київській області, на яку посилається суд першої інстанції, складена після відкриття транспортного засобу та фіксує інформацію зі слів охоронника та водія ВКФ «Надежда», колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що за текстом вказаної постанови ознаки таємного проникнення до причепу вантажівки марки «SCANIA», д.н.з. НОМЕР_1 , шляхом пошкодження навісного замку та скоби дверей причепу вказаного автомобіля були встановлені в ході проведення невідкладних слідчих дій на місці скоєння злочину 21.05.2017.

Посилання відповідача на відсутність в матеріалах справи вироку у кримінальному провадженні на підтвердження факту крадіжки вантажу, який перевозив позивач, колегія суддів також відхиляє, оскільки обов`язок страховика виплатити страхове відшкодування пов`язується саме з настанням страхового випадку, а не з завершенням кримінального провадження по факту крадіжки та винесенням вироку у кримінальній справі.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим господарським судом України у постанові від 21.06.2017 у справі №910/14091/16.

Отже, матеріалами вказаного досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001887 підтверджується факт таємного проникнення невідомої особи до автомобіля марки «SCANIA», д.н.з. НОМЕР_1 , саме шляхом пошкодження навісного замку, скоби дверей причепу вказаного автомобіля, а також пошкодження пломби, якою були опечатані двері причепу вантажівки.

За таких обставин, викрадення частини вантажу ТОВ «ФМСД» - 120 блоків тютюнових виробів, яке сталося 21.05.2017 за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Кільцева, 68, під час здійснення його перевезення ВКФ «Надежда» є страховим випадком, передбаченим договором страхування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ПАТ «СК «УСГ» щодо необхідності відмови у задоволенні позову у зв`язку з тим, що за умовами п. 5.2.25 договору страхування підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є недостача вантажу, який прибув у пункт призначення в справному транспортному засобі/вагоні/контейнері, без слідів проникнення та з непорушеною пломбою/замком/печаткою вантажовідправника.

Відповідно до статті 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Отже, законодавець покладає на перевізника обов`язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу. Перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, спричинених непереборною силою. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, не зумовленого непереборною силою, відповідно до частини першої статті 924 ЦК України не звільняє перевізника від відповідальності за незбереження вантажу.

При цьому, за умовами п.п. 1.1, 1.2 договору перевезення вантажу №70681 від 10.07.2015, укладеного між ТОВ «ФМСД» та ВКФ «Надежда», перевезення починається з моменту здачі вантажу перевізнику і закінчується моментом передачі вантажу вантажоотримувачеві.

Відповідно до п. 3.1.4. договору перевезення перевізник зобов`язаний забезпечити схоронність вантажу, наданого для перевезення, з моменту його прийняття до перевезення і до моменту передачі у пункті призначення вантажоотримувачеві. Протягом перевезення перевізник несе повну матеріальну відповідальність за пошкодження або знищення вантажу.

Таким чином, до моменту повного розвантаження та передачі вантажу вантажоодержувачеві ВКФ «Надежда» юридично здійснювала перевезення відповідно до договору, відповідала за схоронність вантажу, а також несла ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження вантажу, який належить замовнику.

Судом апеляційної інстанції враховано, що за змістом п. 4.1 договору страхування страховий випадок охоплюється усім періодом перевезення.

З наявної у матеріалах справи товарно-транспортної накладної № від 20.05.2017 вбачається, що вантажем, який прийнятий до перевезення є тютюнові вироби у кількості 1 110 коробів, загальною масою 13,413 тонн (а.с. 153-154, т. 1). Отже, вантаж був прийнятий перевізником у належному стані, про що свідчать підписи та печатки відповідальних осіб.

Водночас, як було зазначено вище, за актом приймання продукції за кількістю та якістю від 21.05.2017 при відкритті автомобіля перевізника була виявлена недостача продукції у кількості 120 коробів (а.с. 77-78, т. 1).

Отже, враховуючи приписи ст. 314 ГК України та ст. 924 ЦК України, саме ВКФ «Надежда» є зобов`язаною стороною у відшкодуванні збитків, заподіяних власнику вантажу - ТОВ «ФМСД».

При цьому, як правильно зазначає позивач, уклавши договір добровільного страхування цивільної відповідальності перевізника (експедитора) №24-2111-17- 00001 від 25.01.2017, своєчасно та в належному розмірі сплачуючи суми страхових премій за договором, повідомивши страховика про настання страхового випадку, підготувавши необхідні документи, що підтверджують вищевикладені обставини та подавши заяву про страхове відшкодування, ВКФ «Надежда» має обґрунтоване сподівання та законне право на те, що у разі настання страхового випадку тягар відшкодування завданих збитків буде покладено на страховика.

З матеріалів справи вбачається, що у договорі страхування (п. 9.4.4) сторони домовились, що страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування третім особам в розмірах і в строки, визначені умовами цього договору.

Як зазначив суд касаційної інстанції у постанові від 13.11.2018 у даній справі, на страхові відносини за участю вигодонабувача розповсюджуються положення ст. 636 ЦК України (договір на користь третьої особи).

Частиною 1 ст. 636 ЦК України визначено, що договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі.

Згідно зі ст. 985 ЦК України страхувальник має право укласти із страховиком договір на користь третьої особи, якій страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату у разі настання страхового випадку.

Зазначене положення також міститься у ст. 3 Закону України «Про страхування», відповідно до якої страхувальники мають право при укладанні договорів страхування інших, ніж договори особистого страхування, призначати фізичних осіб або юридичних осіб (вигодонабувачів), які можуть зазнати збитків у результаті настання страхового випадку, для отримання страхового відшкодування, а також замінювати їх до настання страхового випадку, якщо інше не передбачено договором страхування.

За приписами ч. 4 ст. 636 ЦК України, якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З вищенаведеного вбачається, що, якщо вигодонабувач відмовився від права, наданого йому на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, тоді вигодонабувач буде третьою особою у справі, якщо ж ні - належним позивачем має бути вигодонабувач.

З метою виконання вказівок суду касаційної інстанції щодо необхідності дослідження обставин відмови третьої особи від права вимоги та того, чи уповноважила третя особа позивача на звернення до суду з даним позовом, місцевим господарським судом було правильно встановлено, що позивачем не надано суду доказів відмови третьої особи-1 (вигодонабувача за спірним договором страхування) від права вимоги на страхове відшкодування або ж на уповноваження позивача на звернення в суд з даним позовом від її імені.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання позивача на видачу йому третьою особою-1 довіреності про надання йому прав, зокрема, щодо подачі позову до суду про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування за договором добровільного страхування цивільної відповідальності перевізника (експедитора) № 24-2111-17-00001 від 25.01.2017 (а.с. 113, т. 3), оскільки в силу відносин представництва права та обов`язки набуває саме довіритель, а не повірений.

Водночас, у відзиві ТОВ «ФМСД» на апеляційну скаргу ВКФ «Надежда» повідомляється, що з огляду на наявний спір з приводу застосування положень ст. 636 ЦК України до правовідносин сторін ТОВ «ФМСД» відмовляється від права звернення від власного імені до ПАТ «СК «УСГ» для отримання страхового відшкодування за договором добровільного страхування цивільної відповідальності перевізника (експедитора) № 24-2111-17-00001 від 25.01.2017 у розмірі 1 256 163,20 грн.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, у даному випадку до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме ч. 2 ст. 636 ЦК України, відповідно до якої виконання договору на користь третьої особи може вимагати, як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору.

Тобто, у даному випадку, виконання договору добровільного страхування цивільної відповідальності перевізника (експедитора) № 24-2111-17-00001 від 25.01.2017 на користь третьої особи - ТОВ «ФМСД» може вимагати як особа, яка уклала договір - ВКФ «Надежда», так і третя особа, на користь якої передбачено виконання - ТОВ «ФМСД».

Укладеним сторонами договором страхування встановлено чіткий та конкретний порядок отримання страхового відшкодування, з огляду на положення якого ВКФ «Надежда», звертаючись з позовом на користь третьої особи, захищає власне право на отримання страхового відшкодування за договором страхування.

Так, відповідно до умов п. 9.1.2 договору страхування страхувальник має право отримати страхове відшкодування при настанні страхового випадку в порядку, передбаченому розділом 12 цього договору.

Пунктом 12.9 договору страхування встановлено, що страхувальник може отримати виплату на свою користь у випадку, якщо він самостійно компенсував збитки третій особі за згодою страховика та надав письмову відмову третьої особи від позову до страхувальника.

Отже, пунктом 12.9 договору страхування визначено єдиний можливий договірний механізм, який передбачає обмежену можливість отримання страхового відшкодування безпосередньо страхувальником та містить дві обов`язкові умови його реалізації:

1) отримання письмової згоди страховика щодо здійснення відшкодування завданих збитків;

2) самостійне здійснення відшкодування завданих збитків страхувальником у повному обсязі з наданням належним чином оформленої відмови третьої особи від позову (претензії) до страхувальника.

Водночас, як було вказано вище, пунктом 9.4.4 договору встановлено, що страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування третім особам в розмірах і в строки, визначені умовами цього договору.

Відтак, зі змісту договору страхування вбачається, що суб`єктом отримання страхового відшкодування є саме страхувальник, який у разі настання страхового випадку має право вимагати від страховика здійснення виплати страхового відшкодування на користь третьої особи, якій завдано збиток, що становить основний механізм отримання страхового відшкодування за договором.

При цьому, за умови виконання ряду вимог, що мають характер факультативних, страхувальник може вимагати здійснення страхового відшкодування на свою користь, що становить додатковий механізм отримання страхового відшкодування за договором.

Однак, як правильно зазначає позивач, реалізація цих вимог ускладнена необхідністю схвалення страховиком дій страхувальника щодо самостійної компенсації збитків, що за умови невизнання страховиком факту настання страхового випадку унеможливлює їх виконання.

Крім того, право такої вимоги обмежено необхідністю здійснення повного самостійного відшкодування страхувальником завданих збитків третій особі, що, за твердженням позивача, наразі здійснити неможливо.

Також колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 11.1.1 договору страхування виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком при настанні страхових випадків, передбачених цим договором, на підставі, зокрема, письмової заяви страхувальника про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування за формою, встановленою страховиком.

Разом з тим, договір страхування не містить положень, які б надавали право третім особам самостійно звертатися до страховика з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

З огляду на наведені приписи законодавства, з урахуванням умов договору щодо виплати страхового відшкодування особі, якій страхувальником було спричинено майнову шкоду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач має право вимагати від відповідача виконання взятого ним за умовами договору зобов`язання зі сплати страхового відшкодування особі, якій страхувальником було спричинено шкоду, а відповідач зобов`язаний його виконати у спосіб, зазначений у позові, оскільки такий спосіб було передбачено умовами взятого відповідачем зобов`язання.

При цьому, колегією суддів враховано, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

З урахуванням обставин справи, зокрема, умов договору страхування (п.п. 9.1.2, 9.4.4, 12.9) та за відсутності у позивача можливостей для самостійної компенсації збитків третій особі-1, а також з огляду на відсутність права третіх осіб за договором самостійно звертатися до страховика щодо виплати коштів та беручи до уваги заявлену ТОВ «ФМСД» відмову від права звернення від власного імені до ПАТ «СК «УСГ» для отримання страхового відшкодування, на переконання колегії судів, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не суперечить чинному законодавству та є єдиним ефективним засобом захисту порушеного права ВКФ «Надежда» на отримання страхового відшкодування за умовами договору страхування.

Аналогічна правова позиція щодо можливості подання позову на користь третьої особи у разі, якщо такий механізм страхового відшкодування визначено змістом прийнятого страховиком зобов`язання, викладена у постанові Вищого господарського суду України від 18.12.2013 у справі № 910/2578/13.

Згідно з ч. 16 ст. 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Відповідно до п. 2.2 договору страхування страхове відшкодування - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору при настанні страхового випадку.

За умовами п. 12.2 договору страхування загальний розмір страхового відшкодування визначається, виходячи з розміру шкоди, яку завдано третій особі, з урахуванням чинного законодавства України та міжнародних актів, конвенцій, угод, тощо (пп. 12.2.1); загального ліміту відповідальності та сублімітів відповідальності страховика щодо виплати страхових відшкодувань за цим договором (за вирахуванням виплат страхового відшкодування за попередніми страховими випадками) (пп. 12.2.2); виду та розміру франшизи (франшиз), встановленої цим договором (пп. 12.2.3); несплачених частин страхової премії по договору (пп. 12.2.4); розміру збитків, відшкодованих за страховим випадком іншою страховою організацією або причетною особою.

Виходячи з того, що вартість однієї тисячі сигарет FA053971.04 Marlboro (Red FWD) відповідно до накладної ТОВ «ФМСД» № від 17.04.2017 складає 1 055,136 грн, кількість сигарет в одному коробі - 10 тис., відтак, вартість одного коробу становить 10 551,36 грн, а вартість втрачених 120 коробів сигарет Marlboro (Red FWD) - 1 266 163,20 грн.

При цьому, як правильно враховано позивачем, договором страхування була встановлена спеціальна франшиза щодо подій з майном підвищеного ризику, зазначеного в п. 2.2 частини 2 цього договору, до якого, зокрема, відносяться тютюнові вироби, у сумі 10 000,00 грн (п. 1.9.1), у зв`язку з чим відповідач повинен сплатити третій особі-1 суму страхового відшкодування, яка становить 1 256 163,20 грн.

Колегія суддів бере до уваги, що умовами п. 6.4.1. договору страхування визначено обмеження відповідальності перевізника перед третіми особами, яка передбачена Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, до Протоколу якої Україна приєдналась 16.10.2012, а не розмір страхового відшкодування, яке страховик зобов`язаний сплатити внаслідок настання страхового випадку, як помилково вказує відповідач у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до пункту 1 статті 1 розділу 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (КДПВ), до якої Україна приєдналась 01.08.2006, ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Таким чином, обмеження відповідальності перевізника під час здійснення внутрішніх перевезень на території України визначені нормами законодавства України.

Пунктом 136 Статуту автомобільного транспорту УРСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР № 401 від 27.06.1969 встановлено, що автотранспортні підприємства або організації відшкодовують збитки, заподіяні при перевезенні вантажів, зокрема, в розмірі дійсної вартості втраченого або невистачаючого вантажу.

При цьому, пункт 12.4.1 договору страхування (розділ 12 визначення порядку і умов виплати страхового відшкодування) встановлює обмеження виплати страхового відшкодування лише розміром субліміту, вказаного у п.п. 1.2.2, 1.2.4 договору.

Зазначений розмір субліміту був врахований позивачем при розрахунку суми страхового відшкодування, яка підлягає виплаті третій особі, що спростовує доводи відповідача про те, що стягнення суми страхового відшкодування в сумі 1 256 163,20 грн є неправомірним та у відповідності до п. 6.4.1.3. договору його розмір повинен дорівнювати 440 182,25 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем доведено суду належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також наявність у нього порушеного відповідачем права на отримання страхового відшкодування за договором добровільного страхування цивільної відповідальності перевізника (експедитора) № 24-2111-17-00001 від 25.01.2017 у розмірі 1 256 163,2 грн, яке не виплачується страховиком на користь третьої особи, якій завдано шкоди (ТОВ «ФМСД»), не зважаючи на доведений факт настання страхового випадку.

З огляду на викладене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з ПАТ «СК «УСГ» на користь ТОВ «ФМСД» страхового відшкодування у розмірі 1 256 163,20 грн.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача у справі, викладені в апеляційній скарзі останнього та у відзивах на скаргу позивача, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до ч. 1 ст. 277 ГПК України, є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про помилковість висновків суду першої інстанції з огляду на незастосування до спірних правовідносин приписів ч. 2 ст. 636 ЦК України та погоджених сторонами умов договору страхування, у зв`язку з чим апеляційна скарга ВКФ «Надежда» є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2019 у справі №910/18954/17 - скасуванню, з постановленням нового рішення про задоволення позову.

Разом з тим, апеляційну скаргу ПАТ «СК «УСГ» суд апеляційної інстанції визнає необґрунтованою з підстав, викладених у даній постанові, у зв`язку з чим подана відповідачем скарга задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційних скарг, у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України, у зв`язку із задоволенням позову покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2019 у справі №910/18954/17 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Виробничо-комерційної фірми «Надежда» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2019 у справі №910/18954/17 задовольнити.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2019 у справі №910/18954/17 скасувати.

4. Постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

5. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038, м. Київ, вул. Федорова Івана, буд. 32 літ. А, ідентифікаційний код 30859524) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Філіп Морріс Сейлз Енд Дистриб`юшин» (02660, м. Київ, вул. Електротехнічна, буд. 45, ідентифікаційний код 39540982) 1 256 163 (один мільйон двісті п`ятдесят шість тисяч сто шістдесят три) грн 20 коп. страхового відшкодування.

6. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038, м. Київ, вул. Федорова Івана, буд. 32 літ. А, ідентифікаційний код 30859524) на користь Виробничо-комерційної фірми «Надежда» (61125, м. Харків, вул. Орєшкова, буд. 12, ідентифікаційний код 22629098) 18 842 (вісімнадцять тисяч вісімсот сорок дві) грн 45 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, 28 263 (двадцять вісім тисяч двісті шістдесят три) грн 68 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

7. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання даної постанови.

8. Матеріали справи №910/18954/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 30.09.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук