ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
УХВАЛА

"24" вересня 2019 р. Cправа № 902/1706/13

Господарський суд Вінницької області у складі: головуючий суддя Тісецький С.С., секретар судового засідання Поцалюк Н.В., розглянувши в приміщенні суду матеріали у справі

за заявою: Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк"

до: Фізичної особи-підприємця Бойдаченко Антона Павловича

про банкрутство

представники:

ПАТ "ОТП Банк": Довгаль І.О. Гуртовий В.В., за довіреністю

ТОВ "ФК "Мереса": Лозовський В.М., за довіреністю

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа за заявою Акціонерного товариства "ОТП Банк" про банкрутство ФОП Бойдаченка А.П.

10.01.2014 року порушено провадження у справі про банкрутство ФОП Бойдаченка А.П.

10.01.2014 року судом у даній справі винесено постанову про визнання боржника - ФОП Бойдаченка А.П. банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Також, ухвалою суду від 10.02.2014 року ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Василика В.В.

13.11.2018 року до суду від ПАТ "Златобанк" надійшла заява № 1618 від 02.11.2018 року про визнання кредиторських вимог до боржника у розмірі 13 985,66 грн., з яких: 7 847,60 грн. заборгованості по сплаті пені, 1 138,06 грн. - 3% від простроченої суми заборгованості, 5 000,00 грн. штрафу.

03.12.2018 року від арбітражного керуючого Василика В.В. до суду надійшла заява про застосування позовної давності № 02-03/255 від 03.12.2018 року.

18.12.2018 року до суду від заявника надійшло заперечення № 1974 від 12.12.2018 року щодо заяви про застосування строку позовної давності, з посиланням на положення ч. 4 ст. 23 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

В подальшому, постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2019 року, зокрема, припинено виконання арбітражним керуючим Василиком В.В. повноважень ліквідатора банкрута та ліквідатором останнього призначено арбітражного керуючого Зайцева Д.С.

Ухвалою суду від 23.05.2019 року зупинено провадження у справі до перегляду Верховним Судом постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2019 року у справі № 902/1706/13 та повернення зазначеної справи до Господарського суду Вінницької області.

07.08.2019 року, під час перебування судді Тісецького С.С. у відпустці, матеріали справи повернуто до Господарського суду Вінницької області.

12.08.2019 року суддя Тісецький С.С. вийшов з відпустки.

Ухвалою суду від 12.08.2019 року, окрім іншого, поновлено провадження у справі; продовжено строк ліквідаційної процедури банкрута до 24.09.2019 року; призначено заяву ПАТ "Златобанк" № 1618 від 02.11.2018 року про визнання кредиторських вимог до боржника у справі № 902/1706/13 до розгляду на 24.09.2019 року.

В судове засідання на визначену дату з`явились представники ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ФК "Мереса". Арбітражний керуючий та інші учасники провадження у даній справі в судове засідання не з`явились.

Натомість, судом встановлено, що 24.05.2019 року до суду від арбітражного керуючого Зайцева Д.С. надійшов відзив № 2-02/037 від 20.05.2019 року на кредиторську заяву ПАТ "Златобанк", в якому ліквідатор банкрута просить застосувати позовну давність до вимог банку в розмірі 13 985,66 грн., оскільки строк позовної давності щодо вимог зі сплати штрафу та пені сплив ще 11.01.2015 року

В ході розгляду справи представники ПАТ "ОТП Банк" зазначили, що на адресу кредитора не надходила заява ПАТ "Златобанк", в зв`язку з чим на даний час, вони не можуть висловити процесуальну позицію щодо згаданих кредиторських вимог; однак, зазначили, що в разі нарахування штрафних санкцій в період процедур банкрутства, то в задоволенні таких вимог слід відмовити.

Представник ТОВ "ФК "Мереса" підтримав позицію ініціюючого кредитора та арбітражного керуючого.

Суд розглянувши заяву ПАТ "Златобанк" № 1618 від 02.11.2018 року про визнання кредиторських вимог до боржника, дослідив письмові докази надані в обґрунтування викладених у заяві вимог, заслухавши пояснення учасників справи, проаналізував норми діючого законодавства України, встановив наступне та дійшов такого висновку.

Як вбачається зі змісту заяви та доданих до неї документів, 17.09.2010 року між ПАТ "Златобанк" (банк) та ФОП Бойдаченком А.П. (позичальник) укладено кредитний договір № 120/10-KL, за умовами якого банк надає позичальнику кредитні кошти у формі кредитної лінії для поповнення обігових коштів з максимальним лімітом заборгованості в сумі 1 100 000,00 грн. Строк повернення кредитних коштів по 17.09.2012 року.

До вказаного договору, між сторонами неодноразово було укладено додаткові договори та угоди.

Так, 19.01.2011 року було укладено додатковий договір до кредитного договору №120/10-KL від 17.09.2010 року, яким, окрім іншого, п. 4.1. договору викладено у новій редакції та визначено, що за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну або часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення за кожен день прострочення та обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів.

18.05.2012 року було укладено додаткову угоду до кредитного договору № 120/10-KL від 17.09.2010 року, за якою кредитний договір викладено у новій редакції та, зокрема, визначено максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією - 1 260 000,00 грн. (п. 1.3.) та кінцеву дату повернення кредиту - не пізніше 24.05.2014 року (п. 1.4); передбачено, що за кожен випадок невиконання/неналежного виконання зобов`язань за цим договором, позичальник сплачує кредитодавцю штраф у розмірі 5 000,00 грн. (п. 4.3).

Також, 15.10.2010 року між сторонами укладено договір застави № 120/10-KL/S-1 (з подальшими договорами про внесення змін).

Як зазначено у кредиторській заяві, банк належним чином виконав свої зобов`язання за згаданим кредитним договором та надав ФОП Бойдаченку А.П. кредитні кошти, на підтвердження чого до заяви додано виписки по рахунку.

Проте, боржником кредитна заборгованість погашалась несвоєчасно, у зв`язку з чим, банком нараховано пеню та штрафи за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Так, згідно розрахунку заборгованості зробленого станом на 01.10.2018 року, сума боргу становить 13 985,66 грн. та складається з: заборгованості по сплаті пені - 7 847,60 грн., 3% від простроченої суми заборгованості - 1 138,06 грн., штрафу за неналежне виконання зобов`язань - 5 000,00 грн.

При цьому, згідно доданого до заяви розрахунку, заборгованість по сплаті пені в розмірі 7 847,60 грн. складається з: 5 641,02 грн. пені за прострочену заборгованість за основним боргом, нарахованої за період з 02.11.2012 року по 11.01.2014 року; 2 206,58 грн. пені за прострочену заборгованість за відсотками нарахованої за період з 08.08.2012 року по 11.01.2014 року. Розрахунок штрафу за порушення грошового зобов`язання у вигляді 3 % становить 1 138,06 грн. та нараховано за період з 02.11.2012 року по 11.01.2014 року.

Посилаючись на наведене, заявник просить визнати кредиторські вимоги до боржника на загальну суму 13 985,66 грн.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

В силу ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

В силу ч. 1, ч. 2 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 79 ГПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, "Руїз Торіха проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя).

Відповідно до абз. 1 п. 1 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство.

Особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі (ч.4 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом.).

При цьому, розглядаючи згадану кредиторську заяву судом враховано наступні положення закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Так, як зазначено вище, заявник звернувся до суду з кредиторською заявою 13.11.2018 року (заяву здано на відправку до органу поштового зв`язку 09.11.2018 року) з вимогами до боржника в сумі 13 985,66 грн. та яка складається з: заборгованості по сплаті пені - 7 847,60 грн. (5 641,02 грн. пені за прострочену заборгованість за основним боргом, нарахованої за період з 02.11.2012 року по 11.01.2014 року; 2 206,58 грн. пені за прострочену заборгованість за відсотками нарахованої за період з 08.08.2012 року по 11.01.2014 року), 3% від простроченої суми заборгованості - 1 138,06 грн. (нараховано за період з 02.11.2012 року по 11.01.2014 року) та штрафу за неналежне виконання зобов`язань - 5 000,00 грн.

Разом з тим, пред`явлення вимог до боржника щодо нарахування штрафу, пені та 3% відбулось з пропуском встановленого строку позовної давності (який сплив ще 11.01.2015 року щодо штрафу та пені; та 11.01.2017 року щодо 3%), про застосування якого зазначено у відзиві арбітражного керуючого Зайцева Д.С. на кредиторську заяву.

У відповідності до п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, враховуючи наведене вище обставини та положення закону, заява ПАТ "Златобанк" № 1618 від 02.11.2018 року про визнання кредиторських вимог до боржника у розмірі 13 985,66 грн., задоволенню не підлягає.

При цьому, судом не приймаються заперечення кредитора на заяву про застосування строку позовної давності, оскільки положення ч. 4 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", на які посилається заявник, стосуються черговості погашення вимог кредиторів, які заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, а не строку позовної давності в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, як то передбачено ст. 256 ЦК України.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання заяви про визнання кредитором покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 90, 91 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"; ст.ст. 2, 3, 18, 129, 234, 235 ГПК України суд, -

У Х В А Л И В :

1. Відмовити в задоволенні заяви ПАТ "Златобанк" № 1618 від 02.11.2018 року про визнання кредиторських вимог до боржника у розмірі 13 985,66 грн. у справі №902/1706/13.

2. Копію ухвали направити згідно переліку рекомендованим листом.

Згідно ч.1 ст. 235 ГПК України, ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені ст.ст. 254-256, пп. 17.5 п. 17 ч. 1 перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Тісецький С.С.

Віддрук. прим.:

1 - до справи;

2,3 - АТ "ОТП Банк", 01033, м. Київ, вул. Жилянська, 43; представнику АТ "ОТП Банк" - Довгалю І.О., 21009, м. Вінниця, вул. Київська, 38-а;

4 - ФОП Бойдаченко А.П. - АДРЕСА_1 ;

5 - Виконавчому комітету Вінницької міської ради, 21100, м. Вінниця, вул. Соборна, 59;

6 - ТОВ "Баядера Логістик", вул. Є. Харченка, 42, м. Київ, 02088;

7 - ПАТ "Златобанк", вул. Прорізна, 8, м. Київ, 01601.

8 - Арбітражному керуючому Зайцеву Д.С., АДРЕСА_2;

9 - ТОВ "Фінансова компанія "Мереса" , вул. Предславинська, 12, офіс 195, м. Київ, 03150