ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2019 р. Справа№ 910/13309/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Дідиченко М.А.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представника згідно з протоколом судового засідання від 23.09.2019

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант»

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 (повне рішення складено 14.03.2019)

у справі №910/13309/18 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Національного банку України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М»

Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант»

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2

про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У жовтні 2018 року Національний банк України (далі - НБУ) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» (далі - ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» (далі - ТОВ «Колекторська компанія «Гарант») про визнання недійсним договору № 024 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладеного між відповідачами за кредитним договором № 27/10-997П від 31.07.2008 та просив зобов`язати відповідача 1 повернути відповідачу 2 документи, отримані згідно договору № 024 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладеного між відповідачами за кредитним договором № 27/10-997П від 31.07.2008.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору та зобов`язання повернути документи обґрунтовані тим, що ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М», якому було передано в управління згідно договору управління майнові права за кредитними договорами, було реалізовано право вимоги за кредитним договором № 27/10-997П від 31.07.2008 за ціною нижчою, ніж оціночна ринкова вартість, та ніж погоджена НБУ. Також оскаржуваний договір укладено з порушенням законодавства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2018 залучено до участі у справі ОСОБА_1 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір від 30.09.2015 № 024 про відступлення права вимоги (цесії), укладений між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» за кредитним договором від 31.07.2008 № 27/10-997П. Зобов`язано ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» повернути ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» документи, отримані згідно договору від 30.09.2015 № 024 про відступлення права вимоги (цесії), укладеного між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» за кредитним договором від 31.07.2008 № 27/10-997П. Вирішено питання судових витрат.

Рішення обґрунтовано тим, що положення законодавства та умови договору управління передбачаються, що відчуження прав могло бути здійснено виключно на умовах, погоджених позивачем рішеннями НБУ № 255 та № 414, а саме, при укладанні договору цесії, з урахуванням можливої уцінки, визначеної Положенням, ціна реалізації не могла бути нижчою, ніж гранична вартість ціни продажу активів, визначена в рішеннях Національного банку.

Однак, погодження уцінки спірних активів на 30% від ринкової ціни, визначеної ТОВ «Приват-Консалтинг» у звіті та здійснення продажу активів окремо по кожному кредитному договору, рішення НБУ № 255, 414 не містять, докази надання позивачем відповідного погодження також відсутні.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що вчинення відповідачем-1 оспорюваного договору щодо відчуження прав за кредитним договором від 31.07.2008 № 27/10-997П окремо та за нижчою ціною, ніж визначено у звіті від 31.03.2015, здійснено з перевищенням своїх повноважень у порушення положень ст. 1037 Цивільного кодексу України та п. 4.1 договору управління та всупереч рішенням НБУ № 255 та № 414, що свідчить про недодержання при укладенні договору відступлення встановлених ст. 203 Цивільного кодексу України вимог, а тому є підставою для визнання його недійсним у силу приписів ст. 215 Цивільного кодексу України.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У квітні 2019 року ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Також скаржник просив стягнути з НБУ судові витрати.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019. Призначено до розгляду апеляційну скаргу у судовому засіданні.

Справа розглядалася різними складами суду. Розгляд апеляційної скарги ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» відкладався. Зокрема, ухвалою суду апеляційної інстанції від 01.07.2019 розгляд справи відкладено на 31.07.2019, а 31.07.2019 розгляд справи відкладено до 08.08.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2019 за клопотанням позивача було залучено до участі у справі ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача та відкладено розгляд справи до 23.09.2019.

23.09.2019 у судове засідання з`явився представник НБУ. Представники скаржника, відповідача 1 та третіх осіб в судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином в порядку, передбаченому ст. 120, 242 ГПК України. Так, ОСОБА_1 та ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» отримали поштову кореспонденцію 16.08.2019 та 20.08.2019, відповідно, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. Поштова кореспонденція надіслана на адресу третьої особи - ОСОБА_2 повернулася до суду з відміткою: «за закінченням терміну зберігання», направлена за іншою адресою не повернулася, а за наявною на офіційному веб-сайті Укрпошти інформацією не вручено з відміткою: інші причини». Поштова кореспонденція (копія ухвали суду від 08.08.2019) надіслана на адресу скаржника повернулася до суду з відміткою: «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення». При цьому, суд апеляційної інстанції враховує те, що попередню поштову кореспонденцію, надіслану за тією ж адресою, яка відповідає інформації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, скаржник отримував, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. Також представник скаржника приймав участь в судових засіданнях, що свідчить про обізнаність про апеляційне провадження, ініціатором якого він і є. Місцезнаходження юридичної особи при здійсненні державної реєстрації, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», вноситься до відомостей про цю юридичну особу. Зі змісту ч. 4 ст. 17 вказаного Закону вбачається, що державній реєстрації підлягають і зміни до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, тобто і зміна місцезнаходження, про що юридична особа має звернутись із відповідною заявою. Не вживши заходів для внесення до Єдиного державного реєстру відомостей про зміну свого місцезнаходження (в разі такої зміни), юридична особа повинна передбачити або свідомо допускати можливість настання певних негативних наслідків (зокрема неотримання поштової кореспонденції). Жодних заяв від скаржника про зміну адреси, направлення кореспонденції за іншою адресою, до суду апеляційної інстанції не надходило. Згідно зі ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Тобто надіслання судом процесуальних документів на адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у разі відсутності повідомлення особою іншої адреси для направлення поштової кореспонденції, є належним виконанням приписів процесуального закону щодо надсилання судових рішень учасникам справи. (Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.09.2018 по справі 911/3309/17).

Зважаючи на те, що повідомлення учасників справи здійснювалося за наявними у суду адресами (юридичні особи за адресами зазначеними в Єдиному державному реєстрі), а також враховуючи обмеженість строку апеляційного провадження, з метою дотримання розумних строків розгляду скарги, суд визнав за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні.

Також 08.08.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від НБУ надійшло клопотання про витребування доказів (кредитного договору № 27/10-997П від 31.07.2008), яке представник банку в судовому засіданні 23.09.2019 просив залишити без розгляду з огляду на не актуальність такої дії. А тому суд апеляційної інстанції залишив таке клопотання без розгляду. Також представник позивача в судовому засіданні 23.09.2019 проти вимог апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з огляду на таке.

Скаржник зазначає, що управитель погоджував з НБУ саме порядок продажу активів, а не ціну за якою буде здійснювати їх продаж, оскільки ціна встановлена у звіті від 31.03.2015 ТОВ «Приват-Консалтинг» про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку». В той же час, у порядку продажу з яким звернувся управитель, було передбачено продаж активів проведення аукціону і у випадку не реалізації активів на першому аукціоні - уцінка активів на 30% і проведення повторного аукціону, а у випадку не реалізації і на повторному аукціоні продаж окремо кожного активу фізичним та юридичним особам за ціною останнього аукціону.

Також скаржник зазначає, що а ні договором управління, а ні Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушенням банківського законодавства не передбачено спосіб продажу, який обов`язково має застосовувати управитель та не визначено пакет документів, який має надавати управитель до НБУ для погодження продажу активів та не визначено, що НБУ має право самостійно встановлювати способи продажу активів. Зазначено, що управитель здійснює управління активами та несе за це відповідальність у вигляді відшкодування збитків.

Так, скаржник вважає, що рішенням НБУ № 414 від 05.08.2015 надано відповідачу 1 погодження на продаж 10 активів, в порядку з яким звертався управитель, а саме передбаченому главою 10 розділу VI Положення, зі стартовою ціною аукціону не нижчою 322 463.00 грн та у випадку не реалізації на перших торгах з можливістю провести повторний аукціон зі зменшенням вартості активів на 30%. А у випадку не продажу й на повторних торгах з можливістю продажу фізичним та юридичним особам за ціною останнього аукціону.

Крім того, ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» зазначає, що за результатами проведення НБУ планової перевірки, будь яких порушень процедури продажу активів, визначеної Положенням № 369 та Рішень НБУ №414 від 05.08.2015 комісією НБУ не виявлено.

Окремою підставою для відмови в позові скаржник зазначає відсутність порушеного права та охоронюваного законом інтересу позивача, а також зазначає про невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

5. Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу

24.05.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому НБУ заперечує проти вимог апеляційної скарги з огляду на таке.

Позивач зазначає, що управитель не наділений правом здійснювати відчуження активів на умовах, в порядку та за ціною не погодженою з Національним банком, а визначеною на власний розсуд. Укладенням договору управління, відповідачем 1 не було набуто безумовних прав власності на активи Нацбанку та досягнення цілей укладення такого правочину - задоволення вимог кредиторів за рахунок таких активів, відповідні права були обтяжені необхідністю погодження Національним банком дій управителя щодо відчуження (в т.ч. шляхом відступлення прав вимоги) відповідних активів. Відтак, відчуження таких прав могло бути здійснено виключно на умовах, погоджених Національним банком.

Також позивач вказує, що рішенням № 414 не було уповноважено управителя здійснювати відчуження активів за правилами глави 10 розділу VI Положення №369, в тому числі зменшувати ціну активу на 30% в порядку п. 10.10 глави 10 вказаного Положення. Натомість, у рішенні № 414 вказано главу 13 розділу VI Положення №369, в частині відчуження активів банку. Більш того, рішенням №414 визначено мінімально допустиму ціну продажу активів, яка не підлягала зменшенню, тому що така ціна є граничною вартістю активів не нижче якої погоджено здійснити відчуження.

Позивач зазначає, що посилання скаржника на наявність перевірки, рівно як і відсутність такої перевірки, не має значення для розгляду даного спору, окрім того не спростовує висновки суду першої інстанції та не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.

Стосовно відсутності порушеного права позивач зазначає, що існування незаконного правочину відчуження спірного активу, що позбавляє можливості задоволення вимог вигодонабувачів за його рахунок, безумовно свідчить про існування порушених прав і інтересів Національного банку, які підлягають судовому захисту в обраний згідно приписів чинного законодавства України спосіб шляхом визнання договору відступлення недійсним за зверненням зацікавленої особи. Обраний спосіб захисту НБУ вважає таким, що відповідає нормам права та ефективності захисту порушеного права. Посилання ж скаржника на відсутності порушеного права та невірно обраний спосіб захисту, на думку позивача, є взаємовиключними, а томі є необґрунтованими.

29.05.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача 1 надійшли пояснення (без доказів надсилання іншим учасникам), зміст яких було оголошено в судових засіданнях.

01.07.2019 від відповідача 1 надійшла заява про прийняття до уваги обставин, встановлених в судових рішеннях у справі № 910/13702/18 (за подібних обставин справи).

23.09.2019 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшли пояснення щодо практики Верховного Суду в справі з подібними обставинами.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як вірно з`ясовано судом першої інстанції, 02.12.2009 постановою правління Національного банку України № 713 «Про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» прийнято рішення з 07.12.2009 відкликати банківську ліцензію у АБ «Банк регіонального розвитку» та ініційовано процедуру ліквідації банку.

Процедура ліквідації банків здійснювалась відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Положення про застосування Національним банком заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління НБУ від 28.08.2001 № 369 (в редакціях, що діяли до 22.09.2012).

20.11.2013 між позивачем, Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» в особі ліквідатора Євсієнка І.С., (установником управління) та відповідачем 1 (управитель) був укладений договір про передавання в управління непроданих активів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. та зареєстрований за № 3960 (далі - договір управління), відповідно до якого установник управління передає в управління управителеві активи, наявні на балансі установника управління на дату укладення цього договору (активи), а управитель приймає в управління активи і зобов`язується вживати всіх необхідних заходів для задоволення вимог кредиторів установника управління (вигодонабувачі) відповідно до переліку (реєстру) вимог кредиторів за рахунок активів, перелік яких наведено в додатку 1 до цього договору. Вигодонабувачами за договором є кредитори установника управління, які на дату підписання договору внесені до переліку (реєстру) вимог кредиторів установника управління (перелік вигоднабувачів) та розрахунки з якими не проведені. Управитель є довірчим власником отриманих в управління активів. До управителя не переходить право власності на активи. Обмеження права довірчої власності управителя встановлюється цим договором і законодавством України. (п. 1.1., п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 2.4 договору управління управитель має право: володіти, користуватися і розпоряджатися активами відповідно до законодавства України та цього договору; бути процесуальним правонаступником установника управління в справах, однією із сторін (учасників) яких є установник управління, а також правонаступником у виконавчих провадженнях, однією із сторін (учасників) яких є установник управління; на отримання винагороди та відшкодування витрат, які виникли в процесі управління активами, за рахунок одержаних від управління цими активами коштів у порядку та розмірах, визначених цим договором.

Пунктами 2.5., 2.6. договору управління сторони узгодили, що позивач зобов`язується: відкрити управителеві накопичувальний рахунок для зарахування коштів, що надходять у результаті управління активами, проведення розрахунків з вигодонабувачами, а також перерахування на поточний рахунок управителя винагороди і відшкодування суми витрат відповідно до цього договору; приймати рішення щодо погодження продажу управителем активів у двотижневий термін з дня надходження до позивача відповідного звернення управителя, позивач має право: вимагати від управителя будь-яку інформацію, потрібну для здійснення контролю за виконанням умов цього договору; здійснювати контроль за діяльністю управителя щодо проведення процедури управління активами і задоволення вимог вигодо набувачів та з цією метою проводити перевірки його діяльності відповідно до нормативно-правових актів позивача.

Відповідності до п. 4.1 договору управління продаж, відступлення права вимоги, переведення боргу щодо активів, переданих в управління за цим договором, здійснюються лише за попереднім погодженням із позивачем.

У додатку № 1 до договору управління сторонами було погоджено перелік непроданих активів, що передаються в управління іншій юридичній особі, відповідно до якого визначено передачу управителю прав кредитора за кредитними договорами фізичних та юридичних осіб - боржників банку у кількості 88 договорів загальною сумою вимог у розмірі 87 731 589, 17 грн, в тому числі за кредитним договором № 27/10-997П від 31.07.2008, укладеним між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_2 .

Листом від 06.06.2014 за №06/06-2014 відповідач 1 звернувся до начальника Управління припинення діяльності банків Генерального департаменту банківського нагляду щодо надання йому попереднього погодження на продаж активів, переданих в управління за Договором управління шляхом їх самостійного продажу третім особам, за ціною не нижчою, ніж визначена у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку», складеним ТОВ «Приват-Консалтинг» станом на 14.05.2014.

Листом від 01.07.2014 № 55-013/34115 позивач повернув на доопрацювання пакет документів щодо погодження порядку продажу активів банку, наданий листом від 06.06.2014 та зазначив, що продаж активів банку, зокрема майнових прав за кредитними договорами фізичних та юридичних осіб, здійснюється у порядку, визначеному главою 10 розділу VI Положення № 369, тому відповідно до вимог пункту 10.7 глави 10 розділу VI Положення № 369 для погодження слід надати необхідні документи.

18.07.2014 відповідач 1 направив позивачу листа № 18/07-2014, в якому зазначив, що визначений главою 10 розділу VI Положення № 369 порядок продажу активів встановлює відповідні вимоги до їх продажу ліквідатором, а не управителем, у зв`язку з чим повторно просив надати попереднє погодження на відчуження активів.

Листом від 22.08.2014 за № 55-012/46775 позивач вдруге повернув на доопрацювання пакет документів щодо погодження відчуження майна та повідомив, що для погодження Комісією Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайта) платіжних систем відчуження майна активів Акціонерного банку "»Банк регіонального розвитку» управителю необхідно подати до Національного банку України документи відповідно до вимог глави 10 розділу VI Положення № 369.

Також листом від 27.08.2014 за № 40 -113/46595 «Про продаж активів банку» Національний банк України повідомив відповідача 1 про необхідність керуватись Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства № 369 та тристороннім договором про передавання в управління непроданих активів, а також зазначив, що відповідно до п. 4.1. глави 4 договору управитель здійснює продаж, відступлення права вимоги, переведення боргу щодо активів, переданих в управління за цим договором, лише за попереднім погодженням із Національним банком України.

Для погодження умов продажу відповідач 1 звертався до позивача листами від 13.11.2014 № 10/825-Д, від 27.01.2015, 19.03.2015 та від 28.04.2015.

Рішенням Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайта) платіжних систем Національного банку України від 25.05.2015 № 255 «Про відчуження ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» майна (активів) Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» вирішено:

погодити управителю відчуження майна (активів) Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку», за ціною не нижчою, ніж оціночна ринкова вартість, визначена суб`єктом оціночної діяльності станом на 31.03.2015 на загальну суму 1 639 013 грн. (без урахування ПДВ), а саме майнові права за кредитними договорами у кількості 76 одиниць згідно з переліком майна (активів), який зазначений в інформації про майно (активи) та наданий листом управителя від 27.01.2015, шляхом, проведення аукціону. У разі відсутності заяв щодо придбання майна (активів) Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» на аукціоні, управителю здійснити безпосередній продаж майна (активу) Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» фізичній або юридичній особі за ціною останнього аукціону;

відмовити у погоджені відчуження майнових прав за кредитними договорами: ОСОБА_3 договір від 05.12.2006 №27/10-7211, ОСОБА_4 договір від 15.12.2003 №27/10-7101, ОСОБА_5 договір від 01.11.2007 №27/10-912П та договір від 25.12.2007 №27/10-930А, ОСОБА_6 договір від 29.12.2006 №27/10-746А, ОСОБА_2 договір від 31.07.2008 №27/10-997П, ОСОБА_7 договір від 20.12.2005 №11/02-814-КІ, ОСОБА_8 договір від 22.06.2007 №11/03-28, ОСОБА_9 договір від 12.03.2007 №20/Б.в., ОСОБА_10 договір від 14.12.2006 №14/10-191.

Як встановлено судом першої інстанції, 10.06.2015 між відповідачем 1, як замовником, та Українською універсальною товарною біржею, як виконавцем, укладено Договір-доручення № 100 на проведення аукціону, відповідно до якого сторони зобов`язалися здійснити ділове співробітництво з використанням організаційно-правових механізмів аукціонних торгів з метою створення умов для забезпечення ефективності аукціонних торгів по продажу майна, що належить Акціонерному банку «Банк регіонального розвитку», а саме: лот №1 - майнові права на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» у кількості 76 одиниць, з початковою ціною продажу у розмірі 1 639 013 грн (без урахування ПДВ).

У газеті «Голос України» за 13.06.2015 № 104 (6108) та в газеті «Експрес об`ява» за 12.06.2015 № 22 (5079) відповідачем 1 було опубліковано оголошення про продаж на аукціоні активів банку, який відбудеться 30.06.2015 лот № 1, за стартовою ціною лоту 1 639 013 грн.

30.06.2015 Українською універсальною товарною біржею складено протокол № 1, відповідно до якого торги по лоту №1 не відбулися у зв`язку з відсутністю заяв про участь в аукціонних торгах.

У газеті «Голос України» за 03.07.2015 №117 (6121) та в газеті «Експрес об`ява» за 03.07.2015 №25 (5082) відповідачем 1 було опубліковано оголошення про проведення 20.07.2015 повторного аукціону з реалізації активів АБ «Банк регіонального розвитку» за стартовою ціною лоту 1 147 309, 10 грн.

20.07.2015 Українською універсальною товарною біржею було складено протокол №1, відповідно до якого торги по лоту №1 не відбулися у зв`язку з відсутністю заяв про участь в аукціонних торгах.

Рішенням Національного банку України від 05.08.2015 № 414 «Про відчуження ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» майна (активів) Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» погоджено наступні умови реалізації активів, що перебували в управлінні відповідача 1, а саме: погоджено управителю відчуження майна (активів) банку, за ціною не нижчою, ніж оціночна ринкова вартість визначена суб`єктом оціночної діяльності за станом на 31.03.2015 на загальну суму 322 463, 00 грн (без врахування ПДВ), а саме майнові права за кредитними договорами у кількості 10 одиниць згідно з переліком майна (активів), який зазначений в інформації про майно (активи) та наданий листом управителя від 13.11.2014, шляхом проведення аукціону; у разі відсутності заяв щодо придбання майна (активів) банку на аукціоні, управителю здійснити безпосередній продаж майна (активу) банку фізичній чи юридичній особі за ціною останнього аукціону.

30.09.2015 між відповідачем 1, як управителем, та відповідачем 2, як новим кредитором, було укладено договір № 024 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором від 31.07.2008 № 27/10-997П, згідно з яким управитель передає права кредитора шляхом відступлення права вимоги, а новий кредитор приймає всі права вимоги і стає новим кредитором за кредитним договором від 31.07.2008 № 27/10-997П, що був укладений між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_2 (позичальником), згідно з яким банк відкрив позичальнику кредитну лінію з лімітом у 260 000 доларів США.

Відповідно до п. 1.2.1 договору на день укладення даного договору розмір зобов`язань позичальника за кредитним договором складає 728 066, 77 доларів США, що є еквівалентом 15 673 489, 43 грн за офіційним курсом НБУ.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що за цим договором новий кредитор одержує право замість банку (управителя) вимагати від позичальника виконання всіх зобов`язань за кредитним договором,в тому числі, але не виключно: з повернення суми кредиту в повному обсязі; із сплати процентів в розмірі та порядку, передбаченому кредитним договором; із сплати комісії у розмірі та порядку, передбаченому кредитним договором; із сплати неустойки (штрафів, пені) у випадках, розмірі та порядку, передбаченому кредитним договором, а також виконання позичальником будь-яких інших зобов`язань за кредитним договором.

Згідно з п. 1.6 договору відступлення права вимоги за кредитним договором здійснюється на платній основі за ціною 56 000 грн. Після підписання цього договору новий кредитор протягом одного місяця перераховує управителю грошові кошти в сумі 56000 грн. на накопичувальний рахунок № НОМЕР_1 в Головному управління НБУ, МФО 321024 з посиланням в призначенні платежу на реквізити цього договору. Право вимоги до позичальника за кредитним договором виникає у нового кредитора одразу після укладення даного договору (п. 1.6.1 договору).

30.09.2015 на виконання договору № 024 сторонами було складено та підписано акт приймання-передачі до договору відступлення, відповідно до якого відповідачем 1 передано, а відповідачем 2 прийнято документи по кредитному договору від 31.07.2008 № 27/10-997П, укладеному між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» та громадянином ОСОБА_2 , а саме: оригінал кредитного договору від 31.07.2008 № 27/10-997П з усіма додатковими договорами, змінами та доповненнями; договори забезпечення, а також додаткові угоди до вказаних договорів; усі інші документи, які складають кредитну справу позичальника, отримані банком від позичальника (управителем від банку на підставі договору про передання в управління непроданих активів від 20.11.2013) відповідно до умов вказаних договорів, включаючи документи, на підставі яких банк здійснював оцінку платоспроможності позичальника; документи, що пов`язані із виконанням кредитного договору.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом розгляду є правовідносини, що виникли з договору про передавання в управління непроданих активів. Спір у справі стосується правомірності укладення договору цесії, який було вчинено в процесі реалізації договору про передавання в управління непроданих активів.

Відповідно до ч. 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтями 215 та 216 Цивільного кодексу України встановлено підстави та наслідки недійсності правочинів. Так, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Позивач, звертаючись до суду, підставою недійсності оскаржуваного правочину, зазначив те, що відчуження спірного активу згідно договору відступлення було здійснено за нижчою вартістю ніж було погоджено НБУ; фактичне відступлення відчужених за договором відступлення прав було здійснено до їх оплати.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, тобто, дії осіб, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 658 Цивільного кодексу України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Тобто, в будь-якому випадку при вчиненні правочину купівлі-продажу (одним із видів якого є відступлення права вимоги) особа, яка виступає продавцем відповідного предмету продажу, має мати необхідний для цього обсяг правоздатності.

В даному випадку вчинення оскаржуваного договору здійснено відповідачем 1 в межах реалізації повноважень управителя непроданих активів АБ «Банк регіонального розвитку» в межах процедури його ліквідації, а тому регулювання спірних правовідносин з огляду на положення ч. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» здійснюється в т.ч. приписами Глави 70 Цивільного кодексу України, Закону України «Про банки і банківську діяльність», Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою НБУ № 369 від 28.08.2001, в редакціях, що діяли до 22.09.2012 (в подальшому посилання судом на зазначені Закони здійснюється з урахуванням визначеної редакції їх положень, за якою підлягають регулюванню спірні правовідносини), та умовами договору управління.

У відповідності до ч. 11 ст. 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у разі, якщо на момент закінчення строку ліквідації залишилися непроданими активи банку і негайний продаж матиме наслідком істотну втрату їх вартості, ліквідатор передає такі активи в управління визначеній Національним банком України юридичній особі, яка зобов`язана вжити заходів щодо продовження погашення заборгованості кредиторів банку за рахунок отриманих активів.

За змістом п. 13.1, 13.9 Глави 13 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою НБУ №369 від 28.08.2001, (далі - «Положення №369») ліквідатор у разі потреби передавання активів банку, які залишаються непроданими на час закінчення процедури ліквідації банку, негайний продаж яких матиме наслідком істотну втрату їх вартості, в управління іншій юридичній особі звертається до Національного банку з відповідною пропозицією згідно зі статтею 96 Закону про банки. За результатами конкурсу між банком, Національним банком і управителем укладається тристоронній договір. Договір про передавання в управління непроданих активів від імені Національного банку підписує уповноважена посадова особа Національного банку. Договір набирає чинності з дати його підписання.

Згідно зі ст. 1029 Цивільного кодексу України за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача). Договір управління майном може засвідчувати виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно. Законом чи договором управління майном можуть бути передбачені обмеження права довірчої власності управителя.

Частиною 5 ст. 1033 Цивільного кодексу України встановлено, що управитель, якщо це визначено договором про управління майном, є довірчим власником цього майна, яким він володіє, користується і розпоряджається відповідно до закону та договору управління майном. Договір про управління майном не тягне за собою переходу права власності до управителя на майно, передане в управління.

Відповідно до ч. 2 ст. 316 Цивільного кодексу України особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

З огляду на викладені положення вбачається, що з укладенням договору управління майном (майновими правами) та переданням такого майна управителю відповідна особа набуває статусу фактичного тимчасового власника такого майна, однак з обмеженими положеннями договору та закону повноваженнями щодо володіння та розпорядження ним для досягне мети укладення відповідного правочину управління.

У відповідності до ч. 1 ст. 1037 Цивільного кодексу України управитель управляє майном відповідно до умов договору. Управитель може відчужувати майно, передане в управління, укладати щодо нього договір застави лише за згодою установника управління.

Приписами п. 13.11 Положення № 369 визначено, що управитель відповідно до укладеного тристороннього договору: відкриває в Національному банку накопичувальний рахунок у порядку, установленому нормативно-правовими актами Національного банку; набуває прав сторони (учасника) у судових справах, у якій стороною (учасником) був банк, який ліквідовано, а також прав сторони (учасника) виконавчих проваджень за участю банку; управляє активами та може відчужувати майно за погодженням з Комісією Національного банку; задовольняє вимоги кредиторів банку.

Відповідні умови передбачені п. 4.1 договору управління, згідно з яким продаж, відступлення права вимоги, переведення боргу щодо активів, переданих в управління за цим договором, здійснюються лише за попереднім погодженням із Національним банком України.

Тобто, в силу наведених приписів з укладенням договору управління ТОВ «Дельта М» не було набуто безумовних прав власності щодо спірних активів АБ «Банк регіонального розвитку» і з метою досягнення цілей укладення такого правочину - задоволення вимог кредиторів за рахунок таких активів, відповідні права були обтяжені необхідністю погодження Національним банком України дій управителя щодо відчуження (в т.ч. шляхом відступлення прав вимоги) відповідних активів. Відтак, відчуження таких прав могло бути здійснено виключно на умовах, погоджених НБУ. А тому посилання скаржника на наявність безумовних повноважень щодо вирішення питання про передані за договором активи відхиляються як необґрунтовані.

Ціна продажу активу є істотною умовою для погодження його відчуження, у зв`язку з чим відповідач 1 неодноразово звертався до позивача із листами щодо надання погодження на продаж активів за певною ціною та у визначених об`ємах.

Отже, в силу приписів ст. 1037 Цивільного кодексу України, п. 13.11 Положення № 369 та п. 4.1 договору управління правомочності управителя (ТОВ «Дельта М») щодо продажу наданих йому в управління активів (в т.ч. за спірним кредитним договором) були обмежені погодженими рішенням НБУ № 255 порядком, умовами та ціною, а саме: шляхом продажу одним лотом на аукціоні із стартовою ціною у розмірі 1 639 013, 00 грн та, виключно, у випадку якщо такий аукціон не відбудеться - шляхом безпосереднього продажу майна фізичній або юридичній особі за ціною останнього аукціону. При цьому, НБУ не було надано (погоджено) можливості зміни визначеної у рішенні ціни продажу спірного майна. А тому мотиви скаржника щодо уповноваження управителя (ТОВ «Дельта М») самостійно зменшувати вартість на 30 % без погодження НБУ визнаються судом апеляційної інстанції безпідставними. Доказів погодження НБУ такої можливості матеріали справи не містять.

При цьому, виходячи із наявних в матеріалах справи документів вбачається, що визначена ТОВ «Приват-Консалтинг» у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами АБ «Банк регіонального розвитку» від 31.03.2015, вартість майнових прав окремо за спірним кредитним договором (кредитним договором від 31.07.2008 № 27/10-997П) - предметом продажу за оскаржуваним договором відступлення, становила 78 993,00 грн. (погоджена Національним банком), тоді як за опорюваним договором відступлені активи за вартістю 56 000 грн.

Тобто, у випадку погодження НБУ можливості продажу майнових права по кожному з кредитних договорів фізичній або юридичній особі окремо, то такий продаж в частині спірного кредитного договору міг бути здійснений за ціною не нижче 78 993,00 грн.

В той же час, жодного погодження запропонованої ТОВ «Дельта М» як уцінки спірних активів на 30% від ринкової ціни, визначеної ТОВ «Приват-Консалтинг» у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами АБ «Банк регіонального розвитку» від 31.03.2015, так і продажу окремо по кожному кредитному договору, зміст рішення НБУ № 255 не містить, а в матеріалах справи відсутні докази надання НБУ відповідного погодження в подальшому чи в іншій формі. А тому посилання скаржника на погодження зменшення вартості активу на 30 % визнається судом необґрунтованими.

Отже, в силу приписів ст. 1037 Цивільного кодексу України, п. 13.11 Положення №369 та п. 4.1 договору управління та з урахуванням визначених рішенням НБУ №255 порядку, умов та ціни продажу спірних майнових прав управитель (ТОВ «Дельта М») був позбавлений будь-якої можливості вчиняти їх реалізацію (відчуження) за ціною нижче визначеної оцінювачем ТОВ «Приват-Консалтинг» у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами АБ «Банк регіонального розвитку» від 31.03.2015 та шляхом продажу окремо по кожному кредитному договору.

Посилання скаржника на те, що відповідні умови продажу майнових прав (уцінка, безпосередній продаж окремо по кожному кредитному договору) було визначено у численних зверненнях ТОВ «Дельта М» до НБУ про отримання спірного погодження і останнім не було надано чіткої відмови у можливості продажу саме в такому порядку, а приписи Глави 10 Положення №369 передбачають можливість прийняття рішення про повторний продаж активу на аукціоні, якщо актив не було продано на попередніх торгах, зі зменшенням його початкової ціни не більше ніж на 30 відсотків, без повторного погодження з НБУ, не спростовують наведених висновків суду щодо визначених у встановленому порядку правомочностей ТОВ «Дельта М» на продаж спірних активів, адже сама по собі відсутність відмови в погоджені тих чи інших умов їх відчуження не нівелює встановленого обмеження права ТОВ «Дельта М» на відчуження переданих в управління активів виключно в рамках наданого погодження, що в даному випадку реалізовано прийняттям рішення НБУ №255.

До того ж, приписи глави 10 Положення №369 врегульовують виключно повноваження ліквідатора банку і які не передбачають їх делегування з вчиненням договору управління, а не управителя активами банку, які залишаються непроданими на час закінчення процедури ліквідації банку, повноваження якого унормовано в приписах глави 13 Положення №369.

При цьому, суд звертає увагу, що визначений в положеннях глави 10 Положення №369 порядок відчуження активів банку може визначати межі здійснення погодження НБУ відповідного відчуження управителем, однак, жодним чином не встановлювати певних прав щодо розпорядження управителем переданими йому активами в частині їх відчуження, адже в силу приписів ст. 1037 Цивільного кодексу України, п. 13.11 Положення №369 та п. 4.1 договору управління такі дії здійснюються виключно в межах наданого НБУ погодження.

Відтак, посилання скаржника на те, що рішенням НБУ №255 ТОВ «Дельта М» було надано погодження на продаж активів (в т.ч. майнових прав за спірним кредитним договором) в порядку, передбаченому главою 10 Положення №369, у випадку не реалізації їх на першому аукціоні, шляхом проведення повторного аукціону із зменшення початкової ціни продажу до 30%, а у випадку не продажу на повторному аукціоні - шляхом безпосереднього продажу фізичним чи юридичним особам окремо за кожним кредитним договором за ціною останнього аукціону, тобто, зменшеною до 30%, не відповідають дійсним обставинам спірних правовідносин та ґрунтуються на невірному ототожнені врегульованих Положенням №369 повноважень ліквідатора банку та управителя нереалізованими активами банку.

З огляду на викладене вбачається, що продаж за оскаржуваним договором відступлення майнових прав АБ «Банк регіонального розвитку» за кредитним договором № 27/10-997П на користь ТОВ «Гарант» за ціною у розмірі 56 000, 00 грн було здійснено всупереч здійсненому НБУ у відповідності до приписів ст. 1037 Цивільного кодексу України, п. 13.11 Положення №369 та п. 4.1 договору управління погодженню (за іншою ціною та в іншому порядку), тобто, за відсутності необхідної правоздатності у управителя на вчинення таких дій.

За змістом ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, враховуючи встановлення судом першої інстанції недійсність договору відступлення, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, в силу приписів зазначеної норми чинного законодавства України, у ТОВ «Гарант» відсутні правові підстави володіння переданими йому ТОВ «Дельта М» документами на підтвердження спірних майнових прав, а тому вимога НБУ щодо зобов`язання ТОВ «Гарант» повернути такі документи ТОВ «Дельта М» є обґрунтованою та правомірною.

Північний апеляційний господарський суд відхиляє доводи ТОВ «Гарант» щодо відсутності порушених прав НБУ внаслідок укладення оспорюваного правочину як необґрунтований з огляду на таке.

Позивач не є стороною оспорюваного ним правочину, але виходячи зі змісту приписів ст. 15, 16, 215 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист, в тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та може виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб.

Суд апеляційної інстанції відзначає, що НБУ в розумінні ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України є іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, оскільки має обґрунтовану юридичну заінтересованість. В даному випадку, звернення позивача з позовом до суду обумовлено порушенням ТОВ «Дельта М» умов договору управління, укладеного між НБУ, ТОВ «Дельта М» та АБ «Банк регіонального розвитку», яке виразилось у порушенні прав особи, уповноваженої на здійснення контролю за діяльністю управителя, до повноваження якої, приписами глави 14 Положення № 369 та розділу 7 договору управління, віднесено право застосування заходів відповідальності до управителя за неналежне виконання покладених на нього таким договором обов`язків так і правом як вигодонабувача з метою задоволення кредиторських вимог.

Північний апеляційний господарський суд також відхиляє аргумент скаржника щодо невірного обрання позивачем способу захисту з огляду на таке.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи висновок, судам слід виходити зі змісту відповідності суб`єктивного права, за захистом якого звернувся позивач, характеру порушення і чи може обраний спосіб забезпечити поновлення порушеного права. При цьому необхідно мати на увазі, що захист суб`єктивних цивільних прав здійснюється в межах правовідносин, які виникли між сторонами.

Тобто, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Суд апеляційної інстанції враховує висновки Верховного Суду, які він послідовно надає стосовно принципу диспозитивності у господарському судочинстві (постанови Верхового Суду від 08.05.2018 у справі 922/1249/17, від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17).

Ефективність способу захисту не викликає обґрунтований сумнів з огляду на об`єктивну можливість сприяти відновленню порушеного права, а вказаний спосіб захисту за своєю суттю не є суперечливим у співвідношенні до правовідносин, які склались між сторонами.

Доводи скаржника щодо того, що проведеними позивачем перевірками не було встановлено порушень під час укладення договору відступлення, викладених висновків не спростовують, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд за таких же обставин у постановах від 08.08.2019 у справі № 910/13317/18 та від 05.09.2019 у справі № 910/13412/18.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції задоволення позову Національного банку України про визнання недійсним договору цесії та застосування наслідків такої недійсності.

Таким чином, на підставі ст. 2, 4, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі № 910/13309/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2019 у справі № 910/13309/18 - залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 30.09.2019

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

М.А. Дідиченко