ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2019 р. Справа №909/728/17

м.Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Матущака О.І.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Федорів Н.В.,

явка учасників справи:

від позивача (стягувач): Гончар В.М. (довіреність №18-0014/9212 від 18.02.2019);

від відповідача (боржник): Фатула Т.В. (ордер серії АТ №1000590 від 01.10.2019), Русин Ю.Ю. (ордер серії КС №675071 від 02.10.2019);

від третьої особи: не з`явився;

від органу ДВС: не з`явився;

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова мережа «Фаворит» за №01-26/06 від 26.06.2019

на ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 05.06.2019, суддя: Фанда О.М., м. Івано-Франківськ, повний текст ухвали складено 13.06.2019

за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова мережа «Фаворит» №01-15/05 від 15.05.2019

на дії Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т., у справі №909/728/17

за позовом (стягувач) Національного банку України, м. Київ,

до відповідача (боржник) Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова мережа «Фаворит», м. Івано-Франківськ,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива», м. Київ,

про звернення стягнення на предмет іпотеки

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст скарги боржника на дії державного виконавця.

Боржник звернувся до місцевого господарського суду зі скаргою №01-15/05 від 15.05.2019 в якій просить суд:

1)зупинити вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №58424696 від 06.05.2019;

2)визнати дії Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т., які виразилися у винесенні постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання ТОВ «Оціночка фірма «Де візу» () для участі у виконавчому провадженні №58424696 від 06.05.2019 неправомірними і скасувати цю постанову;

3)зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомити суд і заявника про виконання ухвали у десятиденний строк з дня її одержання.

Зазначену скаргу обґрунтовує тим, що:

1)державний виконавець вирішив спосіб продажу нерухомого майна інший, ніж визначений рішенням суду, що суперечить ст. 41 Закону України «Про іпотеку» та ч. 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження»;

2)державний виконавець в порушення вимог статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» не залучив, а призначив для проведення оцінки майна суб`єкта оціночної діяльності за клопотанням стягувача;

3)державний виконавець вийшов за межі наданих йому повноважень, порушивши процедуру визначення вартості майна, яка передбачена ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки призначив суб`єкта оціночної діяльності за клопотанням стягувача, тобто без дотримання принципу рівності сторін виконавчого провадження;

4)державний виконавець не попередив оцінювача про кримінальну відповідальність у порядку, який встановлений ч. 5 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження»;

5) виконавче провадження, не підвідомче Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та висловлює сумнів в об`єктивності суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Оціночна фірма «Де візу», оскільки обслуговує суб`єктів господарювання, які здійснюють свою діяльність на тимчасово окупованих територіях, а сам суб`єкт оціночної діяльності ТОВ «Оціночна фірма «Де візу» займається дослідженням кон`юнктури ринку та вивченням суспільної думки, а тому цей суб`єкт не може надавати послуги з оцінювання предметів іпотеки.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції за наслідками розгляду скарги.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 05.06.2019 відмовлено в задоволенні вищезазначеної скарги відповідача з тих мотивів, що стягувач має право заявляти клопотання про визначення вартості майна з метою реалізації іпотечного майна в силу п. 3 ч. 2 ст. 18, ч. 1 ст. 19, ч. 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження»; постановою державного виконавця від 06.05.2019 повідомлено експерта про кримінальну відповідальність та встановлено судом наявність в оцінювача необхідної кваліфікації для оцінки нерухомого майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Боржник просить скасувати ухвалу місцевого господарського суду та прийняти нове судове рішення, яким задоволити скаргу боржника №01-15/05 від 15.05.2019, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги боржника.

1)в порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 234 ГПК України судом в описовій частині ухвали не зазначено про подане ТОВ «ТМ «Фаворит» (боржник) клопотання про зупинення виконання дій у виконавчому провадженні, а також не вирішено його;

2)резолютивна частина ухвали не містить висновок про задоволення або відмову в задоволенні скарги за результатами її розгляду, що є порушенням вимог ч. 3 ст. 343 ГПК України;

3)судом першої інстанції в резолютивній частині ухвали не зазначено строк і порядок набрання нею законної сили та її оскарження;

4)місцевим господарський судом допущено до участі в розгляді справи представника стягувача, який не наділений повноваженнями представництва у відповідності до ст. 58 ГПК України. Наявність трудових відносин не надає такій особі права на представництво;

5)суд першої інстанції прийняв до розгляду заперечення стягувача, які надійшли поза процесуальними строками, не надав боржнику строк на ознайомлення з цим запереченням та надання можливості надати пояснення з цього приводу;

6)місцевий господарський суд надав оцінку доказам, які відсутні в матеріалах справи, та з`ясував обставини справи за скаргою, яка подана іншою особою, оскільки в мотивувальній частині зазначив: «з`ясувавши обставини справи, давши оцінку доказам, які долучені позивачем до скарги»;

7)судом надано оцінку постанові державного виконавця від 20.02.2019 про відкриття виконавчого провадження, яка не була предметом скарги боржника;

8)висновки суду про безпідставність скарги в частині неправомірності дій виконавця щодо призначення суб`єкта оціночної діяльності, не відповідає встановленим обставинам по справі, за змістом яких суд дійшов до висновку, що виконавець повинен був залучити, а не призначити суб`єкта оціночної діяльності;

9)суд встановив права стягувача, які боржником не заперечуються та не входять у межі скарги, предметом якої є порушення державним виконавцем процедури призначення суб`єкта оціночної діяльності та вчинення дій, не передбачених спеціальним законом;

10)боржник не заявляв у скарзі про відсутність у ТОВ «Оціночна фірма «Де візу» сертифіката, виданого ФДМ України, а зазначав про те, що відповідно до КВЕД цей суб`єкт займається дослідженнями кон`юнктури ринку та вивченням суспільної думки (КВЕД 73.20) і не може надавати послуги з оцінювання предметів іпотеки, оскільки у видах його діяльності такий вид спеціальної діяльності відсутній, а тому суд надав оцінку підставам, які не заявлялись у скарзі;

11)посилається на упередженість виконавця та протиправну змову між виконавцем та стягувачем;

12)виконавцем зобов`язано суб`єкта оціночної діяльності надати письмовий звіт з питань визначення початкової вартості описаного та арештованого нерухомого майна, який не визначений законом.

Узагальнені доводи та заперечення стягувача.

У відзиві на апеляційну скаргу стягувач зазначає наступне:

1)клопотання про зупинення вчинення процесуальних дій не передбачено діючим ГПК України, а тому його незадоволення не може бути підставою для скасування законної та обґрунтованої ухвали по суті;

2)спростовує доводи апелянта про те, що місцевий господарський суд допустив до участі в справі неналежного представника стягувача, оскільки Національний банк України є державним органом, то в силу підпункту 11 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України представництво адвокатами здійснюється лише з 01.01.2020;

3)погоджується з висновками суду про належну кваліфікацію спірного суб`єкта оціночної діяльності, належне попередження останнього про кримінальну відповідальність, та можливість сторін виконавчого провадження, зокрема стягувача, подавати клопотання різного характеру.

В судове засідання 02.10.2019 з`явились представники стягувача та боржника. Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, причин неявки суду не повідомили, хоча належним чином повідомлені про час, дату та місце слухання справи.

Представники учасників справи, які з`явились в судове засідання, не заперечили проти можливості слухання справи за відсутності представників третьої особи та органу ДВС.

Таким чином, враховуючи наведене, апеляційний господарський суд на підставі п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України розглядає справу за відсутності учасників процесу, які в судове засідання не з`явилися без поважних причин.

Представники боржника в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги, навівши аргументи аналогічні викладеним у ній, просили скасувати ухвалу місцевого господарського суду про відмову в задоволенні скарги на дії органу ДВС та прийняти нове рішення, яким зазначену скаргу задоволити повністю.

Представник стягувача заперечив проти апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи і заперечення, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 01.08.2018, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 11.12.2018 та постановою Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 16.04.2019, задоволено позов Національного банку України (далі по тексту НБУ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова мережа «Фаворит» (далі по тексту ТОВ «ТМ «Фаворит») за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (далі по тексту ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива») про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернено стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно нежитлову будівлю (колишній театр ім. М.Ірчана) загальною площею 1 911,3 кв.м., що розташоване за адресою Івано-Франківська область, місто Коломия, Вічевий майдан, буд.2, який належить на праві власності ТОВ «ТМ «Фаворит» на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2007, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Р.М. зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 06, в рахунок погашення заборгованості перед Національним банком України (вул. Інститутська, 9, м. Київ, 01601, код 00032106) за кредитним договором №12/09/5 від 13.05.2014 в сумі 2 135 893 013,70 грн. - заборгованість за кредитом, 135 863 013, 70 грн. - заборгованість за процентами, 30 000, 00 грн. - штрафу.

Відповідно до ч. 1 ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною першою статті 327 ГПК України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

На виконання вищезазначеного рішення, Господарським судом Івано-Франківської області видано відповідні накази №91 та №92 від 14.01.2019 (а.с.174-175,т.3). За змістом цих наказів звернено стягнення на нерухоме майно боржника.

Згідно з ч. 1-3 ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

В силу п. 1-1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» судовий наказ підлягає примусовому виконанню відповідно до цього Закону.

На підставі ч. 1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» та відповідно до пункту 4 Розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими сума зобов`язання становить п`ятдесят та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Оскільки, звернення стягнення на предмет іпотеки за виданими Господарським судом Івано-Франківської області наказами у даній справі здійснюється в рахунок часткового виконання грошового зобов`язання в сумі 2 135 893 013,70 грн., то Відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України правомірно винесено постанову ВП №58424696 від 20.02.2019 про відкриття виконавчого провадження.

Отже, оцінюючи доводи скарги боржника про те, що спірне виконавче провадження непідвідомче Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку про те, що виконавче провадження здійснюється належним органом. У зв`язку з цим, апеляційний господарський суд відхиляє як безпідставні доводи апелянта про те, що судом надано оцінку постанові державного виконавця від 20.02.2019 про відкриття виконавчого провадження, яка не була предметом скарги боржника, оскільки питання належної підвідомчості органу, який здійснює примусове виконання судового рішення, прямо залежить від правомірності відкриття виконавчого провадження.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Правовий аналіз Закону України «Про виконавче провадження» свідчить, що з метою неупередженого, ефективного, своєчасного вчинення виконавчих дій виконавець наділений відповідними повноваженнями.

Так, відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Таким чином, застосування державним виконавцем наданого йому широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до його обов`язків, визначених частинами 1, 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» щодо вжиття передбачених цим Законом заходів, неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування в такий спосіб цих норм права викладений в постанові Верховного Суду від 16.04.2018 в справі №12/57.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника встановлений статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до частини 1 якої звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Таким чином, процедура звернення стягнення на майно боржника складається з сукупності дій, а саме: (1)арешті майна боржника, (2)його вилученні та (3)примусовій реалізації. Лише за наслідком виконання державним виконавцем цих дій процедура звернення стягнення на майно боржника вважатиметься завершеною.

Судами встановлено, що з метою здійснення процедури звернення стягнення на майно боржника, постановами ВП №58424696 від 03.04.2019 державним виконавцем арештовано та описано перелік нерухомого майна боржника, яке перебуває в іпотеці стягувача, та яке зазначено у виданих господарським судом Івано-Франківської області наказах від 14.01.2019, що виконується в межах цього виконавчого провадження.

Згідно з ч. 4, 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Отже, зі змісту зазначеної норми електронні торги є однією з форм прилюдних торгів, а тому місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку, що державний виконавець не змінив спосіб реалізації іпотечного майна, який визначений у рішенні Господарського суду Івано-Франківської області від 01.08.2018.

Судами встановлено, що Господарський суд Івано-Франківської області у своєму рішенні вирішив провести реалізацію іпотечного майна шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, встановлений Законом України «Про виконавче провадження», без визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки.

Водночас, апеляційний господарський суд зазначає, що реалізація майна боржника за своєю суттю також складається з сукупності необхідних дій, зокрема: визначення вартості майна, та його продажу. При цьому, неможливим є продаж майна боржника, без попереднього визначення його вартості, порядок якого передбачено статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, частинами першою-четвертою цієї статті передбачено, що визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна.

Судами встановлено, що сторони виконавчого провадження не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, а тому в силу ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець набув право на самостійне визначення вартості майна боржника, також зокрема із залученням суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. Водночас, законодавство про виконавче провадження не обмежує право державного виконавця на залучення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, тобто при вирішенні цього питання виконавець наділений певною дискрецією.

Оскільки стягувач звернувся до державного виконавця з клопотанням №63-0005/19093 від 08.04.2019, в якому просив залучити ТОВ «Оціночна фірма «Де візу» для проведення оцінки описаного майна предмету іпотеки в рамках виконавчого провадження №58424696, то з огляду на обов`язок розглядати заявлені клопотання у строки визначені законом (п. 3 ч. 2 ст. 18, ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження»), державний виконавець правомірно здійснив розгляд такого в межах наданих йому законом дискреційних повноважень.

06.05.2019 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем А.Т. вказане вище клопотання задоволено, шляхом винесення постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні - товариство з обмеженою відповідальністю «Оціночна фірма «Де візу» (а.с.19-21,т.4).

Доводи апеляційної скарги про те, що виконавець призначив, а не залучив суб`єкта оціночної діяльності, а також про невідповідність обставин справи висновкам місцевого господарського суду, відхиляються апеляційним господарським судом, як безпідставні, оскільки за своєю суттю зводяться до формальних зауважень боржника стосовно назви вчиненої державним виконавцем дії, яка за своїм змістом і метою відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Окрім того, боржник наводить лише формальні підстави невідповідності оскаржуваної постанови державного виконавця від 06.05.2019 про призначення суб`єкта оціночної діяльності, натомість не наводить обставин, у зв`язку з чим даною постановою порушуються його права як сторони виконавчого провадження.

У зв`язку з цим, апеляційний господарський суд доходить до висновку, що боржник, фактично, вдається до такого явища, як «правовий пуризм». Загально прийнято розуміти пуризм як надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом. Слід відмітити, що поняття «правового пуризму» було введено Європейським судом з прав людини (надалі - ЄСПЛ). У рішенні у справі «Сутяжник проти Росії» (№ 8269/02) ЄСПЛ зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.

Зважаючи на вищенаведене, безпідставними також є й доводи апелянта про те, що встановивши право стягувача, як сторони виконавчого провадження, на заявлення клопотань в межах виконавчого провадження, суд вийшов за межі розгляду скарги боржника.

З цих ж підстав відхиляються інші доводи апелянта про те, що суд першої інстанції вийшов за межі розгляду скарги боржника оцінивши сертифіката ТОВ «Оціночна фірма «Де візу», який виданий ФДМ України.

Що стосується аргументів апелянта про те, що державний виконавець не повідомив суб`єкта оціночної діяльності про кримінальну відповідальність, яка визначена законом, то такі спростовані змістом пункту 3 постанови від 06.05.2019 (а.с.21,т.4).

Положеннями ч. 6 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено підписання суб`єктом оціночної діяльності звіту про оцінку майна у виконавчому провадженні, а тому спростовується покликання апелянта на те, що виконавцем зобов`язано суб`єкта оціночної діяльності надати письмовий звіт з питань визначення початкової вартості описаного та арештованого нерухомого майна, який не визначений законом, оскільки за своїм змістом зводяться до конкретизації зовнішньої форми виразу визначеного законом документа, а саме звіту про оцінку майна, що не впливає на правомірність вимоги державного виконавця, яка зазначена в оскаржуваній постанові.

Доводи апеляційної скарги про упередженість державного виконавця та протиправну змову між виконавцем та стягувачем не підтверджені жодними доказами, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції як безпідставні.

Щодо посилання боржника на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, зокрема:

1)резолютивна частина ухвали не містить висновок про задоволення або відмову в задоволенні скарги за результатами її розгляду, що є порушенням вимог ч. 3 ст. 343 ГПК України;

2)судом першої інстанції в резолютивній частині ухвали не зазначено строк і порядок набрання нею законної сили та її оскарження;

3)місцевий господарський суд надав оцінку доказам, які відсутні в матеріалах справи, та з`ясував обставини справи за скаргою, яка подана іншою особою, оскільки в мотивувальній частині зазначив: «з`ясувавши обставини справи, давши оцінку доказам, які долучені позивачем до скарги»;

4)в порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 234 ГПК України судом в описовій частині ухвали не зазначено про подане ТОВ «ТМ «Фаворит» (боржник) клопотання про зупинення виконання дій у виконавчому провадженні.

Однак, апеляційний господарський суд вважає, що ці доводи апеляційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування правильного по суті судового рішення та не є тими обставинами, що в силу вимог ст. 277 ГПК України України тягнуть за собою скасування рішення суду.

Щодо порушення судом першої інстанції правил представництва стягувача у відповідності до ст. 58 ГПК України, то такі спростовуються запереченнями стягувача, з якими погоджується апеляційний господарський суд, про те, що Національний банк України є державним органом, а тому в силу підпункту 11 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України представництво адвокатами здійснюється лише з 01.01.2020.

Відхиляються також доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не вирішено клопотання ТОВ «ТМ «Фаворит» (боржник) про зупинення виконання дій у виконавчому провадженні, оскільки дане клопотання відхилено судом в підготовчій стадії та не належить до повноважень суду. Інші доводи апелянта не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, а тому не аналізуються та не мають правового значення для перевірки правильного рішення суду першої інстанції.

Отже, звертаючись з апеляційною скаргою, боржник не спростував висновки суду першої інстанції та не довів неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого судового рішення. А тому ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

З огляду на наведене, аргументи стягувача про заперечення доводів апеляційної скарги є такими, що відповідають встановленим обставинам по справі.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч. 1 ст. 344 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Судом встановлено, що апелянтом за подання апеляційної скарги сплачено 1921,00 грн., що підтверджується квитанцією №98 від 26.06.2019.

Оскільки, апеляційний господарський суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, то судовий збір в розмірі 1921,00 грн. за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 277, 281-284, 342, 344, 345 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 05.06.2019 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова мережа «Фаворит» за №01-26/06 від 26.06.2019 залишити без задоволення.

Судовий збір в розмірі 1921,00 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: О.І. Матущак

Г.Г. Якімець

Повний текст постанови складено 07.10.2019.