ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2019 р. Справа№ 910/6053/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Октант-Центр»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.07.2019

у справі №910/6053/19 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Октант-Центр»

до Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг»

про стягнення 18 833,31 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Октант-Центр» (далі - ТОВ «Октант-Центр», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (далі - НАК «Украгролізинг», відповідач) про стягнення 18 833,31 грн, з яких 14 657,03 грн інфляційних втрат та 4 176,28 грн 3% річних, що нараховані на суму безпідставно отриманих відповідачем грошових коштів у розмірі 46 530,25 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.07.2019 справу №910/6053/19 за позовом ТОВ «Октант-Центр» до НАК «Украгролізинг» про стягнення 18 833,31 грн передано за підсудністю до Господарського суду Хмельницької області для розгляду в межах справи №924/159/14 про банкрутство ТОВ «Октант-Центр».

Вирішуючи питання про передачу справи на розгляд іншого суду, місцевий господарський суд виходив з того, що майнові спори про стягнення до ліквідаційної маси розглядаються у межах провадження у справі про банкрутство; з моменту порушення провадження у справі про банкрутство, боржник набуває спеціального статусу та вирішення спорів за його участю мають відбуватися з урахуванням приписів Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»; ч. 4 ст. 10 вказаного Закону кореспондується з положеннями п. 8 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та застосовується незалежно від суб`єктного складу сторін; у зв`язку з наведеним суд дійшов висновку про наявність підстав для направлення матеріалів даної справи за підсудністю до Господарського суду Хмельницької області для розгляду в межах справи №924/159/14 про банкрутство ТОВ «Октант-Центр».

Не погодившись із вищезазначеною ухвалою, ТОВ «Октант-Центр» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити матеріали справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою, апелянт вказував на те, що законодавством встановлено, що господарським судом, який розглядає справи про банкрутство, розглядаються справи саме про майнові вимоги до боржника, а не вимоги самого боржника до інших осіб; судом не враховано, що ТОВ «Октант-Центр» не визнане банкрутом та відносно нього не відкрито ліквідаційної процедури; висновки Верховного суду України, викладені у постановах, на які послався суд в оскаржуваній ухвалі, стосувалися норм ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, а предметом розгляду у таких справах були вимоги про визнання недійсними договорів, а не стягнення заборгованості з інших осіб на користь боржника; на даний час не існує жодної постанови Верховного Суду, яка б тлумачила положення ч. 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у взаємозв`язку із положеннями п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України в такий спосіб, що боржник саме на стадії розпорядження майном повинен стягувати дебіторську заборгованість з третіх осіб виключно в межах власної справи про банкрутство чи в господарському суді, який розглядає таку справу; оскільки місцезнаходженням відповідача є місто Київ, то дана справа у відповідності до вимог ч. 1 ст. 27, п. 1 ч. 1 ст. 31 ГПК України підсудна Господарському суду міста Києва; посилання суду на те, що у межах справи про банкрутство вже розглядалась заява ТОВ «Октант-Центр» про стягнення з НАК «Украгролізинг» грошових коштів та постанову Вищого господарського суду України від 30.08.2017 не може бути підставою для висновку, що даний позов повинен також розглядатись в межах вказаної справи, оскільки зазначена постанова ухвалювалась під час дії попередньої редакції ГПК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2019 поновлено ТОВ «Октант-Центр» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 16.07.2019 у справі №910/6053/19, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, призначено до розгляду на 25.09.2019.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач вказував на те, що апеляційна скарга підписана особою, яка не має повноважень на її підписання, оскільки ухвалою Господарського суду Хмельницької області у справі №924/159/14, яка набрала законної сили, було усунуто арбітражного керуючого Сибаля А.М. від виконання обов`язків розпорядника майна боржника - ТОВ «Октант-Центр»; під час розгляду даної справи судом першої інстанції відповідач у своїх клопотаннях неодноразово висловлював свою позицію щодо необхідності передачі справи за підсудністю до Господарського суду Хмельницької області для розгляду в межах справи №924/159/14 про банкрутство ТОВ «Октант-Центр», однак, позивач не надавав жодних заперечень щодо такої позиції позивача та передачі справи за підсудністю, у тому числі у відповіді на відзив; необхідність розгляду даного позову в межах справи №924/159/14 про банкрутство ТОВ «Октант-Центр» підтверджується правовими висновками Верховного суду України, викладеними у постановах від 16.11.2016 у справі №908/560/16 та від 13.04.2016 у справі №908/4804/14, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19.06.2018 у справі №908/4057/14, які є однозначними та підлягають обов`язковому застосуванню.

19.09.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2019 відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Октант-Центр» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

25.09.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про долучення матеріалів, а саме, доказів щодо понесених ним витрат на правову допомогу у суді першої інстанції, посилаючись на те, що такі докази не могли бути надані останньому, оскільки були оформлені після оголошення оскаржуваної ухвали.

У судове засідання 25.09.2019 позивач явку свого уповноваженого представника не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Частиною 2 ст. 273 ГПК України встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Враховуючи, що позивач не повідомив суд про поважність причин нез`явлення до суду апеляційної інстанції, з огляду на встановлені статтею 273 ГПК України строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

У судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні скарги, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а також стягнути з позивача понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу.

25.09.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено місцевим господарським судом, ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 24.07.2014 порушено провадження у справі №924/159/14 про банкрутство ТОВ «Октант-Центр».

В межах провадження у справі №924/159/14 розглядалась заява ТОВ «Октант-Центр» до НАК «Украгролізинг» про стягнення 46 530,25 грн безпідставно отриманих коштів.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 15.03.2017 №924/159/14 відмовлено в позові ТОВ «Октант-Центр» до НАК «Украгролізинг» про стягнення 46 530,25 грн.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.05.2017 провадження в частині розгляду позовної заяви ТОВ «Октант-Центр» припинено.

З вказаної постанови вбачається, що посилаючись на п.п. 2,7 ч. 1 ст. 12 ГПК України, ч. 9 ст. 16 ГПК України, ч. 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовна заява ТОВ «Октант-Центр» підлягає розгляду в окремому позовному провадженні, а не в межах справи про банкрутство, оскільки позивачем є ТОВ «Октант-Центр» - боржник у справі, у зв`язку з чим припинив провадження за позовною заявою боржника.

Разом з тим, посилаючись на правові висновки Верховного суду України, викладені у постановах від 16.11.2016 у справі №908/560/16, від 13.04.2016 у справі №908/4804/14, Вищим Господарським судом України постановою від 30.08.2017 у справі №924/159/14 скасовано постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.05.2017, справу №924/159/14 передано на розгляд до Рівненського апеляційного господарського суду.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 у справі №924/159/14 ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 15.03.2017 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.05.2018 постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.10.2017 та ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 15.03.2017 у справі № 924/159/14 скасовано, справу №924/159/14 направлено на новий розгляд до Господарського суду Хмельницької області.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 26.12.2018 у справі № 924/159/14, яка залишена без змін постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 05.02.2019, відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Октант-Центр» до НАК «Украгролізинг» про стягнення 46 530,25 грн безпідставно отриманих коштів.

З матеріалів справи вбачається, що предметом розгляду у даній справі є вимоги про стягнення 14 657,03 грн інфляційних втрат та 4 176,28 грн 3% річних, що нараховані на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України на суму безпідставно отриманих відповідачем грошових коштів у розмірі 46 530,25 грн.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Встановивши наявність порушеного права заявника, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення його до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених ч.2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

За приписами ч. 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Тобто, частина 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» кореспондується з положеннями п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України та застосовується незалежно від суб`єктного складу сторін.

При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, з моменту порушення провадження у справі про банкрутство, боржник набуває спеціального статусу та перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, а вирішення спорів за його участю мають відбуватися з урахуванням приписів Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Поряд з іншими принципами правового регулювання відносин неплатоспроможності (галузевих принципів), суттєве значення має принцип судового нагляду у відносинах неплатоспроможності та банкрутства, який розпочинається з призначення розпорядника майна чи ліквідатора банкрута.

Вказаний принцип полягає у нагляді за дотриманням інтересів кредиторів стосовно збереження об`єктів конкурсної маси, а також інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових претензій кредиторів тощо. Суд у справі про банкрутство повинен сам приймати рішення стосовно виду та інтенсивності нагляду з урахуванням процедури провадження, особи боржника та арбітражного керуючого, а також інших обставин справи.

На більш ефективну реалізацію вказаного принципу, направлені й приписи процесуального Закону, зокрема ст.ст. 12, 16 ГПК України (в редакції Кодексу №1798-ХІІ від 06.11.1991), ст.ст. 20, 30 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017).

Так, виходячи з вимог ч. 9 ст. 30 ГПК України (виключна підсудність справ) справи, передбачені п.п. 8, 9 ч. 1 ст. 20 цього Кодексу, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням боржника.

Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону про банкрутство, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №908/4057/14 та від 16.04.2019 у справі №44/459-б, від 06.04.2018 у справі №925/1874/13, від 16.04.2018 у справі №920/847/17, від 13.03.2018 у справі №922/928/17, від 03.05.2018 у справі №904/7981/17.

З огляду на викладене, на переконання колегії суддів, місцевий господарський дійшов правомірного висновку, що даний спір не підлягає вирішенню судом в порядку окремого позовного провадження, а повинен розглядатись в межах справи про банкрутство ТОВ «Октант-Центр», з урахуванням матеріалів та обставин справи №924/159/14, з метою реалізації принципу судового нагляду у відносинах неплатоспроможності та банкрутства за для більш ефективного захисту прав та законних інтересів кредиторів.

Згідно з ч. 1 ст. 31 ГПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Відповідно до ч.9 ст. 176 ГПК України, якщо за результатами отримання інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Враховуючи вищенаведені правові висновки Верховного Суду, які, в силу приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України, мають бути враховані при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, з урахуванням наведених законодавчих приписів, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для передачі справи №910/6053/19 за позовом ТОВ «Октант-Центр» до НАК «Украгролізинг» про стягнення 18 833,31 грн за підсудністю до Господарського суду Хмельницької області для розгляду в межах справи №924/159/14 про банкрутство ТОВ «Октант-Центр»

Доводи відповідача про те, що арбітражний керуючий Сибаль Андрій Михайлович не мав повноважень на підписання даної апеляційної скарги, оскільки ухвалою Господарського суду Хмельницької області у справі №924/159/14, залишеною без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.09.2019, було усунуто вказану особу від виконання обов`язків розпорядника майна боржника - ТОВ «Октант-Центр», колегія суддів відхиляє з огляду на те, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань саме Сибаль Андрій Михайлович є керівником позивача та особою, уповноваженою на представництво його інтересів.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010, в яких зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи сторін, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність прийняття судом оскаржуваної ухвали у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарським судом міста Києва від 16.07.2019 у справі №910/6053/19 прийнята з правильним застосуванням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала має бути залишена без змін, а апеляційна скарга ТОВ «Октант-Центр» - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.

При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявленого представником відповідача клопотання про стягнення з позивача витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги адвокатом, виходячи з наступного.

Статтею 123 ГПК України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вимоги про стягнення з позивача витрат на правову допомогу у розмірі 1 900,00 грн відповідачем надано суду копії договору про надання правової допомоги №187 від 07.06.2019, ордеру про надання правової допомоги серії ВК №1000230 від 07.06.2019, актів наданих послуг від 13.06.2019 та від 17.07.2019, платіжних доручень №8017 від 26.06.2019 на суму 900,00 грн та №8282 від 19.07.2019 на суму 1 000,00 грн.

Вказаними доказами підтверджується надання адвокатом Єремовим М.С. відповідачеві послуг з професійної правничої допомоги у погодженому між адвокатом та клієнтом розмірі, а також здійснення оплати за вказані послуги у загальній сумі 1 900,00 грн.

При цьому, колегією суддів враховано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на викладене, враховуючи складність справи та розумну необхідність витрат для даної справи, зважаючи на обсяг наданих адвокатських послуг, на переконання колегії суддів, співмірною є компенсація витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 1 900,00 грн, у зв`язку з чим такі витрати підлягають стягненню з позивача.

Керуючись ст.ст. 253-255, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Октант-Центр» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.07.2019 у справі №910/6053/19 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.07.2019 у справі №910/6053/19 залишити без змін.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Октант-Центр» (29000, Хмельницька обл., м. Хмельницький, вул. Озерна, буд. 20; ідентифікаційний код 30145299) на користь Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (01601, м. Київ, вул. Мечникова, буд. 16 А; ідентифікаційний код 30401456) 1 900 (одну тисячу дев`ятсот) грн 00 коп. судових витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги адвокатом.

4. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи №910/6053/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складено 30.09.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук