ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року Справа № 903/125/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Крейбух О.Г., суддя Юрчук М.І. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кравчук О.В.

за участю представників сторін:

позивача: Бонтлаб В.В., Бохан С.О.

відповідача: Мисковець О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України"

на рішення господарського суду Волинської області, ухвалене 11.06.2019р., повне рішення складено 12.06.2019р., у справі № 903/125/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спектр-Агро"

до відповідача: Державного підприємства "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України"

про стягнення 2379287,54 грн.

В лютому 2019 року (з урахуванням уточненої заяви від 12.04.2019 року) Товариство з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро» звернулось до господарського суду Волинської області із позовом до Державного підприємства «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» про стягнення 2 379 287,54 грн., з них 1 350 000,00 грн. заборгованості, 301 418,66 грн. пені, 301 562,59 грн. 36% річних, 91 449,84 грн. інфляційних, 334 856,45 грн. штрафу. Також просило стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 35 689,31 грн. та витрати на правову допомогу.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов Договору поставки № 98/18-ВЛ від 02.04.2018 року та не виконання взятих на себе зобов`язань зі сплати повної вартості поставленого товару. Відтак, згідно пунктів 7.2 (А)- 7.2 (В) та ст.625 ЦК України за прострочку оплати товару позивачем заявлено до стягнення пеню, штраф, 36% річних та інфляційні втрати /т.1 а.с.3-5, 164/.

Рішенням господарського суду Волинської області від 11.06.2019 року у справі № 903/125/19, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро» до відповідача Державного підприємства «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» про стягнення 2 379 287,54 грн. задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро» 2 061 119,99 грн., з них 1 350 000,00 грн. заборгованості, 150 709,33 грн. пені, 167 428,23 грн. штрафу, 301 562,59 грн. 36 % річних, 91 449,84 грн. інфляційних, а також 35 689,31 грн. витрат по судовому збору та 7 900,00 грн. витрат на правову допомогу.

Відмовлено в стягненні пені на суму 150 709,33 грн. та штрафу в розмірі 167 428,22 грн.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач в порушення покладеного на нього обов`язку згідно з договором, своє зобов`язання щодо повного розрахунку за товар не виконав, а тому позовні вимоги про стягнення основної заборгованості підлягають задоволенню у повному обсязі.

Разом з тим, стягуючи з відповідача 36% річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України, які у значній мірі компенсують негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору, суд дійшов висновку, що стягнення з Державного підприємства «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро» штрафних санкцій у повному обсязі є надмірно великим, а тому у стягненні пені 150 709,33 грн. та штрафу у розмірі 167 428,22 грн відмовлено.

Оцінюючи Договір № 6 про надання правової (правничої) допомоги від 21.01.2019 року, Додаток № 4 до Договору від 04.02.2019 року, акт № 1 здачі-приймання виконаних правових послуг за Договором надання правової (правничої) допомоги від 06.02.2019 року, рахунок на оплату № 1 від 04.02.2019 року, платіжне дорученням № від 05.02.2019 року на суму 2 900,00 грн., рахунок на оплату № 2 від 18.03.2019 року, платіжне дорученням № від 19.03.2019 року на суму 2 000,00 грн., акт № 2 здачі-приймання виконаних правових послуг за договором надання правової (правничої) допомоги від 13.05.2019 року, рахунок на оплату № 10 від 28.05.2019 року, платіжне доручення № від 28.05.2019 року на суму 3 000,00 грн., місцевий господарський суд керуючись ч.4 ст.126 ГПК України дійшов висновку, що заява позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 7 900,00 грн. є обґрунтованою та підлягає до задоволення /т.1 а.с. 240-245/.

Відповідач Державне підприємство «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України», не погоджуючись з ухваленим рішенням, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Волинської області від 11.06.2019 року у справі № 903/125/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує:

- договірні зобов`язання виникають із угод, підписаних повноважними представниками сторін. Разом з тим, виконуючий обов`язки директора ДП «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» Яворський О.Б. не був повноважний підписувати Договір поставки з додатками на суму понад 650 тис. гривень, оскільки ця сума перевищує 10% від вартості активів Державного підприємства;

- лист діючого директора від 31.10.2018 року № 349 про погашення платежу згідно графіку до 31.12.2018 року не свідчить про правомірність укладення всього договору поставки. Новий директор, діючи в межах своїх повноважень, підписав Додатки до договору, отримав товар та провів його оплату в сумі 324 282,26 грн.;

- позивачем на підтвердження повноважень представника ТОВ «Спектр-Агро» на підписання Договору поставки та його додатків суду надано довіреність від 22.03.2018 року на ОСОБА_1 , пунктом 3 якої передбачено, що ОСОБА_1 наділений повноваженнями на укладення договору (додаткових угод) про внесення змін (доповнень) до укладених договорів поставки, крім договорів, додатків та додаткових угод, в яких пролонгується терміни розрахунку за поставлений товар. З усіх додатків до Договору поставки (графік оплати товару покупцем) вбачається пролонгація термінів розрахунку за поставлений товар з 31.08.2018 року по 30.09.2018 року. Наведене свідчить про те, що ОСОБА_1 не наділений ТОВ «Спектр-Агро» повноваженнями укладати додатки до Договору поставки, якими обґрунтовується позов, отже ці додатки підписані неуповноваженою особою;

- з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що позивач належить до державного сектора економіки, а тому із врахуванням положень ст.231 ГК України, за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 % вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином, на думку скаржника, наявні усі правові підстави для скасування оскаржуваного рішення суду від 11.06.2019 року у справі № 903/125/19, оскільки судом першої інстанції не враховані всі обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, а також були порушені норми матеріального права /т.2 а.с. 5-6/.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.08.2019 року, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» на рішення господарського суду Волинської області від 11.06.2019 року у справі № 903/125/19, призначено справу до розгляду на 02.10.2019 року об 11:00 год. /т.2 а.с. 22-23/.

27.08.2019 року ТОВ «Спектр-Агро» подано до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. № 30094/19 від 27.08.2019 року), в якому позивач заперечує проти апеляційної скарги /т.2 а.с. 25-33/.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.10.2019 року розгляд справи № 903/125/19 призначено в режимі відеоконференції із господарським судом м. Києва.

В судовому засіданні 02.10.2019 року представник Державного підприємства «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення суду скасувати, а в позові ТОВ «Спектр-Агро» відмовити.

Представник ТОВ «Спектр-Агро» заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги відповідача з підстав, викладених у відзиві, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 11.06.2019 року у справі № 903/125/19 залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

02.04.2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро» в особі Козюка В.П. (надалі - постачальник, позивач) та Державним підприємством «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» (надалі - покупець, відповідач, апелянт), в особі директора Яворського О.Б., який діяв на підставі Статуту, укладено Договір поставки № 98/18-ВЛ, у відповідності до п.1.1 якого в строки, визначені Договором, постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі, визначеній відповідно до умов договору.

За умовами п.2.1 Договору, найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, термін поставки покупцю та базис поставки, порядок та термін оплати товару, та нарахованих відсотків, інші умови, визначені в додатках до договору та у видаткових накладних, які є невід`ємною його частиною.

Пунктом 2.4 Договору передбачено, що покупець проводить розрахунки з постачальником на умовах внесення оплати вартості (ціни) товару, визначеної із врахуванням вимог п.п.2.2-2.3, у вигляді авансової частини та відстроченого платежу, в розмірах, вказаних в Додатках до Договору шляхом перерахування коштів в національній валюті на поточний рахунок постачальника, вказаний в даному Договорі або в рахунках на оплату вартості товару. Оплата вважається проведеною після зарахування коштів на рахунок постачальника, вказаного в тексті цього Договору.

Даний договір підписаний представниками сторін та скріплений печатками підприємств /т.1 а.с. 7-9/.

На виконання умов Договору № 98/18-ВЛ від 02.04.2018 року та Додатків до нього /т.1 а.с.10-17/ позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 1 674 282,26 грн., що підтверджується видатковими накладними: - № 12004 від 30.04.2018р. на суму 69 992,40 грн.; - № 12005 від 30.04.2018р. на суму 297 562,56 грн.; - № 12006 від 30.04.2018р. на суму 937 879,94 грн.; - № 12028 від 30.04.2018р. на суму 4 797,72 грн.; - № 14639 від 08.05.2018р. на суму 20 586,00 грн.; - № 14641 від 08.05.2018р. на суму 99 830,40 грн.; - № 15375 від 14.05.2018р. на суму 99 638,40 грн.; - № 16452 від 21.05.2018р. на суму 28 820,40 грн.; - № 30615 від 27.06.2018р. на суму 46 540,80 грн.; - № 31150 від 06.07.2018р. на суму 50 000,04 грн., підписаними представниками сторін та скріплені печатками підприємств /т.1 а.с.20-30/.

Разом з тим, відповідач всупереч умов укладеного між сторонами Договору та Додатків до нього належним чином взятих на себе зобов`язань щодо здійснення повного розрахунку не виконав, оплату поставленого товару здійснив лише на суму 324 282,26 грн., що підтверджено платіжними дорученнями з програми «Клієнт-банк», а саме: - від 01.10.2018 року № 246 на суму 124 282,26 грн., - від 03.10.2018 року № 252 на суму 50 000,00 грн., - від 08.10.2018 року № 266 на суму 100 000,00 грн., - від 20.11.2018 року № 330 на суму 50 000,00 грн. /т.1 а.с.31-34/.

Зазначені обставини слугували підставою для пред`явлення позивачем позовних вимог до відповідача про стягнення 1 350 000,00 грн. основної заборгованості за Договором в судовому порядку.

За неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань позивачем на підставі ст. 625 ЦК України, п.п.7.2, 7.3 Договору нараховано відповідачу 301 418,66 грн. пені, 334 856,45 грн. штрафу, 301 562,59 грн. 36% річних, 91 449,84 інфляційних втрат.

Витрати по сплаті судового збору в розмірі 35 689,31 грн. та витрати на професійну правову допомогу в сумі 7 900,00 грн. позивач просить покласти на відповідача.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору № 98/18-ВЛ від 02.04.2018 року, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до п.2.5 Договору № 98/18-ВЛ від 02.04.2018 року, товар, що був переданий покупцю в межах цього договору тільки згідно накладних (без укладення додатків), підлягає повній оплаті з врахуванням умов п.п.2.2-2.4 цього договору, не пізніше 01 грудня поточного року. Якщо договір укладений в період з 30 листопада по 31 грудня поточного року, то товар, що був переданий покупцю в межах цього договору тільки згідно накладних (без укладення додатків), підлягає повній оплаті з врахуванням умов п.п.2.2-2.4 цього договору, не пізніше 01 грудня наступного року. Номенклатура, асортимент та кількість фактично поставленого товару визначається у видаткових накладних. Сплачена авансова частина зараховується в оплату Товару, який було поставлено в першу чергу.

Так, матеріалами справи, а саме видатковими накладними, долученими до матеріалів, підтверджується факт поставки відповідачу товару на загальну суму 1 674 282,26 грн.

Як слідує з вищезазначених видаткових накладних товар поставлявся відповідачу на підставі Договору № 98/18-ВЛ від 02.04.2018 року та додатків до нього, які зазначено у кожній видатковій накладній і якими, зокрема, визначено строки оплати кожної поставленої партії товару; дані видаткові накладні та додатки до Договору підписано сторонами договору та скріплено їх печатками, з чого слідує, що відповідач був ознайомлений зі строками оплати товару.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, відповідачем здійснено лише часткове погашення заборгованості на суму 324 282,26 грн.

Таким чином, поточна заборгованість ДП «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» за отриманий товар, складає 1 350 000,00 грн.

Незважаючи на умови Договору та додатків до нього, відповідач не здійснив відповідних розрахунків у повному обсязі за отриманий товар в установлені сторонами строки.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 1 350 000,00 грн. за Договором поставки № 98/18-ВЛ від 02.04.2018 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта щодо підписання Договору поставки неуповноваженою особою з огляду на таке.

Договір поставки № 98/18-ВЛ від 02.04.2018 року від імені Державного підприємства «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» підписано директором Яворським О.Б., який діє на підставі Статуту.

Відповідно до наказу № 7/1 від 15.03.2018р. на підставі наказу НААН від 15.03.2018р. № 99-К, ОСОБА_2 призначено виконуючим обов`язки директора з 15.03.2018р. до призначення керівника у встановленому порядку /т.1 а.с.60/.

Згідно з безкоштовним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованим та роздрукованим 02.04.2018 року у день укладення Договору поставки № 98/18-ВЛ, ОСОБА_2 є підписантом та директором Державного підприємства «Дослідне господарство «Перемога» та має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності /т.1 а.с.121-122/.

Відповідно до наказу Національної академії аграрних наук України від 29.05.2018р. № 177-К, ОСОБА_3 призначено з 30.05.2018р. директором Державним підприємством «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України»/т.1 а.с.61/.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 27.03.2019р., ОСОБА_3 є директором Державного підприємства «Дослідне господарство «Перемога». При цьому реєстраційну дію щодо внесення змін про юридичну особу (зміна керівника та зміна складу підписантів) проведено 01.06.2018р. /т.1 а.с.155-158/.

Відповідно до част.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин,повинна мати необхідний обсяг цивільної правоздатності.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України).

При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до част.1, 2 ст.241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочин.

За наведеного, колегія суддів визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідач своїми діями (отримання товару, його часткова оплата здійснена у період з 01.10.2018р. по 20.11.2018р. під час повноважень діючого директора Колодійчука В.Є., гарантійний лист від 31.10.2018 року за № 349 за підписом діючого директора ОСОБА_3 . про погашення платежу згідно графіку до 31.12.2018 року /т.1 а.с. 147/) схвалив Договір поставки № 98/18-ВЛ від 02.04.2018 року, а тому зобов`язаний виконати зобов`язання, що випливають з нього. А відтак, твердження скаржника про те, що укладений між сторонами Договір поставки підписаний з боку відповідача неуповноваженою особою, в силу положень ст. 241 ЦК України судом апеляційної інстанції до уваги не приймається.

Доводи відповідача щодо неправильного визначення строків оплати товару спростовується матеріалами справи, зокрема видатковими накладними та додатками до Договору, а тому відхиляються за безпідставністю.

Щодо вимог про стягнення з відповідача 301 418,66 грн. пені та 334 856,45 грн. штрафу, нарахованих на підставі п.7.2 Договору поставки № 98/18-ВЛ від 02.04.2018 року згідно з розрахунком позивача /т.1 а.с. 165/.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 611 ЦК України встановлено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.546 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.546 ЦК України).

Таким чином, зазначені види штрафної договірної відповідальності мають подвійну правову природу, які одночасно з тим, що стимулюють сторони дотримуватися умов договору, ще й повинні мати компенсаційний характер за порушення господарсько-правових зобов`язань.

Приписами абз.3. ч.2 ст.231 ГК України визначено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Так, згідно з п.7.2 (А), (Б) Договору, у випадку порушення умов даного договору, постачальник має право притягти покупця до відповідальності за несвоєчасне виконання будь-яких грошових зобов`язань за договором. За порушення даних умов договору покупець: сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання; у випадку прострочення оплати більше ніж на 5 банківських днів, сплачує штраф в розмірі 20 % від несплаченої суми, яка склалася на наступний день після прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, вказаним пунктом Договору сторони погодили відповідальність покупця за несвоєчасне виконання своїх грошових зобов`язань, зокрема, у вигляді сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання, та штрафу в розмірі 20 % від несплаченої суми боргу за умови прострочення оплати більше ніж на 5 банківських днів.

Враховуючи вищевикладене, колегією суддів відхиляються доводи скаржника, що за порушення строків виконання зобов`язання з відповідача, який належить до державного сектора економіки стягується пеня у розмірі 0,1 % вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості, оскільки умовами Договору сторони визначили розмір штрафних санкцій, які підлягають застосуванню у випадку порушення строків оплати поставленого Товару, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст. 231 ГК України.

При цьому ст.ст.6, 627 ЦК України встановлена свобода договору, відповідно якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Поскільки відповідач допустив прострочення платежу щодо оплати отриманого від позивача товару, визначеного умовами Договору поставки № 98/18-ВЛ від 02.04.2018 року та Додатків до нього, то позовні вимоги про стягнення 301 418,66 грн. пені та 334 856,45 грн. штрафу є підставними.

Тобто загальна сума пені та штрафу складає 636 275,11 грн., що становить майже 50 % від суми боргу 1 350 000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, з розміром збитків кредитора, а також повинен врахувати інші інтереси сторін.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому, під винятковістю слід розуміти такі обставини, які дозволяють суду при обов`язковому застосуванні штрафних санкцій, передбачених договором або законом, їх зменшити, а не в будь-якому випадку, в разі подання стороною у справі клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Також слід зауважити, що штрафні санкції за своєю природою є засобами стимулювання боржника належним чином виконати свій обов`язок, а не покласти на нього додатковий, тому слід розуміти, що передбачені законом санкції будуть застосовані в разі порушення зобов`язань, а їх зменшення скоріше є виключенням.

Оцінюючи клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій колегія судів зазначає, що інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

За наведеного, суд апеляційної інстанції наголошує, що значність суми штрафних санкцій може порівнюватись у тому числі із розміром збитків, а тому зважаючи на те, що позивач не надав суду жодних доказів заподіяння йому збитків внаслідок прострочення сплати суми заборгованості, беручи до уваги те, що позивачем також нараховано 36 % річних та інфляційні втрати в загальній сумі 393 012,43 грн., які компенсують матеріальні втрати позивача із-за несвоєчасності оплати товару, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.

Відтак, у відповідності до встановлених ст.3 ЦК України, ч.3 ст.509 ЦК України засад справедливості, добросовісності, розумності як складових елементів загального конституційного принципу верховенства права, з метою справедливого врахування інтересів обох сторін, колегія суддів дійшла висновку про те, що розмір пені та штрафу, який заявлено позивачем до стягнення з відповідача, правомірно зменшено судом першої інстанції на 50% - до розміру 150 709,33 грн. та 167428,23 грн. відповідно.

Окрім того, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України.

Так, згідно з ст.549 ЦК України, пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Відтак, у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зазначена правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі №20/246-08 та від 27.04.2012 у справі № 06/5026/1052/2011 та у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17 та від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17 у подібних (господарських) правовідносинах.

Також, суд враховує, що відповідач є господарюючим суб`єктом і несе відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Так, підписавши договір по поставку товару останній повинен був розуміти увесь спектр та обсяг взятих на себе зобов`язань і можливе настання наслідків у разі невиконання умов договору.

Щодо вимог про стягнення 91 449,84 грн. інфляційних та 301 418,66 грн. - 36 відсотків річних /т.1 а.с.165/.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 7.2 (В) Договору поставки, що у випадку порушення умов даного договору, постачальник має право притягти покупця до відповідальності за несвоєчасне виконання будь-яких грошових зобов`язань за договором. За порушення даних умов договору покупець: сплачує на користь постачальника 36% відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже сторонами у договорі з урахуванням ст.625 ЦК України погоджено сплату 36 процентів річних у випадку прострочення виконання зобов`зання, зокрема, щодо оплати поставленого товару.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 36 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто нарахування, передбачені ст.625 ЦК України, не є штрафними санкціями відповідальності відповідача, а становлять особливий компенсаційний вид відповідальності, що відрізняється від штрафної санкції, яка полягає, зокрема, у стягненні пені чи штрафу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача, обґрунтованого з посиланням на ст.233 ГК України, щодо зменшення нарахованих позивачем інфляційних та відсотків річних.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 36 % річних та інфляційних втрат у розмірі 91 449,84 грн. та 301 418,66 грн. відповідно за період з урахуванням строків оплати зазначених в Додатках до Договору поставки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визнав такі нарахування позивача правомірними та обґрунтованими, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача вартості наданих адвокатських послуг в розмірі 7 900,00 грн.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами п.п.1-2 ст.126 ГПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частинами 4-5 ст.126 ГПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження понесених витрат на оплату послуг адвоката позивач надав суду: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, довіреність від 06.09.2018 року, договір № 6 про надання правової (правничої) допомоги від 21.01.2019 року, додаток № 4 до договору від 04.02.2019 року, акт № 1 здачі-приймання виконаних правових послуг за договором надання правової (правничої) допомоги від 06.02.2019 року, рахунок на оплату № 1 від 04.02.2019 року, платіжне дорученням № від 05.02.2019 року на суму 2900,00 грн., рахунок на оплату № 2 від 18.03.2019 року, платіжне доручення № від 19.03.2019 року на суму 2000,00 грн., акт № 2 здачі-приймання виконаних правових послуг за договором надання правової (правничої) допомоги від 13.05.2019 року, рахунок на оплату № 10 від 28.05.2019 року, платіжне доручення № від 28.05.2019 року на суму 3000,00 грн.

Враховуючи викладене та той факт, що понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 900,00 грн. підтверджується матеріалами справи, місцевий господарський суд у відповідності до вимог ч.2 ст.126 ГПК України дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача 7 900,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.ст.74, 76 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до п.1 част.1 ст.275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що доводи та заперечення апелянта, які викладені в апеляційній скарзі були також відображені останнім у відзиві на позовну заяву та належним чином дослідженні місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення, а тому не можуть бути підставою для його скасування та відхиляються як необґрунтовані.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що скаржник не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог та заперечень. Рішення господарського суду Волинської області від 11.06.2019 року у справі № 903/125/19 ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за подання позову та апеляційної скарги покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Перемога" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України" на рішення господарського суду Волинської області від 11.06.2019р. у справі № 903/125/19 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Волинської області від 11.06.2019р. у справі № 903/125/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу № 903/125/19 повернути господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "07" жовтня 2019 р.

Головуючий суддя Крейбух О.Г.

Суддя Юрчук М.І.

Суддя Савченко Г.І.