ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2019 р. Справа №914/2402/18

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Матущак О.І.

Орищин Г.В.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Миська Ростислава Володимировича б/н від 28.05.2019 (вх. № ЗАГС №01-05/2067/19 від 04.06.2019)

на рішення Господарського суду Львівської області від 18.02.2019 (повний текст складено 22.02.2019, суддя Манюк П.Т., м.Львів)

у справі № 914/2402/18

за позовом Фізичної особи-підприємця Бегаля Тараса Михайловича

до відповідача Фізичної особи-підприємця Миська Ростислава Володимировича

про стягнення 51 525, 00 грн

без виклику сторін в порядку ч.10 ст. 270 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2019 справу №914/2402/18 призначено судді-доповідачу Галушко Н.А. суддям Орищин Г.В. та Желік М.Б.

Ухвалою суду від 07.06.2019 апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Миська Ростислава Володимировича б/н від 28.05.2019 (вх. №ЗАГС №01-05/2067/19 від 04.06.2019) залишено без руху.

Після усунення недоліків, викладених в ухвалі суду від 07.06.2019, ухвалою суду від 01.07.2019 поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Львівської області від 18.02.2019 у справі №914/2402/18, відкрито апеляційне провадження та ухвалено розглядати дану справу без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2019 повторно проведено автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку із тимчасовою непрацездатностю судді Желіка М.Б. та справу №914/2402/18 призначено судді-доповідачу Галушко Н.А. суддям Орищин Г.В. та Матущак О.І.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшов позов Фізичної особи-підприємця Бегаля Тараса Михайловича до Фізичної особи-підприємця Миська Ростислава Володимировича про стягнення 51 525, 00 грн.

З урахуванням приписів ст.32 ГПК України, п. 3.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18, у разі зміни складу суду розгляд справи починається спочатку.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18.02.2019 у справі № 914/2402/18 (суддя Манюк П.Т.) позовні вимоги задоволено повністю. Стягнено з ФОП Миська Р.В . на користь ФОП Бегаля Т. М. суму в розмірі 56 787, 00 грн, з яких: - 51 525, 00 грн основного боргу; - 1 762, 00 грн судового збору; - 3 500, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду мотивоване тим, що між сторонами у передбачений законом спосіб було укладено договір-заявку від 11.10.2018 № 1110-18/1 на перевезення вантажу, який було виконано позивачем, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) типу AVC-2002 NL № 181470562, відповідачем не спростовано факту належного виконання позивачем умов договору та не представлено доказів оплати заборгованості.

ФОП Мисько Р.В. подано апеляційну скаргу б/н від 28.05.2019, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 18.02.2019 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема, скаржник вважає, що жодних доказів на підтвердження зміни відповідачем адреси розвантаження позивачем не надано. Наявність в матеріалах справи копії міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) не може вважатись достатнім доказом за відсутності належним чином оформленого у письмовому вигляді погодження зміни маршруту (адреси розвантаження), оскільки вантажна накладна є підтвердженням взаємовідносин між вантажоодержувачем і перевізником, а не експедитором.

Скаржник вважає, що відповідач ФОП Бегаль Т.М. не виконав взятих на себе зобов`язань, порушив умови договору та саме з вини відповідачам вантаж було доставлено до м.Перемишль, Польща, а не у м.Львів, Україна.

ФОП Бегалем Т.М. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду у даній справі залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що рішення суду є обгрунтоване. Зокрема, зазначає, що перевізник (скаржник) повинен був послуговуватися даними перевізного документа, оскільки вони відповідали волі як вантажовідправника, який дав вказівку транспортувати вантаж саме за цим маршрутом так і вантажоодержувача, який прийняв вантаж без зауважень. Підтвердженням належного виконання перевезення є відсутність будь-яких зауважень чи застережень вантажоодержувача в графі 24CMR та наявність відтиску штампу вантажоодержувача у цій графі.

Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне:

як вбачається із матеріалів справи, між ФОП Бегальом Т.М. та ФОП Мисько Р.В. підписано договір-заявку від 11.10.2018 № 1110-18/1 на транспортно-експедиційні послуги (а.с.12).

Укладення договору сторонами відбулося у спрощений спосіб, шляхом відправлення замовником перевезення (відповідачем) сканованої копії договору-заявки № 1110-18/1 з підписом та печаткою відповідача на електронну адресу перевізника (позивача), який прийняв умови договору, підписав, засвідчив печаткою договір та надіслав його скановану копію на електронну адресу замовника.

Відповідно до умов договору-заявки, сторони погодили вартість перевезення вантажу на суму 1 600 Євро.

За умовами договору-заявки було погоджено перевезення вантажу з м. Зевенбергена, Нідерланди до м. Львова, Україна. Однак, як зазначив позивач, в процесі виконання договору відповідач скористався своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 12 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, та змінив місце доставки вантажу на м. Перемишль, Республіка Польща.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав своє зобов`язання за договором-заявкою та доставив вантаж в домовлене місце поставки - м.Перемишль, Республіка Польща, що підтверджується товарно-транспортною накладною (CMR типу AVC-2002 NL № 181470562), з наявним у ній відтиском печатки вантажоодержувача - Sp. z. o. o. PK EUROBUD (а.с.13).

19.10.2018 позивач надіслав на адресу відповідача вимогу про оплату наданих послуг перевезення та виставив йому рахунок фактуру від 15.10.2018 №92/10 на суму 51 525, 00 грн (а.с.14).

У зв`язку з несплатою відповідачем за надані послуги, позивач пізніше звернувся до відповідача із претензією від 30.10.2018 № 7 про сплату заборгованості на суму 51 525, 00 грн та просив розглянути пред`явлену претензію у п`ятиденний строк. У претензії ФОП Бегаль Т.М. зазначив, що вартість перевезення передбачена договором у розмірі 1 600 Євро, що по курсу НБУ станом на день завантаження автомобіля становить 51 525, 00 грн. В матеріалах справи відсутні докази відповіді на претензію та виконання вимог претензії, що стало підставою для звернення позивача з позовом про стягнення з відповідача 51 525, 00 грн заборгованості та судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності із ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 1 статті 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (частини 1-3 статті 207 ЦК України).

Статтею 3 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" передбачено, що відносини, пов`язані з електронним документообігом та використанням електронних документів, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законами України "Про інформацію", "Про захист інформації в автоматизованих системах"; Про державну таємницю"; Про телекомунікації"; Про обов`язковий примірник документів"; Про Національний архівний фонд та архівні установи", цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Як встановлено ст. 8 зазначеного Закону юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Електронний документ не може бути застосовано як оригінал: 1) свідоцтва про право на спадщину; 2) документа, який відповідно до законодавства може бути створений лише в одному оригінальному примірнику, крім випадків існування централізованого сховища оригіналів електронних документів; 3) в інших випадках, передбачених законом. Нотаріальне посвідчення цивільно-правової угоди, укладеної шляхом створення електронного документа (електронних документів), здійснюється у порядку, встановленому законом.

Обмін сторонами інформацією при виконанні договірних зобов`язань шляхом надіслання електронних листів уже давно став частиною ділових звичаїв в Україні. Відповідно до статей 3, 5, 8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронні документи вже давно стали частиною ділового обороту та юридична сила електронного документа, як доказу, не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, що наведена у п. 18 постанови від 27.11.2018 у справі № 914/2505/17).

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч. 3 ст. 909 ЦК України).

За приписами п. 1 ст. 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956, до якої приєдналася Україна згідно із Законом України від 01.08.2006 №57-V "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів", вона застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Відповідно до ст. 4 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником (п.1 ст. 9 Конвенції).

Згідно з умовами ст. 12 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 відправник має право розпоряджатися вантажем, зокрема, вимагати від перевізника припинення перевезення, зміни місця, передбаченого для доставки вантажу, або здачі вантажу одержувачу, іншому, ніж зазначений у вантажній накладній.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

У відповідності до ст. 916 ЦК України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно умов ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Приписами ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1 ст. 625 ЦК України).

Пунктами 1, 3 частини 1 статті 129 Конституції України одними з основних засад судочинства визначені рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 2 ГПК України принципами господарського судочинства, є зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, розумність строків розгляду справи.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, скаржником належними та допустимими доказами не обгрунтовано підставності заперечень, викладених в апеляційній скарзі. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами у передбачений законом спосіб було укладено договір-заявку від 11.10.2018 № 1110-18/1 на перевезення вантажу, який було виконано позивачем, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) типу AVC-2002 NL № 181470562, а відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано факту належного виконання позивачем умов договору та не представлено доказів оплати заборгованості.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає.

Щодо клопотання про розподіл судових витрат, заявленого у відзиві на апеляційну скаргу, судова колегія зазначає наступне.

Згідно з ч.1ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено попередні витрати на правову допомогу адвоката у сумі 3 400 грн, понесених на підставі договору про правову допомогу від 04.12.2018.

Згідно з ч. 3 ст. 2 ГПК України однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд зазначає, що відшкодування судових витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

В підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу позивачем долучено до матеріалів справи копію договору про правову допомогу від 04.12.2018, укладеного із адвокатом Лозою Віктором Миколайовичем, копію ордера адвоката від 08.07.2019, копію свідоцтва Лози Віктора Миколайовича про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію акта приймання-передачі наданих послуг від 08.07.2019, а також копію квитанції до прибуткового касового ордера №02-07 від 08.07.2019 на суму 3 400 грн.

З врахуванням зазначеного в ч. 4 статті 126 ГПК України щодо врахування співмірності витрат на оплату послуг адвоката із ціною позову, складністю справи та наданих послуг, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг, суд вважає підставними відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 3 400 грн.

Відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладається на скаржника повністю.

Керуючись ст.ст.129, 269,270, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ :

1.Рішення Господарського суду Львівської області від 18.02.2019 у справі № 914/2402/18 залишити без змін, апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Миська Ростислава Володимировича б/н від 28.05.2019 (вх. №ЗАГС №01-05/2067/19 від 04.06.2019) без задоволення.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Миська Ростислава Володимировича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Бегаля Тараса Михайловича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 3 400, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Місцевому господарському суду видати наказ.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття є остаточною та відповідно до ст. 287 ГПК України не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складено та підписано 27.09.2019.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Матущак О.І.

суддя Орищин Г.В.