ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2019 Справа № 912/16/19

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65 зал №415-а

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Орєшкіна Е.В., Кощеєв І.М.

секретар судового засідання Мацекос І.М.

за участю представників:

від позивача: Кушнір С.В., адвокат, довіреність №12/А/Б від 09.11.2018 (в режимі відеоконференції)

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Агростар" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 05.04.2019 у справі №912/16/19 (суддя Кабакова В.Г.; рішення ухвалене о 11:54 год. у місті Кропивницький, повне рішення складено 15.04.2019)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро", м.Монастирище, Черкаська область

до Приватного підприємства "Агростар", с.Голикове, Олександрівський район, Кіровоградська область

про стягнення 1331332,50 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" (далі ТОВ "Седна-Агро", позивач) звернулось у січні 2019 року із позовом до Приватного підприємства "Агростар" (далі - ПП "Агростар", відповідач) про стягнення 1375393,86 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки насіння в кредит 2017-2018 № 037-БВ від 29.09.2017 в частині оплати товару та санкцій.

20.03.2019 позивачем подано заяву про часткове залишення позовної вимоги без розгляду, а саме позовної вимоги щодо стягнення суми інфляційних №22/А/С від 18.03.2019, відповідно до якої позивач просить:

- залишити без розгляду позовну вимогу позивача в частині стягнення суми інфляційних в розмірі - 44 061,36 грн;

- стягнути з Приватного підприємства "Агростар" основний борг за поставлений товар в сумі - 897 986,40 грн;

- стягнути з відповідача суму пені за весь час прострочення грошового зобов`язання в розмірі - 135 067,00 грн;

- стягнути з відповідача 20% штрафу у розмірі - 179 597,28 грн;

- стягнути з відповідача 30% річних від простроченої суми в розмірі - 118 681,82 грн;

- стягнути з відповідача судові витрати, а саме: витрати на оплату судового збору за подачу позовної заяви 20 630,91 грн, а також сплачені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу адвокатського бюро (адвоката) 19450,00 грн.

Ухвалою від 22.03.2019 задоволено заяву ТОВ "Седна-Агро" залишено без розгляду позовну вимогу позивача в частині стягнення суми інфляційних в розмірі 44061,36 грн.; постановлено подальший розгляд справи здійснювати з урахуванням нової ціни позову - 1 331 332,50 грн.; відмовлено в задоволенні заяви Приватного підприємства "Агростар" про зупинення провадження у справі від 14.03.2019.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 05.04.2019 у справі №912/16/19 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Приватного підприємства "Агростар" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" заборгованість в сумі 1331332,50 грн, з яких 897986,40 грн основний борг за поставлений товар, 135067,00 грн пеня, 179 597,28 грн 20% штрафу, 118681,82 грн 30% річних, а також 19969,99 грн судового збору та 19 450,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Означене судове рішення вмотивоване тим, що судом встановлено, що у визначений в договорі та специфікації строк відповідач отриманий товар не оплатив, порушивши взяті на себе зобов`язання, тому перевіривши надані позивачем розрахунки пені та процентів річних, що нараховані у зв`язку із таким порушенням, суд визнав їх правильними та обґрунтованими, а позов про стягнення означеної заборгованості таким, що підлягає задоволенню повністю.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 05.04.2019 у справі №912/16/19, ПП "Агростар" (відповідач) звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій вказує, що не може погодитися з означеним судовим рішенням, оскільки вважає, що його ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, всупереч фактичним обставинам справи. Тому просить означене судове рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про стягнення інфляційних збитків.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вказує, що відповідно до умов пунктів 3.1.-3.2. укладеного між сторонами Договору поставки насіння в кредит 2017-2018 №037-БВ від 29.09.2017 при здійсненні розрахунків сума в гривнях, яку Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику, як належну оплату повної вартості товару, з урахуванням загальної ціни, яка буде скоригована на курсову різницю, що визначається на дату здійснення фактичного платежу або на дату звернення до суду, в порядку визначеному цим договором. Разом із цим, згідно з умовами пункту 7.6. цього ж Договору, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України за порушення грошового зобов`язання Покупець зобов`язується сплатити Постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 30% річних від простроченої (неоплаченої) суми. Як вважає відповідач, зобов`язання Покупця сплатити Постачальнику суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення суперечать вимогам чинного законодавства, про що відповідач зазначав у відзиві на позовну заяву, оскільки покриття позивачу матеріальних втрат від знецінення коштів передбачено умовами укладеного між сторонами договору за рахунок коригування вартості товару з урахуванням курсової різниці національної валюти до долара США на дату оплати в сторону збільшення. Вказує, що вищезазначена правова позиція підтримана Касаційним господарським судом у постанові від 25.04.2018 у справі №915/371/15. Окрім того, відповідач вказує, що ним було подано суду першої інстанції заяву про зупинення провадження у справі №912/16/19 на підставі пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України до вирішення Господарським судом Черкаської області справи №925/256/19 за позовом ПП "Агростар" до ТОВ "Седна-Агро" про визнання недійсним пункту 7.6. Договору поставки насіння в кредит 2017-2018 №037-БВ від 29.09.2017 та набрання судовим рішенням у зазначеній справі законної сили. Проте судом першої інстанції ухвалою від 22.03.2019 безпідставно відмовлено відповідачеві у задоволенні вказаної заяви. При цьому, як стверджує відповідач, судом першої інстанції при оскаржуваного рішення позиція відповідача проігнорована, а також не враховано низку норм матеріального права, а саме положення статей 192 та 533 Цивільного кодексу України, статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 №15-93. Відповідач вказує, що в порушення положень частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України та роз`яснень в пункті 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" неповно з`ясував обставини справи, а також неправильно визнав встановленими обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, в порушення норм матеріального та процесуального права дійшов до помилкового висновку щодо підставності позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" (позивач) у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що не повністю відхиляє доводи відповідача, оскільки відповідач помилково зазначає в апеляційній скарзі хибні дані, обставини справи та норми права, як на підстави для скасування рішення щодо стягнення заборгованості та санкцій. Позивач зазначає, що стягнення коригування ціни товару до курсу іноземних валют, відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Договору поставки, та стягнення інфляційних не було предметом розгляду цієї справи та позовних вимог позивача. Вважає, що судом зроблений правильний висновок на підставі належних та допустимих доказів, що збитки від інфляції не стягувались, сума боргу (основного) нараховано без коригування в сторону збільшення згідно курсу долара США чи іншої іноземної валюти. Таким чином, судом першої інстанції зроблені правильні висновки, що позивач правомірно скористався своїм правом, заявивши позовні вимоги щодо стягнення основного боргу, пені, штрафу, відсотків річних та судових втрат. Щодо тверджень відповідача про неврахування судом першої інстанції тієї обставини, що господарським судом здійснюється розгляд справи №925/256/19 про визнання недійсним частково пункту 7.6. Договору поставки, то позивач вважає правомірними висновки суду першої інстанції, який відмовив в задоволенні заяви відповідача про зупинення провадження у цій справі, оскільки господарський суд правильно не встановив обставин, які свідчать про неможливість розгляду цієї справи. Також позивач вважає за необхідне повідомити суд апеляційної інстанції, що відповідно до рішення Господарського суду Черкаської області від 14.05.2019 у справі №925/256/19 ПП "Агростар" в задоволенні позову відмовлено. В своєму рішенні Господарський суд Черкаської області вказав, що ПП "Агростар" не доведено суті порушеного права, яке захищається поданим позовом та не вказано норму чинного законодавства, якій суперечить спірний пункт 7.6. Договору поставки насіння в кредит 2017-2018 №037-БВ від 29.09.2017. До того ж, позивач вважає неправильним посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанову Касаційного господарського суду від 25.04.2018, оскільки предмети розгляду вказаної справи є різними, порівняно з предметом розгляду даної справи. Позивач звертає також увагу на те, що відповідач просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення повністю, однак жодним чином не спростовує встановлений судом факт, що покупець не здійснив оплату отриманого згідно вказаного договору товару за видатковою накладною №6046 від 29.09.2017 на загальну суму 897986,40 грн., а також не вказує, в чому полягає неправильність висновків суду щодо нарахування та стягнення пені, відсотків річних та штрафу. Тому позивач просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

В судовому засіданні 09.09.2019 представник позивача заперечив на задоволенні апеляційної скарги з підстав, зазначених у відзиві.

Відповідач був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції. Однак представник відповідача в судове засідання не з`явився.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції визнала, що неявка представників сторін у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті спору за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень статей 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено наступні обставини.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Седна-Агро" (постачальник) та Приватним підприємством "Агростар" (покупець) укладено договір поставки насіння в кредит 2017-2018 № 037-БВ від 29.09.2017 (далі - Договір, а.с. 24-26), відповідно до якого постачальник зобов`язався продати та поставити у строки передбачені цим договором покупцеві насіння рослин (товар), а покупець зобов`язався приймати зазначений товар і оплачувати його вартість згідно наявності товару на складі постачальника. Замовлення можуть подаватися покупцем шляхом надіслання постачальнику відповідних повідомлень телефонним зв`язком, електронною поштою, факсом або поштою.

Асортимент, номенклатура, кількість, ціна, строки оплати та характеристики товару визначаються сторонами на підставі замовлення покупця та виходячи з наявності товару на складі Постачальника й вказуються у відповідній Специфікації та видаткових накладних, які становлять невід`ємну частину цього Договору (пункт 1.2 Договору).

У пункті 2.2.1. Договору сторони встановили, що покупець зобов`язується оплатити товар у строки та на умовах, передбачених договором та/або Специфікаціями.

Ціна товару та/або його окремої партії визначається та вказується в Специфікаціях до договору та/або видаткових накладних на дату їх складання, що є невід`ємними частинами договору. Сторони встановлюють та вказують ціну товару у національній валюті України - гривні, а також визначають її грошовий еквівалент в іноземній валюті, доларах США та/або ЄВРО про що зазначають в Специфікаціях (пункт 3.1. Договору).

Згідно з пунктом 4.1. Договору покупець зобов`язувався здійснити оплату товару у строки встановлені в Специфікаціях до цього Договору.

Умови поставки та приймання-передача товару сторонами визначені у Розділі 5 договору.

Так, відповідно до пункту 5.1. Договору поставка товару здійснюється на умовах EXW - склад покупця за адресою: 27333, Кіровоградська область, Олександрівський район, с.Голикове, відповідно до правил МТП з використанням термінів для внутрішньої та міжнародної торгівлі "Інкотермс 2010".

Приймання-передача товару здійснюється уповноваженими представниками сторін та оформляється шляхом підписання видаткових накладних на товар. Датою поставки товару вважається дата вказана у видаткових накладних на відпуск товару (пункт 5.2. Договору).

Відповідальність сторін визначена у Розділі 7 Договору.

Договір укладений з дати його підписання і діє до 31 грудня 2018 року включно, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором (пункт 10.1. Договору).

Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками.

29.09.2017 сторонами договору була підписана Специфікація №001 (а.с. 27), відповідно до якої сторони погодили асортимент та кількість товару на загальну суму 897986,40 грн та визначили, що за отриманий товар покупець зобов`язується оплатити загальну вартість товару зазначену в даній Специфікації в наступні строки: до 29.09.2017 грошові кошти в сумі 179597,28 грн, що складає 20% від загальної вартості товару, що вказаний в Специфікації та до 28.09.2018 грошові кошти в сумі 718 389,12, що складає наступні 80% від загальної вартості товару, що вказаний в Специфікації.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 897986,40 грн, що підтверджується видатковою накладною №6046 від 29.09.2017 (а.с. 28), яка підписана директором відповідача на підставі довіреності № 45 від 29.09.2017.

Однак, відповідач грошові зобов`язання по Договору поставки повністю не виконав, грошові кошти не сплатив.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача з вимогою від 27.11.2018 №42/В/А (а.с. 30-33), в якій вимагав від останнього сплатити заборгованість за Договором поставки. Вимогу від 27.11.2018 №42/В/А, відповідачем отримано 15.12.2018.

Однак, відповідач заборгованість не сплатив та відповіді на вимогу не надав.

Зазначені обставини слугували підставою для пред`явлення позивачем позовних вимог до відповідача про стягнення заборгованості в судовому порядку, які й є предметом розгляду у цій справі.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки, який недійсним у судовому порядку не визнавався, у зв`язку з чим, у силу статті 629 Цивільного кодексу України, він є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Із наведеною нормою узгоджується ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Так, стаття 691 Цивільного кодексу України передбачено, зокрема, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно із статтею 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статей 526, 625 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Аналогічне положення стосовно господарських зобов`язань міститься у статті 193 Господарського кодексу України.

Судом також встановлено, що на підставі укладеного договору та Специфікації №001 до договору, позивач поставив відповідачу обумовлений сторонами товар, що підтверджується видатковою накладною, яка підписана директором відповідача на підставі довіреностей та скріплена печаткою відповідача. Підписання та прийняття цього товару є підтвердження факту узгодження сторонами найменування, кількості, комплектності, асортименту та ціни товару, які встановлені пунктом 1.2 договору.

Будь-яких заперечень щодо кількості чи якості товару відповідач суду не подав, підтвердивши його отримання у зазначених позивачем кількості та відповідно до видаткової накладної №6046 від 29.09.2017.

Отже, свої зобов`язання за договором позивач виконав належним чином та передав відповідачу товар, що підтверджується належними та допустимими доказами, проте відповідач за отриманий товар у визначені договором строки повністю не розрахувався, тим самим порушивши прийняті на себе зобов`язання.

Відповідачем не подано до матеріалів справи доказів сплати заборгованості в сумі 897986,40 грн. Також відповідачем не заперечується факт поставки товару, його кількість та якість, розмір основної заборгованості.

З урахуванням вищенаведеного, а також тієї обставини, що відповідач у справі позовні вимоги в цій частині не заперечив, факти, викладені в позовній заяві, не спростовано, господарський суд правомірно визнав позовні вимоги про стягнення суми основного боргу в розмірі 897 986,40 грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо решти позовних вимог, то суд першої інстанції правильно встановив, що за порушення строків оплати вартості отриманого товару позивач нарахував відповідачу штрафні санкції (пеню, штраф) та річні, які просить стягнути з відповідача у примусовому порядку.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193, частини 1 статті 216 Господарського кодексу України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором; учасники господарських правовідносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Стаття 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у розумінні цього Кодексу визначає господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частина 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідальність покупця за порушення строків оплати товару, передбачена у пунктах 7.3., 7.5. Договору.

Так, відповідно до пункту 7.3. Договору, у разі прострочення строків (терміну) оплати товару визначених у пунктах 4.1. Договору та Специфікації покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочки до повного виконання стороною своїх зобов`язань та припиняється в день виконання винною стороною зобов`язань за договором, забезпечених санкцією.

Згідно з пунктом 7.5. Договору встановлено, що у разі прострочення покупцем строків оплати товару, більш ніж десяти календарних днів, покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від загальної суми заборгованості.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у визначений у договорі та Специфікації строк (кінцевий строк для останньої суми оплати - до 28.09.2018), відповідач отриманий товар не оплатив, порушивши прийняті на себе зобов`язання.

Позивач просить стягнути з відповідача пеню за період з 30.09.2017 по 25.12.2018 у розмірі 135 067,00 грн, а також 20% штрафу у розмірі 179 597,28 грн.

Місцевий господарський суд правильно врахував, що пунктом 7.9. Договору передбачено, що строк нарахування штрафних санкцій (неустойки) за договором не обмежується строком, встановленим частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України. Штрафні санкції (у т.ч. неустойка) за просточення виконання зобов`язань за цим договором нараховуються до моменту належного та повного виконання відповідного зобов`язання в межах строку загальної позовної давності.

Перевіривши розрахунки пені, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом, який встановив, що позивачем здійснено правильні нарахування пені, тому позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 135067,00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо заявленої позивачем до стягнення суми штрафу в розмірі 179597,28 грн суд першої інстанції доречно зазначив, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд така правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі №20/246-08 та від 27.04.2012 у справі №06/5026/1052/2011 та у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17 та від 22.03.2018 у справі №911/1351/17 у подібних (господарських) правовідносинах, а тому немає підстав для відступлення від зазначеної усталеної судової практики при розгляді даної справи.

Відтак, оскільки сторонами договору погоджено у пункті 7.5. Договору можливість стягнення штрафу в розмірі 20% від суми простроченого зобов`язання у випадку несплати більше, ніж 10 календарних днів, суд вважає, що 179597,28 грн штрафу також заявлено позивачем до стягнення правомірно, тому така позовна вимога підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 30% річних у розмірі 118681,82 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів встановлений договором або законом.

Так, в пункті 7.6. Договору сторонами обумовлено, що за порушення грошового зобов`язання покупець зобов`язується сплатити постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки та 30% річних від простроченої (неоплаченої) суми.

Таким чином, сума річних у розмірі 30% була погоджена сторонами у договорі, що дозволяється відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 30% річних у розмірі 118681,82 грн за період з 30.09.2017 по 25.12.2018 колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції правильно визнав такі нарахування позивача правомірними та обґрунтованими, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Розглянувши аргументи апеляційної скарги відповідача про не врахування судом тієї обставини, що умови договору, які встановлюють право Продавця визначати вартість товару з урахуванням курсової різниці національної валюти України гривні до долара США або євро на момент розрахунків суперечать вимогам чинного законодавства, а зобов`язання відповідача, як Покупця, сплатити позивачеві, як Постачальнику, суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення є необгрунтованими, колегія суддів відхиляє їх з наступних мотивів.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Стаття 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів" гривня як грошова одиниця України (гривня) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів та розрахунків.

Відповідно до частини 1 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 №15-93 (втратив чинність з 07.02.2019, але був чинним на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Відповідно до частини 4 статті 5 вказаного вище Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції, як зокрема: використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Стаття 524 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Аналізуючи умови Договору, в пунктах 3.1. та 3.2. якого сторони обумовили, що протягом строку дії Договору, грошові зобов`язання Покупця існують і підлягають сплаті у національній валюті України гривні; ціна товару визначається та вказується у Специфікаціях та/або видаткових накладних, що є його невід`ємними частинами; у Специфікаціях вказується як ціна у гривнях, так і її еквівалент в іноземній валюті в доларах чи євро, колегія суддів доходить висновку, що такі умови договору відповідають положенням статей 524 та 533 Цивільного кодексу України та не суперечать положенням статті 192 Цивільного кодексу України, статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів", а також статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 №15-93, оскільки, як встановлено судом, такі умови договору не передбачають між сторонами розрахунків в будь-якій іншій валюті ніж національній валюті України, а визначення грошового зобов`язання, яке підлягає сплаті за товар, з використанням грошового еквівалента в іноземній валюті не суперечить наведеним нормам законодавства.

Щодо тверджень відповідача про неврахування судом першої інстанції тієї обставини, що Господарським судом Черкаської області здійснюється розгляд справи №925/256/19 про визнання недійсним частково пункту 7.6. Договору поставки, то такі аргументи відповідача відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на те, що розглядаючи в цій справі вимоги позивача до відповідача про виконання останнім своїх грошових зобов`язань, які виникли на підставі вказаного Договору, суд першої інстанції за наявними в цій справі доказами був зобов`язаний та мав можливість самостійно встановити обставини, а також надати їм відповідну правову оцінку на предмет, чи підлягають такі умов договору застосуванню у даному випадку, якщо судом буде встановлено, що зміст такого правочину суперечить Цивільному кодексу України, іншим актами цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1 статті 203 Цивільного кодексу України).

Цим спростовуються відповідні доводи відповідача про необґрунтоване відхилення судом першої інстанції заяви відповідача про зупинення провадження у цій справі до розгляду Господарським судом Черкаської області іншої справи №925/256/19 за позовом ПП "Агростар" до ТОВ "Седна-Агро" про визнання договору частково недійсним.

До того ж, під час перегляду цієї справи судом апеляційної інстанції позивачем була надана для залучення до матеріалів справи копія рішення Господарського суду Черкаської області від 14.05.2019 у справі №925/256/19, з якої убачається, що в позові ПП "Агростар" до ТОВ "Седна-Агро" про визначення договору частково недійсним було відмовлено, а відмовляючи в такому позові господарський суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено суті порушеного права, яке захищається поданим позовом та не вказано норму чинного законодавства, якій суперечить спірний пункт 7.6. Договору поставки насіння в кредит 2017-2018 №037-БВ, укладеного сторонами 29.09.2017.

Водночас колегія суддів враховує заперечення позивача, який правильно зазначив, що стягнення коригування ціни товару до курсу іноземних валют, відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Договору поставки, та стягнення інфляційних - не було предметом розгляду цієї справи та позовних вимог позивача, оскільки, як вбачається з Специфікації №001 від 29.09.2017 сторонами було визначено еквівалент вартості частини товару (купава-круізер) в сумі 7884,00 доларів США за курсом 26,6000 грн. за 1 долар США станом на 29.09.2017, проте заявлена до стягнення сума основного боргу не змінювалась в порядку, встановленому в пунктах 3.1 та 3.2. Договору, а від вимог про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції, порядок застосування якого визначений в пункті 7.6. Договору, позивач відмовився, звернувшись до суду з заявою про часткову відмову від позовних вимог, яку було прийнято судом першої інстанції до розгляду.

За таких обставин колегія суддів відхиляє аргумент відповідача про необхідність врахування під час вирішення спору у цій справі правової позиції, висловленої в постанові Касаційного господарського суду від 25.04.2018 у справі №915/371/15.

Колегія суддів враховує також на межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, а саме, що відповідач просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення повністю, однак не приводить жодних аргументів в чому полягає неправильність висновків суду щодо нарахування та стягнення пені, відсотків річних та штрафу.

За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно й об`єктивно розглянув всі обставини справи в їх сукупності і на підставі належних та допустимих доказів, керуючись законом, який регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про задоволення позовних вимог, як щодо стягнення основного боргу, такі пені, штрафу та відсотків річних.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати на оплату судового збору, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Агростар" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 05.04.2019 у справі №912/16/19 - залишити без змін.

Судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на Приватне підприємство "Агростар".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена 26.09.2019.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя І.М. Кощеєв