ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2019 р. Справа №914/3142/15

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бонк Т.Б.

суддів Бойко С.М.

Якімець Г.Г.

секретар судового засідання Борщ І.О.,

за участю представників:

Прокурор - Бучко Р.В.,

від позивача 1 - Смілка В.І. (представник за довіреністю),

інші учасники справи не з`явилися.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Заступника військового прокурора Львівського гарнізону, м.Львів, вх. №01-05/1700/19 від 08.05.19

на рішення Господарського суду Львівської області від 09.04.2019 (суддя Мороз Н.В., м.Львів, повний текст рішення складено 17.04.19)

у справі № 914/3142/15

за позовом Заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави, в особі органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах:

позивача 1: Міністерство оборони України, м. Київ

позивача 2: Квартирно експлуатаційний відділ м. Львова, м. Львів

до відповідача 1: Школа вищої спортивної майстерності, м. Львів

до відповідача 2: Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, м.Львів

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача: Виробниче підприємство ,,Мисливець, м. Львів

про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння; визнання незаконним і скасування розпорядження Шевченківської районної державної адміністрації ЛМР №2130 від 22.12.2005р.

ВСТАНОВИВ:

короткий зміст вимог позовної заяви і рішення суду першої інстанції:

на розгляд Господарського суду Львівської області подано позовну заяву Заступником військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави, в особі органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Міністерства оборони України та Квартирно експлуатаційного відділу м. Львова до відповідача-1: Школи вищої спортивної майстерності, до відповідача-2: Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача: Виробничого підприємства Мисливець про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння; визнання незаконним і скасування розпорядження Шевченківської районної державної адміністрації ЛМР №2130 від 22.12.2005р.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.04.2019 (суддя Мороз Н.В., м.Львів, повний текст рішення складено 17.04.19) у справі № 914/3142/15 в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що доказів належності спірного майна до державної власності суду не надано, підстави для відмови у Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради виробничому підприємству «Мисливець» в оформленні права власності на будівлі не були доведені належними та допустимими доказами. Прокурор не довів порушення цим розпорядженням прав позивачів.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів апеляційної скарги:

до апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Заступника військового прокурора Львівського гарнізону, м.Львів, вх. №01-05/1700/19 від 08.05.19, в якій скаржник просить рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що прокурором детально обґрунтовано належність Міністерству оборони України спірного нерухомого майна, починаючи з належності земельної ділянки площею 17,3 га в урочищі Кортумова гора, яка виділялася для розміщення стрілецького стенду Всеармійського військово-мисливського товариства Прикарпатського військового округу. Однак, судом першої інстанції неналежно було досліджено інвентарну справу, яка є доказом тотожності вжитих у відповідних рішеннях виконкому визначень об`єкту «військове містечко в урочищі Кортумова гора». Вважає, що в матеріалах справи наявні достатні докази на підтвердження належності спірного майна до державної власності. Крім того, суд першої інстанції не надав належного доказового значення рішенню господарського суду міста Києва від 05.12.2002 року у справі №18/375. Також скаржник вважає, що вартість експертизи в суді першої інстанції була оплачена з запізненням з незалежних від прокурора обставин, однак суд першої інстанції безпідставно не направив справу на проведення експертизи за усним клопотанням сторони.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач - 1 Міністерство оборони України підтримав апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу задоволити, а рішення суду першої інстанції - скасувати з аналогічних підстав, зазначених скаржником, зокрема, зазначив, що позивачами належно обґрунтовано належність спірного нерухомого майна Міністерству оборони України.

У судовому засіданні в апеляційній інстанції від скаржника / прокурора надійшло усне клопотання прокурора про призначчення судової експертизи, у зв`язку з тим, що в суді першої інстанції ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.11.2017 року було призначено судову комплексну експертизу, однак справа 11.10.2018 повернулася з експертизи тому, що замовником/позивачем не було оплачено експертизу на вимогу експерта та суду.

Апеляційний суд зазначає, що скаржником не було заявлено такого клопотання разом з апеляційною скаргою та на момент вчинення підготовчих дій.

Згідно ст. 267 ГПК України суддя доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання про призначення експертизи.

Крім того, прокурором не було заявлено клопотання про поновлення строку для подачі заяви про призначення експертизи.

З наведених причин, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання скаржника/заявника про призначення експертизи в суді апеляційної інстанції.

У судове засідання 18.09.2019 року не з`явилися представники позивача-2, відповідачів, третьої особи без самостійних вимог, хоча учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Згідно ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи встановлені строки розгляду справи, те, що явка представників сторін не визнавалася судом обов`язковою у даній справі, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності представників учасників справи, що не з`явилися, на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам та запереченням сторін, які містяться в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

Згідно встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що :

У відповідності до статуту товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України, зареєстрованого 03.05.1999 р., товариство є правонаступником майна і фінансових ресурсів (прав і обов`язків) Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР, розташованого на території України (п. 1.5.).

У відповідності до статуту товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України, зареєстрованого 21.10.1993 р., організація є самостійною юридичною особою, осередком товариства мисливців та рибалок України (п. 1.1.).

У відповідності до статуту виробничого підприємства «Мисливець», нова редакція якого зареєстрована 10.06.2010 р., останнє створене за ухвалою Президії Ради товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України (п. 1.1.). Майно підприємства належить йому на праві повного господарського відання, а майно, придбане від доходів господарської діяльності належить йому на правах власника (п. п. 3.2., 3.3.).

Постановою Кабінету Міністрів України №734 від 20.09.2017 р. «Про внесення змін до переліку закладів фізичної культури і спорту, яким надається статус бази олімпійської, параолімпійської та дефлімпійської підготовки», до такого переліку включено Львівську обласну школу вищої спортивної майстерності.

Рішенням виконкому Львівської міської ради №30 від 25.01.1964 р. «Про відвод земельної ділянки Окружній раді Всеармійського військово-мисливського товариства ПрикВО під стрілковий стенд в місті Львові уроч. Картумова гора», зазначеній організації відведено земельну ділянку площею 7 га із правом забудови мисливськими спорудами та ще 10 га без права забудови, під зону обстрілу. 20.02.1964 р. був складений акт про передачу і указання границь земельної ділянки площею 17,3 га. Рішенням виконкому Львівської міської ради №3-с від 08.02.1985 р. «Про встановлення границь земельних ділянок військових містечок на території м. Львова», були закріплені відповідні земельні ділянки, у т.ч. для будівництва навчально-стрілкових стендів площею 17,3 га.

17.06.1977 р. були затверджені акти, складені 16.06.1977 р., прийомки обєкта в експлуатацію щодо встановлення на Львівському стенді: металевих воріт на металевих стовпах, бетонних доріжок та площадок на площі 589 кв.м., літнього павільйона, цегляної вбиральні на два очки з бутобетонним вигрібом, траншеї на 15 машин, будки управління, вогневої позиції.

Інших актів прийомки в експлуатацію інших об`єктів, на які посилається прокурор у позовній заяві, суду не надано.

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.12.2002 р. у справі №18/375 (02-2-18/12485) за позовом заступника генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України про спонукання до виконання дії, позов було задоволено та зобов`язано товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України разом із фахівцями Міністерства оборони України здійснити інвентаризацію майна, а саме: виробничого мисливсько-риболовецького об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарства, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово-мисливського товариства Прикарпатського військового округу, 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу, а також зобов`язано повернути це майно. Це рішення було залишено без змін постановою Верховного Суду України від 18.11.2003 р. у справі №3-2241к03/45/18.

22.04.2015р. державним виконавцем ВДВС Солом`янського районного управління юстиції в м.Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№47311312. Однак, рішення виконане не було на дату розгляду справи.

Зі змісту вказаних судових рішень не вбачається посилань на конкретні об`єкти (чи характеристики об`єктів) нерухомого майна військово-мисливського товариства Прикарпатського військового округу. У зв`язку із невиконанням судового рішення у справі №18/375 (02-2-18/12485) та непроведення інвентаризації, докази належності до майна військово-мисливського товариства Прикарпатського військового округу спірного майна, відсутні.

Розпорядженням Шевченківської районної державної адміністрації Львівської міської ради №2130 від 22.12.2005 р. «Про оформлення права власності на будівлі по АДРЕСА_1 » вирішено оформити виробничому підприємству «Мисливець» товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України право власності на будівлі у м. Львів, вул. АДРЕСА_1 , а саме І-1 площею 4,4 кв.м., Е площею 2,4 кв.м., В-1 площею 60 кв.м., А-1 площею 89,6 кв.м., Д площею 2 кв.м., Б-1 площею 190,9 кв.м., Г-1 площею 228,1 кв.м., М площею 67,2 кв.м., Л площею 66,2 кв.м., З-2 площею 12,4 кв.м., И-2 площею 12,6 кв.м., Ж-2 площею 12,4 кв.м., К-2 площею 12,6 кв.м.

Постановою Шевченківського районного суду від 24.04.2014 р. у справі №1328/5004/12 за позовом Львівської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання нечинним та скасування розпорядження №2131 від 22.12.2005 р. «Про оформлення права власності на будівлі на АДРЕСА_1 », позов було задоволено, визнано нечинним та скасовано зазначене розпорядження. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.03.2016 р. у справі №876/6175/15 було задоволено апеляційні скарги виробничого підприємства «Мисливець» та Школи вищої спортивної майстерності, скасовано постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 24.04.2014 р. у справі №1328/5004/12, а провадження у справі закрито, оскільки даний спір слід вирішувати у порядку господарського судочинства. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.10.2016р. у справі №К/800/9165/16 дану ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду залишено без змін, а касаційну скаргу військової прокуратури Львівського гарнізону відхилено.

Матеріали справи не містять належних доказів відповідності майна, оформленого за виробничим підприємством «Мисливець», майну, на яке посилається прокурор як на таке, що було збудоване господарським способом Окружною радою Всеармійського військово-мисливського товариства ПрикВО.

У відповідності до Свідоцтва про право власності на будівлі від 22.12.2005 р., зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.01.2006 р., виданого Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради, будівлі за адресою м. Львів, вул. Єрошенка, 34, а саме літ. І-1 площею 4,4 кв.м., Е площею 2,4 кв.м., В-1 площею 60 кв.м., А-1 площею 89,6 кв.м., Д площею 2 кв.м., Б-1 площею 190,9 кв.м., Г-1 площею 228,1 кв.м., М площею 67,2 кв.м., Л площею 66,2 кв.м., З-2 площею 12,4 кв.м., И-2 площею 12,6 кв.м., Ж-2 площею 12,4 кв.м., К-2 площею 12,6 кв.м., були закріплені на праві приватної власності за виробничим підприємством «Мисливець» товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України на підставі розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №2130 від 22.12.2005 р..

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 28.02.2006р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрованого за №394, виробниче підприємство «Мисливець» продало, а Школа вищої спортивної майстерності - придбала 97/100 частин будівель загальною площею 735,4 кв.м. у м. Львів, вул. Єрошенка, 34 за 150 000 грн.. Додатково, між тими ж сторонами був укладений договір купівлі-продажу від 29.05.2008 р., зареєстрований в реєстрі за №849, за яким Школа вищої спортивної майстерності придбала 1/2 коридору, а саме: 11/1,3 (коридор), 12/3,7 (коридор), що становить 3/1000 ідеальних частин будівлі площею 2,5 кв.м. за тією ж адресою.

27.02.2008 р. між Школою вищої спортивної майстерності та приватним підприємством «Назаріус» був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №297. За цим договором ПП «Назаріус» придбало 5/100 ідеальних частин будівель загальною площею 228,1 кв.м., позначене на плані літ. Г-1 (майстерня по виготовленню мішеней) у м. Львів, вул. Єрошенка, 34, за 11836 грн. Право власності зареєстроване 07.03.2008 р., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

На підставі договору про поділ нерухомого майна від 05.06.2008 р., зареєстрованого в реєстрі за №928 та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округуГрень Н.М., власником нежитлових приміщень у м. Львів, вул. Єрошенка, 34, а саме І-1 площею 4,4 кв.м., Е площею 2,4 кв.м., Б-1 площею 170,5 кв.м., В-1 площею 60 кв.м., А-1 площею 89,6 кв.м., Д площею 2 кв.м., М площею 67,2 кв.м., Л площею 66,2 кв.м., З-2 площею 12,4 кв.м., И-2 площею 12,6 кв.м., Ж-2 площею 12,4 кв.м., К-2 площею 12,6 кв.м. стала Школа вищої спортивної майстерності (дата вчинення запису 10.06.2008 р.), власником нежитлового приміщення Б-1 площею 20,4 кв.м. стало виробниче підприємство «Мисливець», а власником приміщення Г площею 228,1 кв.м. стало приватне підприємство «Назаріус». При цьому, згідно із п. 2 договору, до його укладення, сторонам на праві спільної часткової власності належало майно: виробничому підприємству «Мисливець» - 27/1000 (на підставі свідоцтва про право власності від 22.12.2005 р. №2130), Школі вищої спортивної майстерності 923/1000 (на підставі договору купівлі-продажу від 28.02.2006 р.), приватному підприємству «Назаріус» - 5/100 (на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.2007 р.).

Предмет позову вимога про визнання права власності за державою Україна в особі Міністерства оборони України на нерухоме майно (нежитлові будівлі), яке розташоване на території військового містечка № 368 у місті АДРЕСА_1 по АДРЕСА_2 ; вимога про витребування у Школи Вищої спортивної майстерності на користь держави Україна в особі Міністерства оборони України нерухомого майна (нежитлові будівлі), яке розташоване на території військового містечка № 368 у АДРЕСА_1 по вул АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ст. 77 ЗК України та ст. ст. 1, 2 Закону України «Про використання земель оборони», землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, підприємств та організацій ЗС України, які надаються їм для виконання покладених на них функцій та завдань у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Згідно Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» - землі оборони при розмежуванні земель не можуть передаватися до земель комунальної власності. Згідно із ст. 13 ЗК України, розпорядження землями державної власності належить до повноважень КМУ. Також, ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» передбачає, що вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також прийняття рішень щодо його вилучення і передачі міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади та інших органів уповноважених управляти державним майном , самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність належить до компетенції КМУ.

Прокурор не посилається на незаконне відчуження земель оборони, не оскаржує відповідних рішень органів місцевого самоврядування.

Позов заявлено лише щодо нерухомого майна, розташованого у АДРЕСА_1 , з тих підстав, що таке майно після здобуття незалежності Україною перейшло до державної власності.

При набутті самостійності Українською державою 1991 році, майно та фінансові ресурси підприємств, установ організацій, та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, визначено державною власністю України, відповідно до ст. 1 Закону України від 10.09.1991 р. за №1540-ХІІ «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України». Згідно ст. 4 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України», рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління союзу РСР після прийняття Постанови Верховної ради України від 24.08.1991 р. «Про проголошення незалежності України» без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.

Суди погоджуються із доводами прокурора про те, що розподільчий акт від 03.02.1994р. про перехід майна та фінансових ресурсів військово-мисливського товариства збройних Сил СРСР у зв`язку з припиненням його діяльності шляхом реорганізації до товариства військових мисливців та рибалок України не може бути доказом того, що зазначене товариство є власником майна по вул. Єрошенка 34, оскільки це було рішення щодо зміни власника і цей акт затверджений головою Центральної Ради Загальноармійського мисливського товариства, тобто із порушенням ст. 4 Закону України від 10.09.1991 за №1540-ХІІ «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України». Водночас, зазначений розподільчий акт містить лише узагальнені відомості, та не доводить належність певному суб`єкту конкретного нерухомого майна.

Відповідно до ст. 329 ЦК України юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Право власності на спірне майно не було зареєстроване ні за позивачами, ні за товариством військових мисливців та рибалок України.

Однак, у різні періоди державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966р. і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 р. № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01.07.2004 р. "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", це не спростовує належності майна відповідному суб`єкту.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що спірне майно у будь-який спосіб передавалось товариством військових мисливців та рибалок України виробничому підприємству «Мисливець».

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зазначена законодавча презумпція правомірності володіння майном виробничим підприємством «Мисливець» до його відчуження іншим суб`єктам, не подолана.

Згідно із ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Матеріали справи свідчать, що первинно право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано не за громадською організацією, а за виробничим підприємством «Мисливець» на підставі розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22.12.2005р. №2130 «Про оформлення права власності на будівлі на АДРЕСА_1 ».

Посилання на незаконність такого розпорядження ґрунтується лише на твердженні про належність цього майна на праві державної власності Міністерству оборони України, однак, доказів такої належності саме цього майна не надано. Не доводить такої належності і стверджуване розташування спірного майна на території військового містечка № 368. Це твердження не підкріплене доказами, кадастровий номер та конфігурація земельної ділянки військового містечка не підтверджена жодним доказом та, окрім того, законодавство допускало належність різним особам права власності (користування) на земельну ділянку та на розташований на ній об`єкт нерухомості. Доказів будівництва спірного майна без згоди власника (користувача) земельної ділянки суду не надано.

Згідно із ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Доказів належності спірного майна до державної власності судам не надано, підстави для відмови у Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради виробничому підприємству «Мисливець» в оформленні права власності на будівлі не були доведені належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що прокурор не довів порушення оспорюваним розпорядженням прав позивачів, а відтак і з висновком про відмову в позові в цій частині.

Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Крім того, згідно із ст. 377 ЦК України в редакцій, що діяла на час укладення договорів відносно спірного майна, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Матеріали справи свідчать, що на дату розгляду справи судом власниками спірного майна є: щодо нежитлових приміщень у АДРЕСА_1 , а саме І-1 площею 4,4 кв.м., Е площею 2,4 кв.м., Б-1 площею 170,5 кв.м., В-1 площею 60 кв.м., А-1 площею 89,6 кв.м., Д площею 2 кв.м., М площею 67,2 кв.м., Л площею 66,2 кв.м., З-2 площею 12,4 кв.м., И-2 площею 12,6 кв.м., Ж-2 площею 12,4 кв.м., К-2 площею 12,6 кв.м. - Школа вищої спортивної майстерності (дата внесення запису 10.06.2008 р.), щодо нежитлового приміщення Б-1 площею 20,4 кв.м. - виробниче підприємство «Мисливець», а щодо приміщення Г площею 228,1 кв.м. - приватне підприємство «Назаріус».

Таким чином, належність спірного майна до державної власності не була доведена суду позивачами. Відповідно, не підлягають задоволенню й похідні позовні вимоги про витребування спірного майна.

Згідно із ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Прокурором не доведено відсутність права у виробничого підприємства «Мисливець» продавати спірне майно та окрім того, воно було набуте кінцевими власниками на оплатній основі.

Як також встановлено, для сприяння позивачам у доведенні зазначених фактів, ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.11.2017р. задоволено клопотання прокурора, зупинено провадження у справі, призначено комплексну судову експертизу для вирішення питань, якими є технічні характеристики спірного майна, чи відповідає фактичний об`єкт матеріалам КЕВ міста Львова, якою є ринкова вартість цього майна. Витрати на проведення експертизи покладено на КЕВ м. Львова. Однак, вартість експертизи оплачена не була, у зв`язку із чим листом від 07.11.2018р. №006107 Львівського НДІ судових експертиз матеріали були повернуті суду без виконання ухвали.

Згідно із ч. 9 ст. 81 ГПК України (у чинній редакції) у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Враховуючи наведену норму, а також неоплату експертизи замовником протягом року, суд першої інстанції мав право поновити провадження та ухвалити рішення по суті спору на підставі наявних у справі доказів.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 09.04.2019 у справі № 914/3142/15 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ст.74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Пунктами 1, 2 ст.86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.

Оскільки суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Львівського гарнізону, м.Львів, вх. №01-05/1700/19 від 08.05.19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 09.04.2019 у справі №914/3142/15 - залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів відповідно до ст.ст. 286 - 289 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач): Т.Б. Бонк

Судді С.М. Бойко

Г.Г. Якімець

Повний текст постанови складено - 25.09.2019.