ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2019 року Справа № 903/372/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.,

суддя Грязнов В.В.,

суддя Розізнана І.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Вокар-Сервіс" на рішення господарського суду Волинської області від 01.07.2019 р. (суддя Гарбар І.О., повний текст рішення складено 01.07.2019 р.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сіріус Інвест"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Вокар-Сервіс"

про стягнення 30416,57 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 01.07.2019 р. у справі №903/372/19 позов товариства з обмеженою відповідальністю "Сіріус Інвест" про стягнення 30416,57 грн. задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Вокар-Сервіс" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Сіріус Інвест" 29257,72 грн. штрафних санкцій. У решті позові відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання згідно договору про надання транспортних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у межах України та міжнародному сполученні від 26.03.2019 р., а саме порушив пункти 6.7, 6.10 вказаного договору шляхом відмови від заявки на завантаження та несвоєчасної подачі автотранспорт під завантаження, тому ТОВ "Вокар-Сервіс" зобов`язаний сплатити позивачу штраф згідно договору у розмірі 995 євро.

Місцевий господарський суд, посилаючись на п.3.4. постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 р., встановив, що ТОВ "Сіріус Інвест" невірно визначив ціну позову в національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день сплати судового збору (10.05.2019 р.), а саме: 30416,57 грн., тоді як необхідно 29257,72 грн. Отже, враховуючи вказане суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у нарахуванні 1158,85 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу скаржник вказує, що судом першої інстанції не встановлено факту приїзду транспортного засобу відповідача для завантаження вантажем у визначений сторонами пункт в Нідерланди. При цьому, судом приймаються до уваги лише доводи позивача щодо неприбуття для завантаження вантажем транспортного засобу відповідача.

08.08.2019 р. позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Сіріус Інвест", подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач зазначає, що посилання відповідача щодо невстановлення місцевим господарським судом факту приїзду транспортного засобу відповідача для завантаження вантажем у визначений сторонами пункт в Нідерланди є безпідставним, оскільки відповідач зобов`язаний був не прибути в Нідерланди, а здійснити перевезення вантажу, зазначеного в договорі-заявці №26/03 від 26.03.2019 р., із Нідерландів в Україну.

Звертає увагу, що відповідач, ТОВ "Вокар-Сервіс", свої зобов`язання згідно умов договору від 26.03.2019 р. та договору-заявки №26/03 від 26.03.2019 р. не виконав, зокрема, автотранспорт під завантаження відповідачем у визначену дату завантаження - 28.03.2019 р. не подав, безпідставно відмовився від заявки на завантаження (необґрунтовано у чому конкретно виразилася невідповідність фактичних розмірів вантажу, що стало підставою для несвоєчасного подання автотранспорту під завантаження).

Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Вокар-Сервіс" на рішення господарського суду Волинської області від 01.07.2019 р. у справі №903/372/19 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 26.03.2019 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Вокар-Сервіс" (надалі перевізник) і товариством з обмеженою відповідальністю "Сіріус Інвест" (надалі клієнт) було укладено договір про надання транспортних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у межах України та міжнародному сполученні, згідно п.1.1 якого перевізник зобов`язується виконати послуги, пов`язані з перевезенням вантажу в міжнародному чи міжміському сполученні (а.с. 12-15).

Відповідно до п.2.2 вказаного договору, умови по кожному перевезенню обумовлюються в заявці, яка є невід`ємною частиною даного договору.

Пунктом 6.7 договору встановлено, що у випадку відмови перевізника від заявки на завантаження з однієї сторони і з другої сторони відмова клієнта від підтвердження заявки, сторона сплачує штраф в розмірі 10% від суми перевезення.

У відповідності до п.6.10 договору, перевізник несе відповідальність за несвоєчасну подачу автотранспорту під завантаження, сплачуючи на користь замовника штраф в розмірі 300 євро за кожну добу затримки.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2019 р., але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, що виникли під час дії договору (п.11.1 договору).

Матеріалами справи встановлено, що між товариством з обмеженою відповідальністю "Вокар-Сервіс" та товариством з обмеженою відповідальністю "Сіріус Інвест" на виконання п.2.2 договору була підписана та скріплена печатками договір-заявка №26/03 від 26.03.2019 р., згідно умов якої перевізник зобов`язався здійснити перевезення екскаватора Terex 225 LC, масою 24 т., габаритами: довжина 10,5 м., ширина - 3,3 м., висота 3,1 м., із Нідерландів до України (м. Київ); дата завантаження: 28.03.2019 р., вартість перевезення: 3950 євро на вивантаженні (а.с. 16).

Згідно електронної переписки між перевізником та клієнтом вбачається, що перевізник повідомляє про затримку автотранспорту під завантаження до 29.03.2019 р. (а.с. 17).

Поряд з тим, перевізник у своєму повідомленні зазначив, що відмовляється від виконання договору-заявки №26/03 від 26.03.2019 р. у зв`язку із невідповідністю фактичних розмірів вантажу (а.с. 18).

З огляду на зазначені обставини, у зв`язку із невиконання відповідачем умов договору про надання транспортних послуг від 26.03.2019 р. позивач надіслав рекомендованим листом відповідачу претензію №06 від 02.04.2019 р. про стягнення штрафних санкцій в розмірі 30416,57 грн. (а.с. 33-35). Вказана претензія отримана відповідачем 30.04.2019 р., що підтверджується витягом щодо відстеження пересилання поштових відправлень з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" №560 (а.с.37), однак залишена відповідачем без відповіді.

Враховуючи те, що перевізником не надано відповіді на претензію позивача та відповідно не сплачено штрафні санкції у зв`язку із невиконанням умов договору про надання транспортних послуг від 26.03.2019 р., тому позивач звернувся з даним позовом до суду.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.

Згідно положень ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.509 ЦК України, зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст.202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.307 Господарського кодексу України (надалі ГК України) за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та віддати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної) відповідно до вимог законодавства.

Згідно з ч.1 ст.908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

У відповідності до положень ч.1 ст.909 ЦК України, що кореспондується зі ст.307 ГК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Як передбачено ч.1 ст.917 ЦК України, перевізник зобов`язаний надати транспортні засоби під завантаження у строк, встановлений договором.

Частиною 1 ст.920 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Також, відповідно до ч.1 ст.921 ЦК України перевізник за ненадання транспортного засобу для перевезення вантажу, а відправник за ненадання вантажу або невикористання наданого транспортного засобу з інших причин несуть відповідальність, встановлену договором, якщо інше не встановлено транспортними кодексами (статутами).

За приписами ст.526 ЦК України та ст.193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України), місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі (ч.1 ст.532 ЦК України).

Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи електронної переписки між перевізником та клієнтом, автотранспорт під завантаження не було подано у строк, що визначений договором-заявкою №26/03 від 26.03.2019 р., а саме 28.03.2019 р.

При цьому, як було зазначено вище, перевізник у своєму повідомленні повідомляє про відмову від виконання договору-заявки №26/03 від 26.03.2019 р. у зв`язку із невідповідністю фактичних розмірів вантажу.

Відповідно до п.2.2 договору, умови по кожному перевезенню обумовлюються в заявці, яка є невід`ємною частиною даного договору.

Колегією суддів встановлено, що габарити вантажу не перевищують вказаних у договорі-заявці розмірів, що підтверджується наявними в матеріалах справи рахунком-фактурою від 15.03.2019 р. №2019020 (а.с. 22-23), актом огляду та обміру транспортного засобу (а.с. 24), а також фотоматеріалами екскаватора (а.с. 25-32).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідач в порушення пункту 6.10. договору несвоєчасно подав автотранспорт під завантаження, а саме із затримкою на 2 доби, і водночас порушив п.6.7 договору, оскільки відмовився від заявки на завантаження. Крім того, судом враховується те, що перевізник не зазначив в повідомленні у чому конкретно виразилася невідповідність фактичних розмірів вантажу, який підлягав перевезенню.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що загальна сума штрафних санкцій становить 995 євро ((300 євро * 2 доби ) + (10 % від суми перевезення 3950 євро)).

Щодо визначення офіційного курсу гривні до іноземної валюти у даній справі, суд враховує наступне.

Згідно п.3.4 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 р. ціна позову про стягнення іноземної валюти визначається в іноземній валюті та національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову. При визначенні ціни позову, поданого в іноземній валюті, необхідно виходити з тієї валюти, в якій провадились чи повинні бути проведені розрахунки між сторонами. У разі подання позову про стягнення національної валюти України - еквіваленту іноземної валюти ціна позову визначається в іноземній або національній валюті України за офіційним курсом, визначеним Національним банком України, на день подання позову. У разі подання до господарського суду позову про стягнення іноземної валюти обов`язковим є зазначення еквіваленту в національній валюті України (гривнях). Виходячи з останнього й визначається сума судового збору, що сплачується з позовної заяви: для нерезидентів в іноземній валюті (за їх бажанням), для інших платників у гривнях у національній валюті. Однак, якщо день подання позову не співпадає з днем сплати судового збору (збір сплачено раніше), то останній визначається з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України саме на день сплати, а не на день подання позову (абзац другий-третій частини першої статті 6 Закону України "Про судовий збір").

При цьому, позивачем визначено гривневий еквівалент штрафу станом на 01.04.2019 р. у сумі 30416,57 грн.

Матеріалами справи встановлено, що ТОВ "Сіріус Інвест" направило позовну заяву з додатками до суду 13.05.2019 р. (а.с.51), а судовий збір сплачено 10.05.2019 р. (а.с.11), що підтверджується поштовим штемпелем підприємства зв`язку на конверті, який адресований господарському суду Волинської області.

З викладеного вбачається, що ціна позову в національній валюті повинна визначатись з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти станом на 10.05.2019 р., тобто на день сплати судового збору.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, офіційний курс гривні до євро, визначений Національним банком України, станом на 10.05.2019 р. становив 29,404746 грн. за один євро. Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що ціна позову в національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день сплати судового збору визначена позивачем невірно, оскільки відповідачу слід сплатити 29257,72 грн., а не 30416,57 грн., як зазначив позивач.

Оцінивши в сукупності наявні у справі докази, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову та стягнення штрафних санкцій в сумі 29257,72 грн., а також про відмову в позові в частині стягнення 1158,85 грн., з підстав невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором про надання транспортних послуг.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ч.3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України, суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст.74, 76 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Волинської області від 01.07.2019 р. у справі №903/372/19 залишити без змін, апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Вокар-Сервіс" - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, порядку та строк, передбачений ст.ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "30" вересня 2019 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.