ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2019 р. Справа№ 910/15740/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Чорногуза М.Г.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

позивач Болінський С.С.

відповідач не з`явились

третя особа не з`явились

розглянувши апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні інвестиції" (правонаступник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Центр Факторингових Послуг")

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 (повний текст рішення складено 19.02.2019)

у справі №910/15740/18 (суддя Паламар П.І.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Центр Факторингових Послуг"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроцентргруп"

третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Олег Володимирович

про застосування наслідків недійсності правочинів, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року Публічне акціонерне товариство "Банк "Національні інвестиції" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроцентргруп" про застосування наслідків недійсності правочинів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у результаті перевірки уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Національні інвестиції" правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, було встановлено, що договори купівлі-продажу земельної ділянки та купівлі-продажу жилого будинку від 29 серпня 2015 р. на підставі п.п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є нікчемними.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні інвестиції" відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач мав підстави для визнання вказаних договорів купівлі-продажу нікчемними на підставі п.п. 1, 7 ч. 3 ст. 38 Закону, проте враховуючи, що відповідач заявив про застосування строку позовної давності, у позові відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України слід відмовити з цих підстав.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Банк "Національні інвестиції" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 року у справі №910/15740/18 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції є безпідставним та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права через невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зокрема на думку позивача Уповноважена особа фонду виявила що правочини купівлі-продажу мають ознаки нікчемності лише 04.04.2018 року, таким чином день коли позивач довідався про порушення його права є 04.04.2018 року. Крім того, позивач звертає увагу, що відповідно до ч. 2, ст. 264 Цивільного кодексу України позовна давність була перервана, а її перебіг розпочався заново, оскільки позивач звертався до адміністративного суду.

Згідно з витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) від 26.03.2019 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Хрипун О.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні інвестиції" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 року у справі №910/15740/18 та призначено розгляд справи на 30.05.2019 року.

27.05.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

27.05.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшли письмові пояснення.

29.05.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

30.05.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2019 року розгляд справи відкладено на 13.06.2019 року.

04.06.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшла заява про заміну позивача його правонаступником.

07.06.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від ТОВ "Фінансова Компанія "Фінмарк" надійшла заява про заміну позивача його правонаступником.

10.06.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від ТОВ "Фінансова Компанія "Центр Факторингових Послуг" надійшла заява про заміну позивача його правонаступником.

13.06.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2019 року заяву ПАТ "Банк "Національні Інвестиції" про заміну позивача його правонаступником задоволено, замінено позивача у справі №910/15740/18 ПАТ "Банк "Національні Інвестиції" на ТОВ "Фінансова Компанія "Фінмарк". Заяву ТОВ "Фінансова Компанія "Фінмарк" та ТОВ "Фінансова Компанія "Центр Факторингових Послуг" про заміну позивача його правонаступником задоволено, замінено позивача у справі №910/15740/18 ТОВ "Фінансова Компанія "Фінмарк" на ТОВ "Фінансова Компанія "Центр Факторингових Послуг". Розгляд справи відкладено на 11.07.2019 року.

09.07.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Центр Факторингових Послуг" надійшли письмові пояснення.

11.07.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшло клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2019 року розгляд справи відкладено на 25.07.2019 року.

23.07.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.07.2019 року розгляд справи відкладено на 30.07.2019 року.

26.07.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Верховного Суду надійшов запит №25.2-15/910/15740/132/2019 від 25.07.2019 року про надсилання справи №910/15740/18 у зв`язку з надходженням до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційної скарги ТОВ "Євроцентргруп" на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2019 року.

30.07.2019 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшло клопотання про направлення матеріалів справи №910/15740/18 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для можливості розгляду касаційної скарги ТОВ "Євроцентргруп" на увалу Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2019 року та про оголошення перерви у розгляді справи №910/15740/18 до моменту винесення рішення за результатами розгляду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроцентргруп" на ухвалу Північного апеляційного господарського суду Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2019 року зупинено провадження у справі №910/15740/18 до перегляду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроцентргруп" на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2019 року Верховним Судом, матеріали справи №910/15740/18 направлено до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

02.09.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) надійшли матеріали справи №910/15740/18.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду (головуючий суддя Зуєв В.А.) від 12.08.2019 року у справі №910/15740/18 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроцентргруп" без задоволення, а ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2019 року без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2019 року поновлено провадження у справі №910/15740/18 та призначено розгляд справи на 26.09.2019 року.

26.09.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для надання часу представнику підготувати додаткові пояснення.

В судовому засіданні 26.09.2019 року представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відтак, колегія суддів зазначає, що оскільки подання додаткових пояснень на стадії судових дебатів не подаються, клопотання про відкладення розгляду справи відхиляється.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників відповідача та третьої особи.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що 29 серпня 2015 р. між сторонами у справі укладено договір купівлі-продажу жилого будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1240, згідно з умовами якого позивач передає (продає) у власність відповідачу жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 1329,20 м2 (реєстраційний номер: 31) по вул. Луговій, 11-Б у селищі Козин, Обухівського району Київської області , вартістю 15900000 грн., а останній - приймає (придбаває) таке нерухоме майно і зобов`язується не пізніше 31 серпня 2015 р. в безготівкову порядку оплатити його вартість. (далі договір 1; т.1, а.с. 24-26).

Відповідно до п. 2.2. договору 1 продаж житлового будинку вчинено за погоджену сторонами суму, яка становить 15 900 000, 00 грн.

Згідно з п. 2.3. договору 1 оплата вартості житлового будинку здійснюється покупцем не пізніше 31.08.2015 року, в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача.

Також, 29 серпня 2015 р. між сторонами у справі укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1241, згідно з умовами якого позивач передає (продає) у власність відповідачу земельну ділянку загальною площею 0,187 га по вул. Луговій, 11-Б у селищі Козин, Обухівського району Київської області , кадастровий номер :05:086:0024 (реєстраційний номер: 31) вартістю 4300000, а останній - приймає (придбаває) таке нерухоме майно і зобов`язується не пізніше 31 серпня 2015 р. в безготівкову порядку оплатити його вартість. (далі договір 2; т.1, а.с. 28-30).

Відповідно до п. 2.2. договору 2 продаж земельної ділянки вчинено за погоджену сторонами суму, яка становить 4 300 000, 00 грн.

Згідно з п. 2.3. договору 2 оплата вартості земельної ділянки здійснюється покупцем не пізніше 31.08.2015 року, в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця.

На виконання умов цих договорів позивачем передано відповідачу вказану земельну ділянку та розташований на ній жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами прийому-передачі жилого будинку та земельної ділянки від 29 серпня 2015 р. (т.1, а.с. 27, 31).

Також в матеріалах справи наявний кредитний договір №199-15 від 28.03.2015 року укладений між АТ "Банк "Національні інвестиції" та ТОВ «ЄВРОЦЕНТРГРУП». (далі кредитний договір; т.1, а.с. 109-115).

Відповідно до п. 2.1. кредитного договору банк у порядку та на умовах визначених цим договором надає позичальнику відновлювальну кредитну лінію у гривні, а позивальник зобов`язується повернути кредит у строки встановлені в п. 2.2. цього договору, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання за цим договором.

Сума ліміту заборгованості за кредитну лінії відповідно до п. 2.3. кредитного договору становить 33 000 000, 00 грн.

Також в матеріалах справи наявні банківські виписки з 27.08.2015 року по 05.09.2015 року з яких вбачається, що оплата за придбане майно за договорами 1 та 2 проведена відповідачем виключно за рахунок коштів, наданих йому в кредит самим позивачем. (а.с. 116).

Таким чином, колегія суддів вважає, що банк фактично безоплатно здійснив відчуження майна, оскільки в рахунок оплати за це майно отримав власні ж кошти. Тими ж банківськими виписками підтверджується факт погашення відповідачем одержаного кредиту грошовими коштами, розміщеними на рахунках у цьому ж банку, напередодні віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

В подальшому на підставі постанови Правління Національного банку України № 613 від 17 вересня 2015 р. банк позивача було віднесено до категорії неплатоспроможних. (т.1, а.с. 16-17).

Постановою Правління Національного банку України № 853 від 1 грудня 2015 р. відкликано банківську ліцензію та запроваджено процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні інвестиції". (т.1, а.с. 19).

Статтею 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою вказаного нормативно-правового акту є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі - договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

На виконання вимог Закону уповноважена особа фонду здійснила перевірку правочинів (у тому числі договорів) вчинених (укладених) Банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку на наявність ознак нікчемності передбачених законом.

Під час здійснення перевірки, виявлено що АТ "Банк "Національні інвестиції" здійснено (вчинено) певні правочини.

Згідно з частиною 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Отже, встановлено ряд критеріїв, за наявності яких правочин є нікчемним - умови правочину передбачають платіж чи передачу іншого майна, метою є надання окремим кредиторам переваг (пільг), вказані переваги (пільги) прямо не встановлені для кредитора законом чи внутрішніми документами банку.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на адресу відповідача направлено повідомлення за вих. № 03/254 від 04.04.2018 року щодо нікчемності правочинів з вимогою про повернення отриманих відповідачем житлового будинку та земельної ділянки на підставі вищезазначених договорів купівлі-продажу. (т.1, а.с. 39-43).

При цьому, у разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни (ч. 5 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Відповідно до ч. 2 статті 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. До таких правочинів застосовуються наслідки, передбачені статтею 216 Цивільного кодексу України.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" фонд:

1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами;

3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Згідно із ч. 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у позивача наявні підстави для визнання вказаних договорів купівлі-продажу нікчемними на підставі п.п. 1, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виходячи за наступного.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до приписів чинного законодавства, у випадку ліквідації банку залишки грошових коштів на рахунках юридичних осіб не гарантуються, а задовольняються у порядку черговості, встановленої Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Водночас відповідач, будучі боржником позивача за укладеним з ним кредитним договором та розрахувавшись за договорами купівлі-продажу 1 та 2 коштами самого ж банку, які були надані ним відповідачу, враховуючи віднесення позивача до категорії неплатоспроможних, отримав переваги щодо задоволення майнових вимог перед іншими кредиторами позивача, які (переваги) не встановлені для відповідача законодавством чи внутрішніми документами позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачу, як окремому боржнику було передано майно банку, через що ним отримано переваги, не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку, а також висновку про те, що банк фактично безоплатно здійснив відчуження майна, оскільки отримав за житловий будинок та земельну ділянку власні ж кошти, які ним були надані в кредит відповідачу, що згідно з п.п. 1, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є ознакою нікчемності вчинених правочинів.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Виходячи з приписів чинного законодавства, віднесення до нікчемних правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку з підстав, встановлених ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відбувається лише за умови віднесення банку до категорії неплатоспроможних, тобто не в будь-якому випадку, а існують певні умови, а відтак, фактично, питання щодо наявності підстав для віднесення таких правочинів до нікчемних має вирішуватись саме виходячи з обставин перебування банку у процедурі виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем було доведено належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні ст. ст. 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність правових підстав для віднесення договорів купівлі-продажу до нікчемних на підставі п.п. 1, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до частин 1 та 5 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Частиною другою статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт.

Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо.

Зазначена позиція кореспондується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 11.09.2018 у справі № 909/968/16.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У зв`язку з тим, що договори купівлі-продажу земельної ділянки та купівлі-продажу жилого будинку від 29.08.2015 року, на підставі яких були внесені в Держаний реєстр записи про право власності за ТОВ «ЄВРОЦЕНТРГРУП» є нікчемними в силу п.п. 1, 2, 7 ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» право власності підлягає відновленню, шляхом поновлення в Державному реєстрі речових прав записів про право власності позивача на земельну ділянку та майно.

Виходячи з положень ст.ст. 19, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Державна реєстрація обтяжень здійснюється, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Можливість скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень при застосуванні наслідків недійсності правочину визначена у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. та підтверджена постановою Верховного Суду України від 17 травня 2017 року у справі № 922/3883/15.

Надаючи правову оцінку належності способу захисту прав позивача, слід зважати й на його ефективність з точки зору і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним".

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та їх задоволення.

Втім, місцевий господарський суд правомірно встановивши наявність підстав для задоволення позову, дійшов висновку, що в суд з указаним позовом про застосування наслідків недійсності спірних договорів купівлі-продажу позивач звернувся 23.11.2018 року, тобто з пропуском встановленого строку позовної давності та відмовив у задоволенні позову з чим колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Колегія суддів зазначає, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися позивач.

З урахуванням указаних вимог та положень ст. 38 Закону про порушення свого права позивач міг та повинен був дізнатися з часу віднесення його на підставі постанови Правління Національного банку України № 613 від 17 вересня 2015 року до категорії неплатоспроможних та запровадження у його банку тимчасової адміністрації, тобто з 18 вересня 2015 р, а не як зазначає позивач з 04.04.2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Європейський суд з прав людини наголосив, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007р. у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначено, що зобов`язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав). Аналогічну позицію наведено у постанові від 29.05.2013р. Вищого господарського суду України по справі №5011-5/14825-2012.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.

Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Водночас у правовому висновку Верховного Суду України у справі N 6-895цс15 вказано, що перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Перебіг позовної давності не переривається, якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто.

Як зазначає позивач, 23.05.2018 року АТ "Банк "Національні інвестиції" подав позов до Окружного адміністративного суду міста Києва до приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Бойка О.В. (як державного реєстратора, що вносив записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про зміну власника майна за нікчемними правочинами), третя особа ТОВ «ЄВРОЦЕНТРГРУП» про скасування рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.05.2018 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі №826/8002/18.

В подальшому, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.08.2018 року провадження у справі №826/8002/18 закрито у зв`язку з тим, що дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а справа підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Зі змісту ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.08.2018 року вбачається, що суд закриваючи провадження у справі №826/8002/18 посилався на позицію Великої палати Верховного Суду від 17.04.2018 року справа №815/6956/15 та від 20.06.2018 року справа №820/2792/16.

Отже, з наведеного вище вбачається, що на час подання позовної заяви Банком до Окружного адміністративного суду міста Києва та судової практики, дана категорія справ підлягала розгляду в порядку адміністративного судочинства, а через три місяці після відкриття провадження у справі Окружний адміністративний суд міста Києва посилаючись на позицію Великої палати Верховного Суду закрив провадження у справі №826/8002/18.

Колегія судді зазначає, що закриття провадження у справі не є процесуальною дією суду, тотожною поверненню позовної заяви та відмові у прийнятті позовної заяви, питання про які вирішуються на стадії прийняття позовної заяви, а не під час розгляду справи по суті (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.04.2018 у справі N 908/828/17 та від 11.09.2018 року у справі №904/191/18).

Відповідно до п.п. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.1, ч.4, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Неодноразове ухвалення судових рішень, які суперечать одне одному, може створити ситуацію юридичної невизначеності, що спричинить зменшення довіри до судової системи, тоді як ця довіра є важливим елементом держави, що керується принципом верховенства права (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінчіч та інші проти Сербії», заява № 44698/06).Право на справедливий суд, визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), також пов`язане з вимогами єдиного застосування закону. Розбіжності в тлумаченні правових норм можуть сприйматися як невід`ємна риса судової системи, що складається з певної мережі судів. Тобто різні суди можуть дійти неоднакових, але водночас раціональних та обґрунтованих висновків стосовно подібного юридичного питання, з подібними фактичними обставинами. Однак за певних обставин суперечливі рішення національних судів, особливо найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції. У цьому контексті треба проаналізувати: чи глибинні та довготривалі розбіжності в судовій практиці національних судів, чи національне право пропонує засоби для подолання таких розбіжностей, чи ці засоби застосовуються, і якщо застосовуються, то якими є наслідки (рішення ЄСПЛ у справі «Томіч та інші проти Чорногорії », заява № 18650/09, у справі «Шахін і Шахін проти Туреччини», заява № 13279/05).

На підстав вищенаведеного, з метою дотримання принципу юридичної визначеності та забезпечення єдності судової практики, колегія суддів при вирішенні даної справи виходить саме з вищевказаних висновків Верховного Суду.

Окрім вищезазначеного колегія суддів бере до уваги, що оскільки вини, бездіяльності чи недбалості з боку позивача в даному випадку не було, адже він вчиняв всі вчасні, необхідні і активні дії щодо звернення до суду з метою захисту своїх права, тому наявні всі підстави щодо поважності причини пропуску позивачем позовної давності у даній справі.

Зазначена правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.07.2019 року по справі №921/233/18.

Беручи до уваги вищевикладене, висновок суду першої інстанції щодо відсутності переривання перебігу позовної давності у даній справі є необґрунтованим.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Водночас, правила переривання позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.06.2018 у справі N 668/8830/15-ц).

Натомість, хоча й позивачем було заявлено в суді першої інстанції про переривання строку позовної давності, місцевим господарським судом не досліджувалось питання переривання строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що висновок місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову є необґрунтованим, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції підлягає розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, 282, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні інвестиції" (правонаступник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Центр Факторингових Послуг") на рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 року у справі №910/15740/18 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 року у справі № 910/15740/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким:

« 1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:24014328 від 29.08.2015 року щодо зміни власника нерухомого майна, внесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. на підставі нікчемного Договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.08.2015 року, укладеного АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» із ТОВ «ЄВРОЦЕНТРГРУП», що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В., зареєстроване в реєстрі за №1240.

3. Скасувати запис про державну реєстрацію прав власності від 29.08.2015 року №10973519, відповідно до якого право власності на житловий будинок (літера «А») загальною площею 1 329, 20 (одна тисяча триста двадцять дев`ять цілих двадцять сотих) м2, житловою площею 124, 70 (сто двадцять чотири цілих сімдесят сотих) м2, гараж (літера «Б»), госпблок (літера «В»), навіс для машин (літера «Г»), колодязь №4, басейн - №5, що знаходиться за адресою Київська обл., Обухівський район, смт. Козин, вул. Лугова, 11 - Б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31) належить ТОВ «ЄВРОЦЕНТРГРУП» (), з одночасним поновленням запису від 23.03.2015 року №9194617, щодо права власності на вищезазначене майно за Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Центр Факторингових Послуг", як правонаступника Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні інвестиції"().

4. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 24013428 від 29.08.2015 року щодо зміни власника нерухомого майна, внесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. на підставі нікчемного Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.08.2015 року, укладеного АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» із ТОВ «ЄВРОЦЕНТРГРУП», що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В., зареєстроване в реєстрі за №1241.

5. Скасувати запис про державну реєстрацію прав власності від 29.08.2015 року №10973546, відповідно до якого право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:086:0024, загальною площею 0, 1870 га (нуль цілих одна тисяча вісімсот сімдесят десятитисячних гектара), в тому числі земельними угіддями (складом угідь): 0, 1870 га (нуль цілих одна тисяча вісімсот сімдесят десятитисячних гектара) - під житловою забудовою одно- та двоповерховою, яка розташована за адресою Київська обл., Обухівський район, смт. Козин, вул. Лугова, 11 - Б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31) належить ТОВ «ЄВРОЦЕНТРГРУП» (), з одночасним поновленням запису від 25.03.2015 року №9194614, щодо права власності на вищезазначене майно за Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Центр Факторингових Послуг", як правонаступника Публічного акціонерного товариства "Банк "Національні інвестиції"().

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроцентргруп" (01030, м. Київ, вул. Леонтовича, 7, ) на користь АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВСЕТИЦІЇ» (, накопичувальний рахунок № НОМЕР_1 в Національному Банку України, МФО 300001) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 7 048 (сім тисяч сорок вісім гривень) 00 коп.»

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроцентргруп" (01030, м. Київ, вул. Леонтовича, 7, ) на користь АТ «БАНК «НАЦІОНАЛЬНІ ІНВСЕТИЦІЇ» (, накопичувальний рахунок № НОМЕР_1 в Національному Банку України, МФО 300001) судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 10 572 (десять тисяч п`ятсот сімдесят дві гривні) 00 коп.

4. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/15740/18.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 30.09.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді О.О. Хрипун

М.Г. Чорногуз