ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2019 р. Справа№ 910/216/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Бовсуновська Ю.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 22.04.2019

у справі № 910/216/19 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Установи « 28 Управління начальника робіт»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО»

про стягнення 31 914,73 грн.

В С Т А Н О В И В:

Установа « 28 Управління начальника робіт» (далі - Установа, позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО» (далі - ТОВ «ИССО», відповідач) про стягнення 31 914,73 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги, а також за послуги з утримання будинків та прибудинкових територій відповідно до вимог Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України, зокрема, на підставі ст. 1166 ЦК України, вказуючи на те, що несплата відповідачем заборгованості завдає шкоди інтересам позивача.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказував на відсутність між позивачем та відповідачем договірних відносин, що в обов`язковому порядку передбачено у сфері надання житлово-комунальних послуг. За твердженнями відповідача, позивач не є суб`єктом правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг, оскільки невідомо виконавцем яких саме комунальних послуг є позивач.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2019 у справі № 910/216/19 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО» на користь Установи « 28 Управління начальника робіт» 31 914, 73 грн. заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг та 1 762, 00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ТОВ «ИССО» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати в повному обсязі і закрити провадження у справі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Апелянт не погоджується з висновками суду про те, що споживачем послуг з користування електричною енергією, які були надані за Договором №934 о/р 1034 від 13.06.2002, укладеним між Установою та ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», є відповідач, а тому у нього виникла заборгованість з оплати вказаних послуг в розмірі 31 914,73 грн., вказуючи на те, що відповідний Договір взагалі не було долучено до матеріалів справи та не було предметом розгляду в суді першої інстанції. При цьому, апелянт стверджував, що жодних договорів між позивачем та відповідачем з надання комунальних послуг (зокрема, постачання електроенергії, теплопостачання, водопостачання та водовідведення) не укладалось й матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження надання позивачем відповідних послуг відповідачу. З приводу оплати послуг з утримання будинків та прибудинкової території, апелянт наполягав, що на підставі укладених між сторонами Договорів ним оплачено отримані послуги з утримання будинків та прибудинкової території, а також звертав увагу, що оскільки ГІОЦ надає інформаційно-обчислювальні послуги з обробки та розщеплення платежів населення, програмного забезпечення, інформаційно-технологічного супроводження та виготовлення рахунків повідомлення, то враховані судом першої інстанції повідомлення ГІОЦ не можуть бути підставою для визначення заборгованості відповідача тощо

В судове засідання апеляційної інстанції 01.10.2019 з`явилися представники сторін, представник відповідача надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав та скасувати оскаржуване рішення.

Представник позивача в даному судовому засіданні також надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що ТОВ «ИССО» (відповідач) відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.05.2015 та актів прийому-передачі житлового приміщення є власником житлової площі в будинку по АДРЕСА_1 , а саме квартир АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 балансоутримувачем вказаного будинку є позивач - Установа « 28 Управління начальника робіт».

За твердженнями позивача, відповідно до Договору про постачання електричної енергії №934 о/р 1034 від 13.06.2002, укладеного між Установою та ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», здійснюється продаж і купівля електричної енергії для будинку по АДРЕСА_1 , споживачем послуг з користування якої, зокрема, є ТОВ «ИССО», яке також зобов`язане здійснювати щомісячні розрахунки по оплаті послуг з утримання будинків та прибудинкових територій, з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Заборгованість відповідача, на переконання позивача, підтверджується довідкою ГІОЦ станом на 01.07.2018 та складає 31 914,73 грн., яка й заявлена позивачем до стягнення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що свої вимоги позивач обґрунтував тим, що споживачем послуг користування електричною енергією, наданої за Договором №934 о/р 1034 від 13.06.2002 між Установою та ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» є відповідач - ТОВ «ИССО», який не надав суду доказів на підтвердження відсутності у нього обов`язків перед позивачем щодо сплати житлово-комунальних послуг.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги», статтею 1 якого унормовано, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Виконавець - це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Відповідно до ст. 13 цього Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

За приписами п. 1 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем дійсно не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Разом з цим, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів отримання відповідачем таких послуг саме від позивача, що б свою чергу свідчило про його обов`язок оплачувати останньому їх вартість.

З долучених позивачем до позовної заяви документів не можливо встановити, які саме житлово-комунальні послуги надавались позивачем відповідачу, яка їх вартість та період надання, адже в судовому засіданні апеляційної інстанції представником позивача зазначено, що згадана заборгованість утворилась за період з 2015 до грудня 2017, рахунки-повідомлення ГІОЦ складено станом на 01.07.2018, в них зазначено, що нарахування за утримання будинків та прибуткової території, а також електричну енергію здійснено за 06.2018.

При цьому, з долучених відповідачем до апеляційної скарги документів вбачається, що між сторонами 01.03.2017 було укладено договори по кожній з квартир, предметом яких було забезпечення обслуговування та поточного ремонту житлового будинку та прибудинкової території, на виконання яких між сторонами в 2017 році підписувались відповідні акти здачі-приймання робіт (надання послуг), які було оплачено відповідачем. Проте за відсутності конкретно визначеного періоду, за який заявлено спірні вимоги, суд позбавлено можливості встановити чи дійсно існує така заборгованість чи можливо вона вже була оплачена відповідачем.

Разом з цим, за відсутності у справі Договору про постачання електричної енергії №934 о/р 1034 від 13.06.2002, укладеного між Установою та ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», не зрозумілим видається на підставі чого судом першої інстанції було встановлено факт купівлі-продажу цієї енергії позивачем та відповідно наявність у нього можливості надання послуг з постачання електричної енергії відповідачу.

Надані ж позивачем суду апеляційної інстанції додаткові документи на підтвердження своїх позовних вимог, а саме: сертифікат готовності житлового будинку до експлуатації від 11.10.2016, бухгалтерська довідка щодо обліку будинку № 494 від 27.12.2018, довідка щодо постачальників ЖКП від 24.02.2017, додаткова угода від 29.07.2011 до Договору про постачання електричної енергії №934 о/р 1034 від 13.06.2002, договір про надання послуг з ГІОЦ від 01.07.2013 та бухгалтерська довідка № 494 від 27.12.2018 щодо обліку заборгованості, не приймаються судом апеляційної інстанції, адже в силу приписів ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи довів неможливість їх подання до місцевого суду з причин, що об`єктивно не залежали від нього, однак позивачем не наведено жодних виняткових обставин, які перешкоджали йому надати такі докази суду першої інстанції.

Як вище згадувалось, звертаючись з даним позовом до суду про стягнення 31 914,73 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги, а також за послуги з утримання будинків та прибудинкових територій відповідно до вимог Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України, зокрема, на підставі ст. 1166 ЦК України, позивач вказував, що несплата відповідачем заборгованості завдає шкоди його інтересам.

За своєю правовою природою такі вимоги є вимогами про відшкодування майнової шкоди, завданої, на думку позивача, бездіяльністю відповідача щодо здійснення оплати.

Підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є, у тому числі, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За змістом ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду завдано не з її вини (ч. 2 вказаної статті).

Виходячи з положень ст.1166 ЦК України, відшкодування шкоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої необхідна наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки майнової шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини особи, яка заподіяла шкоду. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Враховуючи встановлену ч. 2 цієї статті презумпцію вини заподіювача та положення ст. 74 ГПК України щодо обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, позивач повинен довести наявність протиправної поведінки, шкоди та причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою, а відповідач - відсутність своєї вини у заподіянні шкоди.

Належними згідно ст. 76 ГПК України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять до предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність протиправної поведінки відповідача у спірних правовідносинах, понесення позивачем шкоди, зокрема, шляхом сплати замість відповідача вартості відповідних послуг, в зв`язку з чим він міг би просити їх відшкодування, а також причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою, що в свою чергу виключає наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 31 914,73 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги, а також за послуги з утримання будинків та прибудинкових територій відповідно до вимог Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України, зокрема, на підставі ст. 1166 ЦК України, адже їх не підтверджено належними та допустимими доказами, відтак в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

При цьому, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для закриття провадження у справ, про що відповідач просив у своїй апеляційній скарзі.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи сторін не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення справи по суті спору.

Відповідно до ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.ч. 1-2, 4 ст. 269 ГПК України).

За результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції згідно п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення на підставі п.п. 1-4 ч.1 ст.277 ГПК України є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд не погоджується із висновками місцевого суду в частині задоволення позову, оскаржене рішення вважає незаконним й таким, що підлягає скасуванню з прийняттям нового - про відмову у задоволенні позову, адже місцевим судом не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи тощо. Відтак доводи відповідача по суті його апеляційної скарги заслуговують на увагу, а скарга - підлягає задоволенню.

В зв`язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача з позивача на його користь на підставі ст. 129 ГПК України підлягає стягненню 2 881, 50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО» задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва 22.04.2019 у справі № 910/216/19 скасувати та прийняти нове рішення:

В задоволенні позову Установи « 28 Управління начальника робіт» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО» про стягнення 31 914,73 грн. відмовити повністю.

Стягнути з Установи «28 Управління начальника робіт» (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, буд. 6, ідентифікаційний код 24967480) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ИССО» (02093, м. Київ, вул. Миколи Хвильового, буд. 1, кв. 119, ідентифікаційний код 25153041) 2 881, 50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/216/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 07.10.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук