Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2019 р. м. Житомир Справа № 906/786/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

секретар судового засідання: Макарчук В.І.

за участю представника позивача: Кармазін В.О., дов. від 30.09.2019,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Троянівське"

до Фізичної особи підприємця Кириловича Сергія Петровича

про стягнення коштів у сумі 28465,27 грн.

Процесуальні дії по справі.

Приватним акціонерним товариством "Троянівське" подано позов про стягнення з Фізичної особи-підприємця Кирилович Сергія Петровича коштів у сумі 28465,27 грн, в тому числі: 25000,00 грн - помилково сплачені кошти, 2590,41 грн - пеня, 219,86 грн - 3% річних, 655,00 грн - інфляційні збитки.

Ухвалою від 02.08.2019 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Ухвалив справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 16.09.2019.

13.09.2019 відповідач, в порядку ст. 165 ГПК України, подав відзив на позовну заяву (а.с. 72-75). Зокрема, у відзиві відповідач вказав, що ним не отримано позовні матеріали, тому він не ознайомлений з повним обгрунтуванням позовних вимог, а його правова позиція викладена у відзиві з урахуванням інформації, що міститься в ухвалі господарського суду від 02.08.2019 про відкриття провадження у справі.

Ухвалою від 16.09.2019 суд відклав розгляд справи на 01.10.2019. Встановив позивачу строк до 26.09.2019 для подання відповіді на відзив, а відповідачу строк до 01.10.2019 для подання заперечення на відповідь на відзив.

30.09.2019 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив ( а.с. 86-89). Зокрема, у відповіді на відзив, позивач вказав, що на адресу відповідача були направлені позовні матеріали, але не отриманні останнім з не залежних від позивача причин та були повернуті позивачу 20.08.2019, що підтверджується роздруківкою із сайту "Укрпошта" (а.с. 87, 96).

01.10.2019, відповідачем надіслано клопотання, згідно якого на виконання вимог ухвали суду від 16.09.2019 надав суду копію договору № 18/03/19 від 18.03.19". Крім того, відповідач просить надіслати на його адресу копії позовних матеріалів та відповіді на відзив, оскільки вказані матеріали не надходили на його адресу.

Розглянувши клопотання відповідача в частині надіслання судом на його адресу позовних матеріалів, суд відмовив в його задоволенні, оскільки чинним процесуальним законодавством на суд не покладено обов'язок щодо надіслання учасникам справи копій позовних матеріалів.

До того ж, при відкритті провадження у справі судом було перевірено дотримання позивачем приписів ст. 164 ГПК України в частині відправлення відповідачу копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Перевірено судом, в тому числі, і факт надіслання позивачем на адресу відповідача відповіді на відзив (а.с. 90, 108).

Водночас, суд зазначає, що відповідно до ст. 42 ГПК України, учасники справи, серед іншого, мають право ознайомлюватись з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Таким чином, відповідач, в разі неотримання по тій чи іншій причині позовних матеріалів, міг скористатись своїм правом і самостійно ознайомитись з матеріалами справи.

В ході розгляду справи господарським судом Житомирської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В судовому засіданні від 01.10.2019 судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Мотивуючи позов позивач вказує на те, що позивач помилково перерахував кошти відповідачу в розмірі 25000,00 грн., згідно платіжного доручення №1202 від 19.03.2019.

При цьому зазначає, що згідно платіжного доручення №1202 від 19.03.2019 вказано призначення платежу: "оплата за послуги дискування зг Дог № 18/03/19 від 18.03.19".

Однак, позивач вказує, що договір про надання послуг №18/03/19 від 18.03.2019 на момент здійснення оплати та подання позовної заяви між сторонами не укладався, а відповідачем жодні послуги позивачу не надавались.

За вказаних обставин позивач вважає, що відповідач без достатніх правових підстав отримав від позивача кошти в сумі 25000,00, які зобов'язаний повернути.

Відповідач заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що між ФОП Кирилович та позивачем відбулись домовленості про виконання послуг по дискуванню землі на умовах передплати. Позивач запропонував примірних договору в своїй редакції, шляхом направлення підписаного з боку замовника (позивача) екземпляру Договору № 18/03/19, яку направив на електронну адресу відповідача. Вказує, що аванс був направлений відповідачу для проведення підготовчих робіт, а саме закупівлі паливно-мастильних матеріалів, оренди техніки, залучення субпідрядників для виконання певного спектру робіт.

Відповідач вказує, що роботи на виконання договору №18/03/19 від 18.03.2019 не здійснювались, позивач проведення таких не вимагав, як і не вимагав повернення сплачених коштів в сумі 25000,00 грн.

Зауважує, що для перерахування коштів в розмірі 25000,00 грн. існувала правова підстава - договір №18/03/19 від 18.03.2019 і такі кошти перераховувались як аванс, що виключає правову природу таких коштів як безпідставно отриманих.

Відповідач також заперечив щодо нарахування позивачем в порядку ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних, оскільки стягнення з відповідача суми попередньої оплати не є наслідком порушення відповідачем грошового зобов'язання, а є поверненням сплаченої попередньої оплати. Безпідставною вимогою відповідач також вважає вимогу про стягнення з відповідача на підставі ст. 231 ГК України пені.

З огляду на зазначене відповідач позовні вимоги вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

У відповіді на відзив представник позивача щодо твердження відповідача про наявність договірних відносин з ТОВ "Троянівське" зазначив , що позивачу не відомо чи укладались договори між відповідачем та ТОВ "Троянівське", а також чи відбувались господарські правовідносини. Такі твердження відповідача вважає недоречними.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Як вказує позивач, 19.03.2019 на розрахунковий рахунок ФОП Кириловича Сергія Петровича (відповідач), який відкрито в АТ "Райффайзен банк Аваль" , МФО 300335, п/р НОМЕР_1, помилково перераховані грошові кошти у сумі 25000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1202 від 19.03.2019 та випискою з рахунку (а.с.27-28).

За даними позивача договір про надання послуг №18/03/19 від 18.03.2019, на який йдеться посилання в платіжному дорученні № 1202 від 19.03.2019 між сторонами не укладався, а відповідачем жодні послуги позивачу не надавались.

Позивач шляхом направлення відповідачу електронного листа від 28.03.2019 та вимог №88 від 28.03.2019, № 125 від 07.04.2019 звертався до Відповідача з проханням здійснити повернення помилково перерахованої суми коштів (а.с. 18-20).

Відповідач не здійснив повернення коштів у розмірі 25000,00 грн, що стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача 25000,00 грн безпідставно отриманих коштів.

Крім того, позивач, зсилаючись на ст.ст. 625 ЦК України просить стягнути з відповідача 655,00 грн. інфляційних та 219,86 грн. 3% річних.

Водночас позивач на підставі норм ч.6 ст. 231 ГК України просить стягнути з відповідача 2590,41 грн. пені.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Суд встановив. що 19.03.2018 позивач здійснив перерахування грошових коштів у розмірі 25000,00 грн. зі свого рахунку на рахунок відповідача, що підтверджується платіжним дорученням №1202 від 19.03.2019 (а.с. 27).

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Позивач кошти в сумі 25000,00 грн. вважає такими, що перераховані відповідачу без достатньої правової підстави.

Загальні підстави виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи було безпідставне набуття або збереження майна результатом поведінки набувача, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Необхідно також зазначити, що зобов'язання із безпідставного збагачення є загальною підставою для відновлення майнового стану осіб (відновлення справедливості) в разі відсутності інших підстав для цього, якщо захист прав особи не може бути здійснений на підставі договору, закону тощо.

Зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

по-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння;

по-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою;

по-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК).

Частиною 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Однак, в ході вирішення спору відповідач вказав , що для перерахування коштів в розмірі 25000,00 грн. існувала правова підстава - договір №18/03/19 від 18.03.2019 і такі кошти перераховувались як аванс, що виключає правову природу таких коштів як безпідставно отриманих.

Відповідач надав договір про надання послуг № 18/03/19 від 18.03.2019, укладений між Приватним акціонерним товариством "Троянівське" (замовник, позивач) та ФОП Кириловичем Сергієм Петровичем (виконавець, відповідач) (а.с. 101-105).

Відповідно до п.1.1 даного договору виконавець зобов'язується надати за допомогою власної сільськогосподарської техніки послуги з обробки ґрунту, а саме: дискування на виробничих площах замовника - за кількістю, якістю, в строки та на умовах, що наведені нижче за текстом Договору, а Замовник зобов'язаний прийняти та оплатити виконані належним чином роботи (надалі за текстом - "Послуги").

За умовами п. 1.2 договору, виконавець зобов'язується за завданням замовника (усним або письмовим) надати йому послуги, передбачені п. 1.1 даного Договору, на загальній площі земельних ділянок - 319 га, що розташовані на території Заможненська сільська рада, Житомирського району, Житомирської області.

У пункті 3.2 договору сторони погодили, що загальна вартість послуг, які будуть надані, за цим Договором погоджена сторонами та складає 175450,00 грн.

Приписами п. 4.2 договору сторони визначили, що замовник зобов'язується провести оплату послуг за договором шляхом попередньої оплати в розмірі 25000,00 грн., на поточний рахунок виконавця, вказаний у відповідному рахунку на оплату, в строк не більше 2 (двох) банківських днів з дня підписання цього Договору.

У відповідності до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Приписами ч.1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Суд зазначає, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Зважаючи на те, що відповідач в ході розгляду справи надав договір про надання послуг № 18/03/19 від 18.03.2019, посилання на який має місце в графі "Призначення платежу" платіжного доручення № 1202 від 19.03.2019 (Ооплата за послуги дискування зг Дог № 18/03/19 від 18.03.19), а позивач не спростував факт укладення такого договору (визнання недійсним, визнаним розірваним тощо), позивач безпідставно вважає перераховані відповідачу кошти в сумі 25000,00 грн, як кошти збережені без відповідної правової підстави.

Оскільки судом встановлено факт укладення між сторонами договору про надання послуг № 18/03/19 від 18.03.2019, згідно умов якого сторони визначили, що замовник зобов'язується провести оплату послуг за договором шляхом попередньої оплати в розмірі 25000,00 грн, тому правова природа таких коштів це попередня оплата здійснена на виконання п. 4.2 договору.

При цьому суд відзначає, що під підставами позову, які згідно з ст. 46 ГПК може змінити лише позивач, є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини.

Отже, зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що в даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати норми щодо повернення попередньої оплати за ненадані послуги згідно договору про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом п. 4.2 договору сторони визначили, що замовник зобов'язується провести оплату послуг за договором, шляхом попередньої оплати в розмірі 25000,00 грн, на поточний рахунок виконавця, вказаний у відповідному рахунку на оплату, в строк не більше 2 (двох) банківських днів з дня підписання цього Договору.

Матеріалами справи підтверджено, що 19.03.2019 позивач перерахував відповідачу обумовлену суму попередньої оплати в розмірі 25000,00 грн (ас. 27).

Натомість, відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження надання послуг позивачу за договором у строки встановлені пунктом 5.1 договору.

Пунктом 5.4 договору сторони погодили, що в разі, якщо виконавець протягом 1 (одного) дня з початку надання послуг , згідно п. 5.1 договору, не буде здійснювати обробку ґрунту, останній зобов'язаний повернути повну суму передплати, згідно п. 4.2 Договору, до 28.03.2019.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 3 ст. 612 ЦК України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто у разі невиконання зобов'язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

З огляду на наведені норми законодавства та встановлений судом факт невиконання відповідачем зобов'язання щодо надання послуг у строки, передбачені договором № 18/03/19 від 18.03.2019 та неповернення позивачу коштів, отриманих як попередню оплату, у строк визначений п. 5.4 договору, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги позивача про стягнення з відповідача 25000,00 грн, що сплачені у вигляді передоплати по договору про надання послуг .

За таких обставини, вимога позивача про стягнення з відповідача 25000,00 грн попередньої оплати за договором № 18/03/19 від 18.03.2019, сплаченої згідно платіжного доручення № 1202 від 19.03.2019 підлягає задоволенню.

Розглядаючи вимогу позивача про стягнення з відповідача 2590, 41грн пені суд зазначає про наступне.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов'язання, зокрема, сплату неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Згідно з ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Як вбачається з умов договору сторонами взагалі не передбачено відповідальності у вигляді сплати пені за неповернення попередньої оплати згідсненої на виконання умов догвоору.

За вказаних обставин, оскільки сторони правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі не вчиняли, вимога позивача про стягнення з відповідача 2590, 41 грн пені є неправомірною та безпідставною.

Отже, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 2590,41 грн пені, як таких, що заявлені без належної правової підстави.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 219,86 грн. 3% річних та 655,00 грн інфляційних суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Нормою статті 625 ЦК України передбачено можливість стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення саме грошового зобов'язання, у той час як повернення грошових коштів, отриманих як попередня оплата (аванс), не є грошовим зобов'язанням в розумінні статті 625 ЦК України, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу.

Аванс - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є грошова сума, яка перераховується згідно договору наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за роботи які мають бути виконані, при цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила лише у випадку невиконання зобов'язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №910/24853/13 та від 20.11.2018 у справі №916/75/18.

З огляду наведеного, оскільки передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання, суд дійшов висновку про безпідставність вимоги позивача про стягнення з відповідача сум 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму попередньої оплати, позаяк стягнення перерахованої за договором суми попередньої оплати не є грошовим зобов'язанням у розумінні ст. 625 ЦК України.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що позов належить задовольнити частково в частині стягнення з відповідача 25000,00 грн отриманої попередньої оплати за договором № 18/03/19 від 18.03.2019 про надання послуг.

В частині стягнення 2590,41 грн пені, 219,86 грн 3% річних та 655,00 грн інфляційних суд відмовляє за безпідставністю вимог.

Беручи до уваги викладене, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Кириловича Сергія Петровича (АДРЕСА_1, іпн НОМЕР_2)

на користь Приватного акціонерного товариства "Троянівське" (04050, м. Київ, вул. Борисоглібська, 15 В, )

- 25000,00 грн. заборгованості;

- 1687,14 судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 04.10.19

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2- позивачу (рек. з повід) (04070, м.Київ, вул. Борисоглібська,15 В)

3- відповідачу (рек. з повід.)