Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.10.2019 м. Івано-ФранківськСправа № 909/804/19

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Фанди О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія", вул. Кирилівська, 40, м.Київ, 04080; адреса для листування (представник позивача - адвокат Юхименко С.Ю.): АДРЕСА_1 . Шкіля,37, м. Бориспіль, Київська область, 08301,

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Галицька", вул. Василіянок, 22, м. Івано-Франківськ,76018,

про стягнення страхового відшкодування в сумі 19 802 грн 83 к.

без виклику сторін

установив: Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" (далі позивач) звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Галицька" (далі відповідач) про стягнення 19 802 грн 83 к., з них: 15 135 грн 40 к. - страхове відшкодування, 2752 грн 15к. - пені, 1481 грн 12 к. - інфляційні та 434 грн 16 к. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на підставі Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № АЗ 033/000/170000019 від 07.09.2017 та внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди здійснив виплату страхового відшкодування, відтак, відповідно до положень статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України отримав право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, а саме до водія транспортного засобу марки "Mitsubishi" державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована у Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Галицька" (поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/7038320).

Господарський суд Івано-Франківської області ухвалою від 05.08.2019 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження та ухвалив здійснювати розгляд справи відповідно до приписів ст. 252 ГПК України за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами та встановив відповідачу строк для подання заяви у разі наявності заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з відповідним обґрунтуванням.

Позивач належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі ухвалою суду від 05.08.19, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (вх. № 16224/19 від "16" cерпня 2019 р. та вх. № 16450/19 від 20.08.19). Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних у матеріалах справи, на час розгляду справи по суті позивачем суду не надано.

Ухвалою суду від 05.08.19 відповідач теж повідомлений про відкриття провадження у справі, про що свідчить відмітка на зворотньому боці вказаної ухвали, та надано відповідачу строк подачі суду (протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня вручення цієї ухвали) відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду). Проте ухвала суду, направлена відповідачу за адресою, зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернута суду органом поштового зв`язку із відмітками "за терміном зберігання".

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Крім того, за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області у даній справі оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому відповідач мав можливість ознайомитися з її текстом.

Водночас, право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за свою природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Факт неотримання відповідачем кореспонденції, якою суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав за належною адресою, не є об`єктивною причиною, а є суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу.

За змістом п.7ст.120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Повідомлень від відповідача про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання до суду не надходило.

Як вбачається із ч.4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

При розгляді даної справи суд також керується положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 р. про те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, що кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 р. у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Крім того, судом взято до уваги, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 р. у справі Смірнова проти України). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи Федіна проти України від 02 вересня 2010 р., Смірнова проти України від 08 листопада 2005 р., Матіка проти Румунії від 02 листопада 2006 р., Літоселітіс проти Греції від 05 лютого 2004 р. та інші).

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

07 вересня 2017 року між ПрАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" (позивач по справі) та ОСОБА_1 укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № АЗ-033/000/170000019, предметом страхування якого є автомобіль марки "Suzuki SX4", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

10 грудня 2017 року в місті Києві на вул. Донецька-Волинська сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля марки "Suzuki SX4", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована у Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" та автомобіля марки "Mitsubishi" державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 цивільно-правова відповідальність якого застрахована у Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Галицька".

Відповідно до Європротоколу ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № АЗ-033/000/170000019 від 07.09.2017, страхового акту №КАСКО/033/000/180009 від 20.03.2018 року позивач здійснив виплату страхового відшкодування власнику застрахованого пошкодженого транспортного засобу в розмірі 15 135 грн 40 к.

Факт здійснення такої виплати підтверджується платіжним дорученням №1264 від 27.03.2018, копія якого долучена до матеріалів справи.

Претензійним листом від 10.05.2018 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про відшкодування шкоди в розмірі 15 135 грн 40к.

Проте, відповідач не погасив виплату страхового відшкодування, що зумовило позивача звернутись з позовом до суду про стягнення з відповідача шкоди в порядку суброгації та штрафних санкцій в загальній сумі 19 802 грн 83к.

Відносини в сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України регламентуються ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

В силу положень п. 2.1 ст. 2 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Стаття 979 Цивільного кодексу України визначає, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 4 Закону України "Про страхування" визначено, що майнові інтереси, які пов`язані із володінням, користуванням і розпорядженням майном, а також інтереси, пов`язані з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності) віднесені до об`єктів страхування.

Абзацом 1 статті 9 Закону України „Про страхування" визначено, що страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку.

Згідно статті 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно з абз. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

У зв`язку із настанням страхового випадку, на виконання умов Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № АЗ 033/000/170000019 від 07.09.2017 року, страхового акту №КАСКО/033/000/180009 від 20.03.2018 позивач виплатив страхове відшкодування за пошкодження автомобіля марки "Suzuki SX4", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 в розмірі 15 135 грн 40 к.

Згідно з ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як визначено у п.22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю , майну третьої особи.

Відповідно до страхового полісу №АК 007038320 ліміт відповідальності відповідача за шкоду майну складає 100 000 грн, франшиза - 0 грн 00к.

За наведеного, враховуючи те, що позивач виплатив страхувальнику страхове відшкодування, а цивільно-правова відповідальність особи, яку визнано винною у заподіянні шкоду, застрахована у ПАТ "СК "Галицька", то в силу наведених положень закону до позивача перейшло право вимоги до відповідача (суброгація) щодо виплати матеріальної шкоди в порядку суброгації в сумі 15 135 грн 40 к.

Що стосується нарахування пені в сумі 2752 грн 15к. - суд зазначає наступне.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються в силу закону.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

В спірному випадку позивач не відноситься до категорії осіб, визначених ч.2 ст.231 ГК України, для яких розмір штрафних санкцій визначається законом, а тому розмір неустойки (пені, штрафу) має бути визначено в договорі.

Натомість, в укладеному договорі, зокрема п.19.1.3 сторони передбачили відповідальність у вигляді пені Страховика (позивача) за порушення строків перерахування агентської винагороди агенту. Жодної відповідальності по сплаті штрафних санкцій за несвоєчасно сплачену заборгованість агента (відповідача) перед позивачем, як страховиком, договорами не передбачено.

Таким чином, у суду відсутні правові підстави для покладення на відповідача відповідальності по сплаті штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язань перед позивачем.

Щодо стягнення інфляційних та 3% річних, то суд зазначає наступне.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Судом встановлено вище факт прострочення відповідачем сплати страхового відшкодування в порядку суброгації.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 481 грн 12 к. - інфляційних втрат та 434 грн 16 к. - 3% річних є обґрунтованими та належать до задоволення.

З огляду на вимоги ч.ч.1,3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З аналізу наведеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, зокрема в сумі 17 050 грн 68к., з них: 15 135 грн 40 к. - страхового відшкодування, 1481 грн 12 к. - інфляційних та 434 грн 16 к. - 3% річних. В частині стягнення пені в сумі 2 752 грн 15 к. - слід відмовити.

Щодо судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 16 ГПК України).

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 16 ГПК України).

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

В ч. 4 ст. 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Згідно з пунктом 3 частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При поданні позову, позивач у позовній заяві просить відшкодувати йому витрати на професійно-правничу допомогу в розмірі 4000 грн 00к.

На підтвердження понесених ним зазначених вище витрат відповідач надав копії Договору про надання правової допомоги №1/05 від 21.05.2019 року, Акту про надання правової допомоги №7 від 25.07.2019 року з детальним описом робіт, платіжне доручення №5848 від 29.07.2019 року про оплату адвокату послуги.

Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу адвоката, зазначає, що надані позивачем копій Договору про надання правової допомоги №1/05 від 21.05.2019 року, Акту про надання правової допомоги №7 від 25.07.2019 року з детальним описом робіт, платіжного доручення №5848 від 29.07.2019 року про оплату адвокату послуги в їх сукупності є достатніми доказами на підтвердження наявності підстав для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, оскільки цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат та їх співрозмірності у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З огляду на те, що позовні вимоги судом задоволено частково, суд покладає судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги на відповідача, пропорційно задоволених вимог. Таким чином, з ПрАТ "СК "Галицька" на користь ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" належить до стягнення 3444 грн 09к. витрат на професійну правничу допомогу.

Судовий збір, у відповідності до ст.129 Господарського процесуального кодексу України , суд покладає на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зокрема в сумі 1654 грн 02к.

Керуючись ст. 2, 22 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст. 1, 4, 9 Закону України "Про страхування", ст. 549, 610, 625, 979, 988, 990, 993, 1166, Цивільного кодексу України, ст. 216, 230, 231 Господарського кодексу України, ст.13, 73, 74, 77, 86, 129, 176, 233, 237, 238, 240, 241, 252, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

позов приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Галицька" про стягнення 19 802 грн 83 к., з них: 15 135 грн 40 к. - страхове відшкодування, 2752 грн 15к. -пені, 1481 грн 12 к. - інфляційні та 434 грн 16 к. - 3% річних - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Галицька" (вул. Василіянок, 22, м. Івано-Франківськ, код 22186790) на користь Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія", вул. Кирилівська, 40, м.Київ, код 206026881) - 17 050 грн 68к. (сімнадцять тисяч п`ятдесят гривень шістдесят вісім копійки) - заборгованості, з них: 15 135 грн 40 к. (п`ятнадцять тисяч сто тридцять п`ять гривень сорок копійки) - страхового відшкодування, 1481 грн 12 к. (одна тисяча чотириста вісімдесят одна гривня дванадцять копійки) - інфляційних, 434 грн 16 к. (чотириста тридцять чотири гривні шістнадцять копійки) - 3% річних, 3444 грн 09 к. (три тисячі чотириста сорок чотири гривні дев`ять копійки) - витрат на професійну правничу допомогу та 1654 грн 02к. (одну тисячу шістсот п`ятдесят чотири гривні дві копійки) - судового збору.

В частині позовних вимог щодо стягнення пені в сумі 2 752 грн 15 к. - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Західного апеляційного Господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Фанда О. М.