ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

25.09.2019 р. Справа№ 914/1517/18

Господарський суд Львівської області у складі судді Гоменюк З.П., при секретарі Зусько І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

на дії Відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції, Львівська область, м.Сокаль

при виконанні наказу у справі №914/1517/18

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ,

до відповідача ОСОБА_1 підприємства Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго», Львівська область, м.Сокаль

про стягнення 494802,7 грн. пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань за неналежне виконання грошового зобовязання

за участю представників

від скаржника (стягувача, позивача): ОСОБА_2;

від боржника (відповідача): не зявився;

від органу ДВС: ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області 17.09.2019 р. надійшла скарга Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на дії Відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції при виконанні наказу у справі №914/1517/18 за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до ОСОБА_1 підприємства Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» про стягнення 494802,7 грн. пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань за неналежне виконання грошового зобовязання.

Ухвалою суду від 18.09.2019 р. скаргу прийнято до розгляду, призначено її до розгляду в судовому засіданні на 25.09.2019 р.

В судове засідання зявився представник скаржника (стягувача, позивача), просив скаргу задоволити. В поданій скарзі на дії органу Державної виконавчої служби стягувач зазначив, що з відповіді на адвокатський запит йому стало відомо про зупинення виконавчих дій у виконавчому провадженні по наказу у справі №914/1517/18.

Так, предметом позову у справі було стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за несвоєчасну оплату ним газу, поставленого у січнічервні, вереснілистопаді та частково грудні 2015 р. Рішенням суду позовні вимоги задоволено в частині стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих лише щодо заборгованості, яка залишалась непогашеною станом на 30.11.2016 р. В задоволенні стягнення сум пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на заборгованість, яка вже була погашена станом на 30.11.2016 р., відмовлено відповідно до вимог Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Державний виконавець зупинив вчинення виконавчих дій в цілому по наказу №914/1517/18 на підставі п.10 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з включенням відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», проте не врахував, що рішенням суду стягнено лише суми, на які не розповсюджується дія цього Закону, та, відповідно, згадане положення Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, згідно наказу №914/1517/18 стягується і сума судового збору, щодо стягнення якої статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження» взагалі не передбачено можливості зупиняти вчинення виконавчих дій.

Враховуючи викладене, у звязку з тим, що, на переконання стягувача, постанова про зупинення вчинення виконавчих дій винесена державним виконавцем з грубим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», скаржник просив суд визнати неправомірними дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції щодо зупинення вчинення виконавчих дій в межах виконавчого провадження ВП№59264903; зобовязати начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції, (усунути порушення, відновити порушене право стягувача) при здійсненні контролю скасувати своєю постановою постанову про зупинення вчинення виконавчих дій в межах виконавчого провадження ВП№59264903.

В судовому засіданні 25.09.2019 р. державний виконавець просив відмовити в задоволенні скарги, подав пояснення (вх.№39264/19 від 25.09.2019р.) з долученими копіями матеріалів виконавчого провадження. У своїх поясненнях орган ДВС зазначає, що дії державного виконавця при винесенні оскаржуваної постанови були правомірними і відповідали вимогам законодавства. Постанова про зупинення вчинення виконавчих дій була винесена на підставі п.10 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» та згідно повідомлення про включення боржника до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Боржник (відповідач) явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки суду не повідомив.

Через канцелярію суду надійшло заперечення на скаргу (вх.№39275/19 від 25.09.2019 р.), в якому боржник просив суд відмовити в задоволенні скарги повністю, вказав на те, що державний виконавець виніс оскаржувану постанову у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження», оскільки підприємство було включене до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». Крім того, боржник сплатив судовий збір за наказом №914/1517/18 повністю, на підтвердження чого подав копію відповідного платіжного доручення.

Зважаючи на те, що відповідно до ч.2 ст.342 Господарського процесуального кодексу України, неявка боржника, який належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду, враховуючи закінчення законодавчо встановленого процесуального строку розгляду, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

14.08.2019 р. Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 підприємства Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» 494802,70 грн пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань за неналежне виконання грошового зобовязання.

Позовні вимоги були обгрунтовані тим, що на виконання умов укладеного між сторонами договору позивач передав у власність відповідача протягом січнячервня, вереснягрудня 2015 р. природний газ на загальну суму 6992661,11 грн, а відповідач здійснив оплату переданого газу несвоєчасно та не виконав зобовязання у строк, визначений договором. До позовної заяви позивачем було долучено копії відповідних актів приймання-передачі природного газу: за січень 2015 року від 31.01.2015 р., за лютий 2015 року від 28.02.2015 р., за березень 2015 року від 31.03.2015 р., за квітень 2015 року від 30.04.2015 р., за травень 2015 року від 31.05.2015 р., за червень 2015 року від 30.06.2015 р., за вересень 2015 року від 30.09.2015 р., за жовтень 2015 року від 31.10.2015 р., за листопад 2015 року від 30.11.2015 р., за грудень 2015 року від 31.12.2015 р.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.11.2018 р. у справі №914/1517/18, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 26.03.2019 р. та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.07.2019 р., позов задоволено частково; стягнено з ОСОБА_1 підприємства Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 107156,29грн пені, 42530,40 грн трьох процентів річних, 181680,62 грн інфляційних втрат та 4383,64 грн. судового збору; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При ухваленні судових рішень суд виходив з того, що вартість поставленого відповідачу у січнічервні 2015 р., вереснілистопаді 2015 р. та частково у грудні 2015 р. природного газу оплачено відповідачем до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а тому нараховані пеня, 3% річних та інфляційні втрати за несвоєчасну оплату природного газу, яка мала місце до 30.11.2016 р., підлягають списанню згідно з ч.3 ст.7 Закону. Решта позовних вимог в частині стягнення з відповідача 178593,82 грн пені, 181680,62 грн інфляційних втрат та 42530,40 грн трьох процентів річних, нарахованих у звязку з несвоєчасною оплатою відповідачем заборгованості за отриманий у грудні 2015 р. природний газ, яка залишалась непогашеною станом на 30.11.2016 р., є обґрунтованими та не підлягають списанню відповідно до вищезгаданого Закону. Також суд вважав за можливе та допустиме зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, до 107156,29 грн.

19.04.2019 р. Господарським судом Львівської області у справі №914/1517/18 видано наказ про стягнення з ОСОБА_1 підприємства Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 107156,29 грн пені, 42530,40 грн трьох процентів річних, 181680,62грн інфляційних втрат та 4383,64 грн. судового збору.

15.05.2019 р. заявою про відкриття виконавчого провадження наказ було предявлено стягувачем до виконання.

04.06.2019 р. державним виконавцем Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59264903, постанову про приєднання виконавчого провадження №59264903 до зведеного виконавчого провадження №50507827 та постанову про зупинення вчинення виконавчих дій.

Наявним в матеріалах справи повідомленням Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про включення до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» станом на 18.07.2017 р. засвідчено, що Комунальне підприємство Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» внесено до реєстру, та підтверджено його участь у процедурі врегулювання заборгованості згідно з Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Оскаржувана постанова про зупинення вчинення виконавчих дій від 04.06.2019 р. мотивована тим, що відповідно до повідомлення про включення до реєстру Комунальне підприємство «Сокальтеплокомуненерго» внесено до реєстру та підтверджено його участь у процедурі врегулювання заборгованості згідно з даним Законом.

Керуючись п.10 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зупинив вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу №914/1517/18 про стягнення з ОСОБА_1 підприємства Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 107156,29 грн пені, 42530,40 грн трьох процентів річних, 181680,62грн інфляційних втрат та 4383,64 грн. судового збору до виключення боржника з реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Платіжним дорученням №546 від 23.09.2019 р, копії якого долучені до заперечень на скаргу, боржник сплатив на користь стягувача 4383,64 грн судового збору з призначенням платежу «по договору №2134/15-БО-21 від 05.12.2014 р. (судова справа №914/1517/18, виконавче провадження №59264903)».

При прийнятті ухвали суд виходить з такого.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Аналогічне положення міститься і в ч.1 ст.18 та ч.1 ст.326 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.327 Господарського процесуального кодексу України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

В рішенні Конституційного Суду України від 13.12.2012 р. у справі №18-рп/2012 зазначено, що виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обовязкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Відповідно до статті першої Закону України «Про виконавче провадження», виконавчим провадженням як завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п.10 ч.1 ст.34 Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення підприємств, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», з виконавчих проваджень, стягувачами за якими є Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», її дочірня компанія «Газ України», Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз», постачальники електричної енергії, а боржниками підприємства, що виробляють теплову енергію, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, та підприємства централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем).

За нормами ч.6 ст.35 Закону, у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій до виключення боржника з реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». У разі поновлення виконавчого провадження, зупиненого на підставі пункту 10 частини першої статті 34 цього Закону, виконавче провадження повторному зупиненню з цих підстав не підлягає.

Оскаржуваною постановою вчинення виконавчих дій було зупинено саме на підставі п.10 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема відповідного повідомлення Мінрегіону, та підтверджується сторонами, боржник у справі є підприємством, яке виробляє, транспортує та постачає теплову енергію; підприємство включене до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії»; стягувачем у виконавчому провадженні є Акціонерна компанія «Нафтогаз України». Таким чином, субєкти виконавчого провадження у даній справі повністю відповідають встановленим п.10 ч.1 ст.34 Закону вимогам для можливості зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях, учасниками яких вони є.

Згідно з ч.4 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження з підстави, передбаченої пунктом 10 частини першої цієї статті, зупиняється у частині стягнення заборгованості за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (з урахуванням суми неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), крім заборгованості, раніше реструктуризованої (розстроченої та/або відстроченої), у тому числі згідно з рішенням суду.

З аналізу вказаної норми випливає, що виконавче провадження з передбаченої п.10 ч.1 ст.34 Закону підстави може бути зупинене лише щодо стягнення заборгованості (в тому числі і пені, інфляційних нарахувань, процентів річних) за спожитий природний газ, використаний станом на 01.07.2016 р. також і для виробництва теплової енергії. При цьому, така заборгованість не повинна бути реструктуризованою.

Судовими рішеннями та матеріалами справи підтверджено те, що природний газ, який за умовами укладеного між сторонами договору міг використовуватися боржником виключно для виробництва теплової енергії, було поставлено відповідачеві протягом січнячервня та вереснягрудня 2015 року, про що свідчать відповідні акти приймання-передачі, тобто в будь-якому випадку станом на 01.07.2016 р. такий природний газ було спожито та використано боржником для виробництва теплової енергії. Також в суду відсутні докази того, що присуджена до стягнення заборгованість була будь-яким чином реструктуризована, в тому числі і згідно з рішеннями суду.

Стягувач стверджує, що виконавець не мав права зупиняти вчинення виконавчих дій, у звязку з тим, що рішенням суду відповідно до положень Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» позовні вимоги було задоволено в частині стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих лише щодо заборгованості, яка залишалась непогашеною станом на 30.11.2016 р., та яка не підпадала під дію ст.7 згаданого Закону і, відповідно, на думку стягувача, і під дію п.10 ч.1 та ч.4 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд не може погодитися з такими твердження скаржника з огляду на наступне.

Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», який набрав чинності 30.11.2016 р., визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ч.3 ст.7 Закону, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

В рішенні Господарського суду Львівської області від 28.11.2018 р. враховано дані положення та відмовлено у стягненні пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість за природний газ, яка була погашена до набрання чинності цим Законом та стягнено пеню, 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на заборгованість, що не була погашена станом на 30.11.2016 р.

Законом України «Про виконавче провадження» регулюється порядок примусового виконання судових рішень, а його нормами деталізовано порядок здійснення виконавчого провадження, в тому числі і підстави зупинення вчинення виконавчих дій.

Частина четверта статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» повязує можливість зупинення вчинення виконавчих дій по стягненню заборгованості, власне, з фактом споживання (використання) природного газу станом на 01.07.2016 р. безвідносно до дати погашення заборгованості за поставлений газ, як це передбачено положеннями Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

На думку суду, скаржник помилково ототожнює передбачені ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги, яким має відповідати заборгованість для можливості зупинення виконавчого провадження щодо їїс ятгнення, та передбачені ст.7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» вимоги, яким має відповідати заборгованість для можливості нарахування на її суму пені, інфляційних нарахувань, 3% річних.

Отже, суд прийшов до висновку, що оскаржувана постанова в частині зупинення вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу №914/1517/18 про стягнення 107156,29 грн пені, 42530,40 грн трьох процентів річних та 181680,62 грн інфляційних втрат була винесена державним виконавцем відповідно до законодавства, оскільки на час її прийняття субєктний склад сторін виконавчого провадження та природа заборгованості відповідали критеріям, визначеним у п.10 ч.1 та ч.4 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, дана постанова в цій частині кореспондувала приписам ч.6 ст.35 Закону, так як вчинення виконавчих дій було зупинено до виключення боржника з реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.343 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Отже, в задоволенні вимог скарги стосовно визнання неправомірними дій державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення 107156,29 грн пені, 42530,40 грн трьох процентів річних та 181680,62 грн інфляційних втрат та стосовно зобовязання начальника відділу при здійсненні контролю скасувати своєю постановою постанову про зупинення вчинення виконавчих дій в цій частині слід відмовити.

Разом з тим, оскаржуваною постановою було зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу в цілому, не лише щодо стягнення вищезазначених 107156,29 грн пені, 42530,40 грн трьох процентів річних та 181680,62 грн інфляційних втрат, а й щодо стягнення 4383,64 грн судового збору.

Нормами ч.4 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено вичерпний перелік заборгованості, виконавче провадження за якою підлягає зупиненню. Вказана норма не підлягає розширеному тлумаченню, а сума судового збору не належить до видів заборгованості, щодо стягнення яких можливо зупиняти виконавчі дії на підставі п.10 ч.1 ст.34 та ч.4 ст.34 Закону (аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.04.2018 р. у справі №922/669/17 та від 02.05.2018 р. у справі №923/356/16).

Відтак, доводи скаржника щодо неправомірного зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення з боржника судового збору є обґрунтованими.

Після звернення стягувача до суду зі скаргою на дії органу ДВС боржник сплатив судовий збір повністю в розмірі 4383,64 грн, на підтвердження чого боржник та державний виконавець подали суду копії відповідного платіжного доручення.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Метою господарського судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 р. №3-рп/2003).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд вважає, що, звертаючись зі скаргою на дії органу ДВС, стягувач очікував в кінцевому результаті домогтися виконання наказу №914/1517/18, в тому числі і щодо стягнення суми судового збору.

Задоволення вимог скарги стосовно визнання неправомірними дій державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення 4383,64 грн судового збору та зобовязання начальника відділу при здійсненні контролю скасувати своєю постановою постанову про зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення 4383,64 грн судового збору не призведе до ефективного поновлення прав стягувача, який вже одержав виконання за наказом в сумі 4383,64 грн внаслідок добровільної сплати даної суми боржником в процесі розгляду скарги, а наслідки задоволення вимог скарги в цій частині матимуть лише формальний характер.

Як встановлено ч.10 ст.11 ГПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права).

Правова позиція щодо можливості застосування положень п.2 ч.1 ст.231 ГПК України при розгляді скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час виконання судового рішення наведена Касаційним господарським судом у складі Верховного суду в постанові від 20.03.2018 р. у справі №922/3598/14 та постанові від 04.04.2018 р. у справі № 922/483/13-г.

Незважаючи на відсутність в Господарському процесуальному кодексі України прямої вказівки на можливість закривати провадження з розгляду скарг, суд з метою дотримання принципів господарського судочинства, та враховуючи існування обставин, які свідчать про те, що предмет спору певним чином припинив своє існування (сплачено суму судового збору, зупинення стягнення якої вважає неправомірним скаржник), суд вважає за необхідне застосувати норми, які регулюють подібні відносини, і закрити провадження з розгляду скарги стосовно визнання неправомірними дій державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення 4383,64 грн судового збору та стосовно зобовязання начальника відділу при здійсненні контролю скасувати своєю постановою постанову про зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення 4383,64 грн судового збору.

Керуючись ст. ст.34, 35 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст.234, 235, 339, 343 ГПК України суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження за скаргою щодо визнання неправомірними дій державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції щодо зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення 4383,64 грн судового збору в межах виконавчого провадження ВП№59264903.

2. Закрити провадження за скаргою щодо зобовязання начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції, (усунути порушення, відновити порушене право стягувача) при здійсненні контролю скасувати своєю постановою постанову про зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення 4383,64 грн судового збору в межах виконавчого провадження ВП№59264903.

3. В задоволенні решти скарги відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.235 ГПК України та може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду в порядку та в строки, передбачені ст.ст. 254-257 ГПК України.

В судовому засіданні 25.09.2019 р. оголошено вступну та резолютивну частини ухвали. Повний текст складено 30.09.2019 р.

Суддя Гоменюк З.П.