номер провадження справи 27/168/19
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2019 Справа № 908/2168/19

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Дроздової С.С. при секретарі судового засіданні ОСОБА_1, розглянувши матеріали справи

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Вільна енергетична компанія Палівенерго (адреса місцезнаходження: 69035 м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 180; поштова адреса: 69035 м. Запоріжжя, пр. Маяковського, буд. 11, ідентифікаційний код юридичної особи 38563752)

до відповідача: Комунального підприємства Підприємство комунальної власності Енергодарської міської ради (71503 Запорізька область, м. Енергодар, пр. будівельників, буд. 17, офіс 5-1, ідентифікаційний код юридичної особи 32166551)

про стягнення 1 775 536 грн. 61 коп.

представник позивача: не зявився

представника відповідача: не зявився

СУТЬ СПОРУ:

15.08.2019р. до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Вільна енергетична компанія Палівенерго, м. Запоріжжя про стягнення з Комунального підприємства Підприємство комунальної власності Енергодарської міської ради, м. Енергодар, Запорізька область 1 617 680 грн. 98 коп. заборгованості за поставлену електричну енергію, 146 256 грн. 09 коп. пені, 8 420 грн. 80 коп. 2 % річних, 3 178 грн. 74 коп. інфляційних втрат.

Відповідно до витягу з протоколу розподілу судової справи між суддями від 15.08.2019 здійснено автоматизований розподіл позовної заяви між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/2168/19 та визначено до розгляду судді Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 19.08.2019, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/2168/19, присвоєно справі номер провадження 27/168/19 та призначено підготовче судове засідання на 16.09.2019.

Відповідач надіслав на адресу суду клопотання б/н від 13.09.2019 (вх. № 08-08/18964/19 від 13.09.2019) про розгляд справи без участі представника відповідача. Також, 13.09.2019 відповідач надіслав на адресу суду письмовий відзив (вх. № 08-08/18965/19 від 13.09.2019), з якого вбачається, що відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі.

В порядку ст. 183 ГПК України відкладено підготовче засідання, розгляд справи призначено на 03.10.2019.

Від позивача 03.10.2019 (вх. № 08-08/20478/19) надійшла заява про компенсацію судових витрат в розмірі 5000 грн.

Також позивачем 03.10.2019 подано заяву (08-08/20497/19) про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та про подачу заяви, що стосується судових витрат, надасть у встановлений законом строк. Таким чином, позивач заяву подану 03.10.2019 про компенсацію судових витрат не підтримав, в звязку з чим, вона залишена без розгляду.

Від позивача 03.10.2019 надійшли пояснення у справі (вх. № 08-08/20445/19), відповідно до яких зазначено про визнання відповідачем позову в повному обсязі та просив ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження відповідно до ст.ст. 185, 191 ГПК України.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України передбачено, що позивач вправі відмовитись від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Представники позивача та відповідача в судове засідання 03.10.2019 не зявились, в матеріалах справи містяться заяви сторін про розгляд справи без їх участі.

Частинами 1, 3, 4 ст. 185 ГПК України встановлено, що у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 191, 192 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, суд вирішив за доцільне розглянути справу до закінчення підготовчого провадження та початку розгляду справи по суті, за наявними матеріалами, яких достатньо для вирішення спору, за відсутністю позивача та відповідача.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши надані докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї.

Згідно статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється субєктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

Підприємницька діяльність здійснюється субєктами господарювання, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

25.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІЛЬНА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ «ПАЛІВЕНЕРГО» (Постачальник) та Комунальним підприємством «Підприємство комунальної власності» Енергодарської міської ради (Споживач) укладено Договір на постачання електричної енергії споживачу № 129 (Договір).

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 1 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обовязків. Цивільні права і обовязки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. До зобовязань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобовязання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який право чин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобовязань.

У відповідності до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що Постачальник продає електричну енергію Споживачу, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами Договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору, початком постачання електричної енергії Споживачу є дата, зазначена в заяві-приєднання, яка є Додатком 1 до Договору.

Згідно з заявою приєднання датою початку постачання електричної енергії Споживачу є 01.04.2019.

Пунктом 5.1 Договору встановлено, що Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, що є додатком до Договору.

Пункт 3 Комерційної пропозиції передбачає часткову оплату: 1 платіж за 2 банківських дня до 1 числа розрахункового місяця за фактично спожиту електричну енергію по ціні прогнозованій. 2 платіж за 2 банківських дня до 25 числа розрахункового місяця за фактично спожиту електричну енергію з 11 по 20 число розрахункового місяця по ціні прогнозованій, остаточний розрахунок за фактично спожиту електричну енергію з 21 по останній день розрахункового місяця здійснюється в строк до 8 числа по ціні остаточній.

Як зазначає позивач, ним було виконано умови Договору, в свою чергу відповідачем не оплачена сума електроенергії, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 1617680 грн. 98 коп. основної заборгованості за поставлену електричну енергію, 146256 грн. 09 коп. пені, 8420 грн. 80 коп. 2 % річних, 3178 грн. 74 коп. втрат від інфляції.

Позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогою щодо сплати заборгованості за спожиту електричну енергію із доданням оригіналів підтверджуючих документів, а саме: вимога щодо сплати заборгованості за Договором про постачання електричної енергії споживачу № 129 від 25 березня 2019 р. (вих. № 150 від 21 червня 2019), дата отримання Споживачем 24.06.2019; вимога щодо сплати заборгованості за Договором про постачання електричної енергії споживачу № 129 від 25 березня 2019 (вих. № 227 від 17 липня 2019), дата отримання Споживачем 23.07.2019, вимога щодо сплати заборгованості за Договором про постачання електричної енергії споживачу № 129 від 25 березня 2019 (вих. № 314 від 31 липня 2019), отримане представником відповідача нарочно.

Однак, матеріали справи не містять відповіді відповідача на вказані вище вимоги.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За приписами ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності, виконуються на підставі договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання, згідно ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, ст. 525 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

За умовами ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобовязання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобовязана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку. Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 714 ЦК України та ст. 275 ГК України за договором постачання електричними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобовязується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобовязується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших субєктів, зобовязані поновити їх, не чекаючи предявлення їм претензії чи звернення до суду.

З урахуванням вимог ст. 638 Цивільного кодексу України, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору а відтак договір є укладеним.

Доказів розірвання договору, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, або визнання недійсним договору внаслідок недодержання сторонами в момент його вчинення вимог чинного законодавства України, сторонами у справі не надано. Не надано також і доказів того, що сторони відмовились від виконання договору в силу певних обєктивних обставин.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника.

Згідно із п. 5 Комерційної пропозиції рахунок на проведення остаточного розрахунку надається Споживачу до 3 числа місяця, наступного за розрахунковим. Оплата рахунку повинна бути здійснена Споживачем у строки, визначені в рахунку, але не більше ніж 5 робочих днів від дати його отримання Споживачем.

З матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином виконав умови Договору та протягом квітня поставив електричну енергію Споживачу в кількості 705 451 кВт за ціною 1,91093 грн. без ПДВ, усього на суму 1 348 067 грн. 48 коп., ПДВ 269 613 грн. 50 коп., всього 1617680,98 грн., що підтверджується актом-рахунком купівлі-продажу електричної енергії № 129/193 від 30 квітня 2019 на суму 1 617 680,98 грн., що підписаний Постачальником та Споживачем.

Зазначений акт-рахунок купівлі-продажу електричної енергії є одночасне рахунком на підтвердження остаточного розрахунку та первинним документом (актом), що підтверджує факт отримання електричної енергії в повному обсязі, відсутності заперечень та/або претензій Споживача щодо об'єму, якості та строкам постачання. Датою отримання акту-рахунку купівлі-продажу електричної енергії з 30.04.2019, що підтверджується підписом Споживача на акті-рахунку.

Відповідно до положень пп. 1. п. 6.2. Договору, Споживач зобов'язувався забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії.

Відповідно до пп. 3 п. 1 ст. 57 Закону України «Про ринок електричної енергії» від 13 квітня 2017 № 2019-УШ (із змінами та доповненнями), пп. 5.2.1. п. 5.2. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312, Позивач, як електропостачальник по Договору, має право на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію відповідно до укладених договорів.

Відповідно до пп. 1 п. 3 ст. 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» від 13 квітня 2017 № 2019-УШ (із змінами та доповненнями), пп. 5.5.5 п. 5.5. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312, Відповідач, як споживач електричної енергії по Договору, зобов'язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Таким чином, з урахуванням наведених вище положень чинного законодавства та умов договору відповідач мав здійснити повний розрахунок за надані послуги за квітень 2019 за актом-рахунком купівлі-продажу електричної енергії № 129/193 від 30 квітня 2019 на суму 1 617 680 грн. 98 коп. по 08.05.19 включно.

Як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами у цій справі, позивачем на виконання умов договору поставлено Споживачу електричну енергію.

Відповідач взяті на себе договірні зобов'язання належним чином не виконав, оплата за Договором ним здійснена не була.

Слід зазначити, що відповідачем визнаються позовні вимоги у повному обсязі.

Таким чином, відповідач має заборгованість перед позивачем за поставлену електричну енергію в сумі 1617680 грн. 98 коп.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином вимога позивача про стягнення з відповідача боргу в розмірі 1617680 грн. 98 коп. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

У відповідності до положень чинного законодавства захист цивільних прав здійснюється, зокрема, шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках передбачених законодавством або договором, неустойки (штрафу, пені), а також інших засобів передбачених законодавством.

Пунктом 6 Комерційної пропозиції, що є невід'ємною частиною Договору, передбачено, що за внесення платежів, передбачених умовами Договору, з порушенням термінів, визначених комерційною пропозицією, Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

У зв'язку з порушенням відповідачем термінів оплати спожитої активної електричної енергії позивач просить суд стягнути з відповідача суму пені у розмірі 146256 грн. 09 коп. за період з 10.05.2019 по 19.07.2019.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобовязань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Частиною шостою ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України від 22.11.1996 N 543/96-ВР Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно з ст. 549 цього Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Наданий розрахунок судом перевірений за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство та встановлено, що нарахування позивачем пені, у звязку з порушенням умов Договору не суперечать нормам діючого законодавства України, а розрахунок є вірним, тому задовольняється судом в розмірі 146256 грн. 09 коп. за період з 10.05.2019 по 19.07.2019.

До інших засобів захисту цивільних прав, у відповідності до ст. 625 ЦК України, відносяться втрати від інфляції та 3 % річних.

Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Комерційною пропозицією (п.6) встановлений інший, ніж Цивільним кодексом, розмір процентів, а саме 2% річних.

Сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок включаються й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань).

Згідно рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т. д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007, № 265 Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін).

Позивачем заявлені вимоги за період з 10.05.2019 по 12.08.2019 про стягнення 8420 грн. 81 коп. 2 % річних та 3178 грн. 74 коп. втрат від інфляції грошових коштів за період травень 2019 червень 2019.

Наданий розрахунок судом перевірений за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство та встановлено, що розрахунки 2% та втрат від інфляції виконані вірно.

За таких обставин, сума до стягнення 2 % річних період з 10.05.2019 по 12.08.2019 складає 8420 грн. 81 коп., а сума втрат від інфляції за період травень 2019 червень 2019 складає 3178 грн. 74 коп.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому виконання рішень, винесених судом, є невідємною частиною «права на суд», адже в іншому випадку положення статті 6 Конвенції будуть позбавлені ефекту корисної дії (пункти 34, 37 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бурдов проти Росії»).

Відповідно до ст.ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.ст. 73, 77 ГПК України).

Крім того, відповідач позовні вимоги визнав на стадії підготовчого провадження, про що повідомляв у відзивах на позовну заяву, підписаних в.о. генерального директора Комунального підприємства Підприємство комунальної власності Енергодарської міської ради ОСОБА_2 та скріплено печаткою підприємства.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу;

Відповідно до ч. 1 ст. 191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з ч. 4 ст. 191 ГПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Пунктом 6 ст. 236 ГПК України визначено, що якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Вільна енергетична компанія Палівенерго є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 130 ГПК України встановлено, що в разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Згідно приписів ч. 1 ст. 130 ГПК України, суд вважає наявними підстави для повернення позивачу з Державного бюджету України, судового збору в розмірі 13316 грн. 52 коп., що складає 50 відсотків судового збору, сплаченого платіжним дорученням № 322 від 13.08.2019, у звязку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, про що судом буде постановлено відповідну ухвалу.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір в сумі 13316 грн. 52 коп., що складає 50 відсотків судового збору, покладається на відповідача оскільки спір виник з його вини.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 130, 233, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Вільна енергетична компанія Палівенерго, м. Запоріжжя до Комунального підприємства Підприємство комунальної власності Енергодарської міської ради, м. Енергодар, Запорізька обл. задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства Підприємство комунальної власності Енергодарської міської ради (71503 Запорізька область, м. Енергодар, пр. будівельників, буд. 17, офіс 5-1, ідентифікаційний код юридичної особи 32166551) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Вільна енергетична компанія Палівенерго (адреса місцезнаходження: 69035 м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 180; поштова адреса: 69035 м. Запоріжжя, пр. Маяковського, буд. 11, ідентифікаційний код юридичної особи 38563 (один мільйон шістсот сімнадцять тисяч шістсот вісімдесят) грн. 98 коп. основного боргу, 146256 (сто сорок шість тисяч двісті пятдесят шість) грн. 09 коп. пені, 8420 (вісім тисячі чотириста двадцять) грн. 80 коп. 2 % річних, 3178 (три тисячі сто сімдесят вісім) грн. 74 коп. втрат від інфляції та 13316 (тринадцять тисяч триста шістнадцять) грн. 52 коп. судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення оформлено та підписано 04.10.2019.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя С.С. Дроздова