ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"18" вересня 2019 р. Cправа № 902/423/19

за позовом:Моторно (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) (бульвар Русанівський, 8 , м. Київ, 02154)

до:Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 )

про стягнення 11408,91 грн
Суддя Яремчук Ю.О.
Секретар судового засідання Вознюк К.В.
за участю представників:
позивача: Купар І.Ю.

відповідача: не з`явився

третьої особи: не з`явився

В С Т А Н О В И В :

23.05.2019 р. до Господарського суду Вінницької області надійшов позов Моторно (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) про стягнення 11 408,91 грн.

Ухвалою суду від 27.05.2019 р. відкрито провадження у справі № 902/423/19. Визначено, що розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 12.06.2019 р. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ).

Ухвалою суду від 12.06.2019 р. продовжено строк підготовчого провадження по справі № 902/423/19 на 30 днів. Слухання у справі призначено на 19.08.2019 р. Встановлено учасникам справи строк для вчинення процесуальних дій до 19.08.2019 р.

02.07.2019 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № канц. 02.1-34/5394/19 від 02.07.2019 р.), в якому останній проти позову заперечує та який долучений судом до матеріалів справи.

За результатами проведеного судового засідання 19.08.2019 р. суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, про що постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 19.08.2019 р. повідомлено учасників справи про розгляд справи по суті, який відбудеться 18.09.2019 р.

На визначену дату судом з`явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, при цьому суд зауважує, що від останнього надійшло клопотання (вх. № канц. 02.1-34/7302/19 від 16.09.2019 р.) про відкладення розгляду справи, оскільки на даний час представник військової частини НОМЕР_1 знаходиться в зоні проведення Операції Об`єднаних Сил на території Донецької та Луганської області.

Судом було відмовлено в задоволенні даного клопотання, про що винесено ухвалу яку занесено до протоколу судового засідання.

Третя особа або його уповноважений представник не з`явилась, направлена кореспонденція суду повернута з поштовою відміткою: "Адресат за вказаною адресою не проживає".

З врахуванням викладеного суд зазначає.

Згідно із п.п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За вказаних обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення третьої особи про дату, час та місце судового слухання, але остання не скористалась правом на участь свого представника у судовому засіданні.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задоволити.

Розгляд справи здійснювався з фіксуванням судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника сторони, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги наступним: 24.12.2015 р., близько 18 години 00 хвилин, в м. Гайсин на перехресті вул. К.Маркса та вул. 1-го Травня, з вини водія, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який керував автомобілем ГАЗ 66 д.н.з НОМЕР_3 , була скоєна дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП).

Позивач зазначає, що на дату скоєння цієї пригоди цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1 застрахована не була. Вина водія ОСОБА_1 підтверджується постановою Іллінецького районного суду Вінницької області від 02.02.2016р. у справі 131/210/16-п, про притягнення до адміністративної відповідальності.

Як встановлено з матеріалів справи, в результаті зазначеної ДТП був пошкоджений автомобіль ВАЗ 21104, д.н.з. НОМЕР_4 , власником якого є ОСОБА_2 та за кермом якого знаходився водій ОСОБА_2 цивільно-правова відповідальність якого була застрахована згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АІ/5886781, укладеного із страховою компанією ПАТ СК Галицька, строк дії якого з 16.02.2015 р. по 15.02.2016 р.

Розмір завданих збитків згідно Звіту № 13/04-362 від 25.04.2016 р., складеного експертом Гасіца Б.П. був визначений згідно ст. 29 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, як вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля ВАЗ 21104, д.нз НОМЕР_4 в результаті його пошкодження в ДТП становить 12 604 грн. 69 коп.

Позивач зазначає, що внаслідок вказаної події було залучено аварійного комісара, внаслідок чого МТСБУ понесло витрати на аварійного комісара, яким було здійснено збір документів, огляд транспортного засобу та проведення експертизи на загальну послуг суму 905,00 грн.

30.03.2016 р. потерпілий повідомив про страховий випадок та 22.04.2019 р. з метою отримання відшкодування звернулася до Моторного (транспортного) страхового бюро України .

12.04.2016 р. МТСБУ направило на адресу в/ч НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) листа з пропозицією урегулювати спір, що виник між сторонами, проте даний лист відповідачем було залишено без уваги.

Позивач стверджує, що зазначена шкода винною особою у скоєні ДТП відшкодована потерпілій особі не була.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем було відшкодовано потерпілому шкоди в розмірі 10 503,91 грн, відповідно до Наказу МТСБУ № 5514 від 12.07.2016 р. про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих.

Разом з тим, позивач зазначає, що враховуючи той факт, що відповідно до Постанови Іллінецького районного суду Вінницької області від 02.02.2016 р. у справі 131/210/16-п судом було встановлено, що ОСОБА_1 в момент ДТП був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 (наразі військова частина НОМЕР_1 ), при цьому відповідно до протоколу про притягнення останнього до адміністративної відповідальності працівниками поліції було також встановлено, ОСОБА_1 керував військовою технікою у якості водія, крім того при складанні адміністративних матеріалів працівниками поліції на зворотному боці Схеми ДТП було зазначено власника автомобіля ГА366 д.н.з. НОМЕР_3 як військову частину НОМЕР_2 (на сьогоднішній день військова частина НОМЕР_1 ). З врахуванням викладеного позивач вважає, що ОСОБА_1 на момент ДТП дійсно перебував на службі у військової частини НОМЕР_2 (наразі військова частина НОМЕР_1 ), та у останньої виникає обов`язок матеріальної відповідальності за завдану шкоду військовослужбовцем ОСОБА_1

Крім того, позивач зазначає, що покладення на військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) відповідальності за нанесену їхнім військовослужбовцем підтверджується наявністю деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника/службовця, завданої шкоди, причинного зв`язку та вини), а також і спеціальними умовами, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття. До таких спеціальних умов відносяться:

а) перебування водія ОСОБА_1 в трудових (службових) відносинах з військовою частиною НОМЕР_2 (наразі військова частина НОМЕР_1 ) незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди);

б) завдання шкоди під час виконання ОСОБА_1 своїх трудових (службових) обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, що доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу.

Відповідач проти позову заперечує, про що вказав у відзиві на позовну заяву, де зокрема зазначив, що відповідно до постанови Іллінецького районного суду Вінницької області від 02.02.2016 р. у справі № 131/210/16-ц, ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності, а тому завдана шкода має відшкодовуватись заподіювачем шкоди, крім того зауважує, що автомобіль «ГА366» д.н.з. НОМЕР_3 , закріплений за військовою частиною НОМЕР_1 на праві оперативного управління.

Зокрема зазначає, що відповідно до пункту 1.3. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України 24.11.2003 № 142/5/2092 (зі змінами) вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин.

Відповідно до пункту 5.2 Методики у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату. У разі відсутності в установлений час на місці огляду осіб, що викликалися, огляд проводиться без їх участі, про що зазначається у звіті (акті), висновку. Замовник повинен забезпечити належні безпечні умови огляду (освітлення, вільний доступ, можливість огляду КТЗ з різних сторін тощо).

Відповідач вказує, що ознайомившись із протоколом огляду транспортного засобу від 13.04.2016 р., встановив, що огляд автомобіля проводився лише у присутності володільця та учасника ДТП ОСОБА_1 . До огляду не залучались представники військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), які є теж зацікавленими особами по справі. З врахуванням викладеного представник відповідача робить висновок, що огляд транспортного засобу було проведено з порушенням вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна України 24.11.2003 № 142/5/2092 (зі змінами).

Дослідивши в сукупності всі обставини та матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, господарський суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. За загальними правилом, закріпленим у частині другій статті 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Згідно з нормою частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 Цивільного кодексу України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Приписи ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України встановлюють особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується із нормою ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України та ч.2 ст. 1187 Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 9 статті 7 Закону України "Про страхування" страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відноситься до видів обов`язкового страхування.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України,Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з вимогами статті 33 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу

Відповідно до пунктів 39.1,39.2 статті 39 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

За змістом пункту 41.1 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У відповідності до підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до пункту "а" статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до пункту 1.6 статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні, зокрема, власники транспортних засобів юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Матеріалами справи підтверджено, що транспортний засіб ГАЗ 66 д.н.з НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з вини якого відбулась дорожньо-транспортна пригода, належить військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) на праві оперативного управління, страхового полісу вказаний автомобіль не мав, що підтверджується довідкою про ДТП, та відповідачем в порядку ст.ст.13,74 ГПК України не спростовано.

Тобто, Військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_5 ) є юридичною особою, що здійснює експлуатацію належного їй джерела підвищеної небезпеки.

Як зазначалось вище, нормою частини першої статті 1172 Цивільного кодексу України закріплено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

За вказаних обставин, Військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_5 ) є особою, що відповідальна за шкоду, заподіяну ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді, що відбулась 24.12.2015 р., до Моторного (транспортного) страхового бюро України як особи, що здійснила регламентну виплату, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача як особи, відповідальної за завдані збитки.

Судом дослідивши наявні докази у справі дійшов висновку, що станом на момент скоєння ДТП, в результаті якого було завдано шкоди автомобілю "ВАЗ 211042, д.н.з. НОМЕР_6 , водій транспортного засобу ОСОБА_1 в момент ДТП перебував у трудових відносини військової частини НОМЕР_2 (наразі військова частина НОМЕР_1 ), оскільки відповідно до протоколу про притягнення останнього до адміністративної відповідальності працівниками поліції було встановлено, що ОСОБА_1 керував військовою технікою у якості водія даний факт не спростовано відповідачем.

Згідно з частиною першою статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

За вказаних обставин, суд вважає безпідставними доводи відповідачів про те, що оскільки винним у настанні ДТП визнано водія транспортного засобу, тому саме він повинен відшкодовувати шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, яка сталася 24.12.2015 р.

З огляду на викладене, враховуючи доведеність вини особи, яка перебувала в трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) у вчиненні ДТП, оскільки станом на час ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, підтверджуючих здійснення Моторним (транспортним) страховим бюро України виплати у сумі 10 503,91 грн суд вважає вимоги позивача про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) суми сплаченого відшкодування обґрунтованими.

Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги, що відповідач не надав суду доказів сплати відшкодування заподіяної шкоди на користь позивача та не спростував обґрунтованість заявленої до стягнення суми, позовна вимога Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) витрат на виплату страхового відшкодування та витрати на аварійного комісара, яким було здійснено збір документів, огляд транспортного засобу та проведення експертизи на загальну послуг суму 905,00 грн є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду справи відповідачем було зазначено суду у відзиві на позовну заяву, що огляд транспортного засобу було проведено з порушенням вимог методики та не було викликано Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), однак суд зазначає, що у відповідності до п.5.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затв. Наказом Міністерства юстиції України та ФДМУ №142/5/2092 від 24.11.2003 р., виклик заінтересованих осіб для технічного огляду провадиться у разі потреби, тобто, вказана Методика не зобов`язує МТСБУ в обов`язковому порядку викликати відповідача, а наявність такої потреби відповідач суду не довів. Крім того, відповідач не обґрунтував в чому названий звіт з оцінки ТЗ не відповідає чинному законодавству та не надав будь-яких доказів, що спростовують документи, на підставі яких складено звіт.

Також, відповідачем надавались заперечення щодо наявності у нього обов`язку відповідати за завдану шкоду через те, що автомобіль „ГАЗ-66 д.н.з. НОМЕР_3 не є державним майном та перебуває у його господарському віданні. З цих підстав суд зауважує, що п.1.6. ст.1 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відносить до власників транспортних засобів - юридичні осіб, які, зокрема, є законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права господарського відання, що спростовує наведені твердження відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Натомість, відповідачаем не надано суду жодних доказів на спростовування заявлених позовних вимог.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст. 129 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) на користь Моторно (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) (бульвар Русанівський, 8 , м. Київ, 02154, ідент. код 21647131) понесених витрат в розмірі 10 503,91 грн; витрати на послуги експерта 905,00 грн; 1921,00 грн витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

5. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 26 вересня 2019 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (бульвар Русанівський,8 , м. Київ, 02154)

3 - відповідачу (вул. 1-го Травня, 64, м. Гайсин, 23700)

4 - третій особі (с. Тягун, вул. Жовтнева, 72, Іллінецького району, Вінницької області, 22710)