ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2019 р. Справа№ 910/3055/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Кропивної Л.В.

Смірнової Л.Г.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Окушко Л.В., адвокат, довіреність №062/15/1/03-3703 від 09.09.2019;

від відповідача - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 у справі №910/3055/19 (суддя Приходько І.В., повний текст складено - 03.06.2019) за позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» до приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про стягнення 233 070,22 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про стягнення 233 070,22 грн. заборгованості.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором про встановлення сервітуту №БМС-06-Б/634 від 22.06.2015 в частині повної та своєчасної сплати вартості за користування частиною даху будівлі комунальної власності, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 233 070,22 грн., нараховану за період з жовтня 2015 року по серпень 2018 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 у справі №910/3055/19 позовні вимоги задоволено повністю; стягнуто з приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на користь Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» 233 070,22 грн. заборгованості та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 496,05 грн.

Так, суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача за договором про встановлення сервітуту №БМС-06-Б/634 від 22.06.2015 за період з жовтня 2015 року по серпень 2018 року на загальну суму 233 070,22 грн. належним чином доведена, документально підтверджена та відповідачем не спростована, а відтак, позов Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 у даній справі.

Апелянт вважає, що суд не дослідив надані відповідачем документи, а також доводи, щодо нікчемності та незаконності вимог позивача, чим порушив норми процесуального права. Крім того, скаржник стверджує, що не здійснював жодної оплати, оскільки вважає спірний договір недійсним, про що неодноразово повідомляв позивача.

У судовому засіданні представник позивача проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідач правом на участь свого представника у даному судовому засіданні не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання призначеного на 30.09.2019 був повідомлений належним чином; копію ухвали Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2019 про призначення справи до розгляду на 30.09.2019 представник відповідача отримав 10.09.2019, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Слід зазначити, що явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою, певних пояснень суд не витребував.

Враховуючи, що неявка представника відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, остання розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (підприємство) та приватним акціонерним товариством «МТС Україна» (змінено найменування на приватне акціонерне товариство «ВФ Україна») (сервітуарій) 22.06.2015 був укладений договір про встановлення сервітуту №БМС-06-Б/634, предметом якого згідно п. 1.1 є обмежене право користування сервітуарієм частиною даху та частиною технічного приміщення даху будівель комунальної власності відповідно до п. 1.2 договору, що знаходяться за адресами, зазначеними в додатку №1 до даного договору (надалі - об`єкт розміщення).

Пунктом 1.2 договору встановлено, що об`єкт розміщення використовується виключно для розміщення обладнання базових станцій стільникового зв`язку, антенно-фідерних пристроїв, телекомунікаційного обладнання та мереж (далі - обладнання) у визначеному сторонами місці, відповідно до запланованої схеми розміщення обладнання сервітуарія (додаток №2 до даного договору).

Встановлення сервітуту підприємством для розміщення обладнання сервітуарія, в місцях, вказаних у додатку №1 до даного договору, розпочинається з моменту укладення даного договору. Розміщення обладнання за умовами сервітуту в місцях, вказаних в додатку №1 до даного договору, здійснюється на підставі підписаного сторонами акту розміщення обладнання на умовах сервітуту, зразок якого наведено в додатку №3 до даного договору (п.п. 2.1, 2.2 договору).

Згідно додатку №1 до договору, балансоутримувачем об`єкта комунальної власності, який знаходиться за адресою м. Київ, вул. Зодчих, 56-а та на якому встановлюється згідно договору сервітут, є Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського р-ну м. Києва». У даному додатку також визначено зону розміщення, площу, яку займає обладнання, висоту щогли, встановлено місячну плату та погоджено формулу розрахунку розміру щомісячної плати.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 договору сервітуарій зобов`язується вносити підприємству щомісячну плату за користування об`єктом розміщення відповідно до умов договору, розрахунок якої наводиться у додатку №1 до даного договору.

Згідно п. 3.3 договору щомісячний розмір плати за договором сплачується у якості передоплати та визначається на підставі рахунку, який виставляється підприємством сервітуарію не пізніше 28 числа кожного місяця. Рахунок надається підприємством сервітуарію шляхом надсилання поштою та електронними засобами зв`язку відповідно до реквізитів сервітуарія вказаних в договорі. На момент підписання договору щомісячна плата становить 4 627,06 грн., в тому числі ПДВ 771,18 грн.

Пунктами 3.4, 3.5 договору передбачено, що плата сплачується сервітуарієм протягом 7 банківських днів з моменту отримання рахунку підприємства. Нарахування плати починається з дати укладення договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

У відповідності до положень пунктів 9.1, 9.2 договору (з урахуванням змін, внесених згідно додаткової угоди №1 від 03.08.2015 до договору) даний договір вважається укладеним і набирає чинності з 19.10.2015 і діє до 18.10.2016. У разі, якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається пролонгованим на 1 (один) календарний рік на тих же умовах.

Згідно п. 9.3 договору припинення користування об`єктом розміщення на умовах сервітуту оформлюється актом закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

За твердженнями позивача, ним умови договору виконано в повному обсязі, а саме передано відповідачу на праві обмеженого користування частину даху та частину технічного приміщення даху будівель комунальної власності згідно умов договору, для розміщення обладнання та мереж приватного акціонерного товариства «ВФ Україна», однак, відповідач з жовтня 2015 року по серпень 2018 року не сплачує обумовлену в договорі щомісячну плату за користування об`єктом розміщення, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем у розмірі 233 070,22 грн.

При цьому, позивач зазначає, що протягом спірного періоду ним направлялись відповідачу відповідні рахунки, акти надання послуг, та вимоги щодо виконання своїх договірних зобов`язань. Утім, вимоги підприємства відповідач не виконав, заборгованість не сплатив.

Вказане стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Судом першої інстанції позов задоволено повністю.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч.ч. 1-3 ст. 403 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до рішення Київської міської ради №378/5765 від 14.07.2011 «Про питання впорядкування діяльності суб`єктів господарювання в галузі зв`язку та інформаційних технологій» Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» уповноважено здійснювати моніторинг та координацію розміщення суб`єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об`єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданих до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій та укладати договори на розміщення телекомунікаційних мереж на зазначених об`єктах.

Згідно ч. 6 ст. 31 Закону України «Про телекомунікації» суб`єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення.

У роз`ясненнях Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва з приводу розміщення телекомунікаційного обладнання на об`єктах комунальної власності, що викладені у листі №4484 від 07.06.2005, надано рекомендацію укладати договір на право користування чужим майном (сервітут) у встановленому законодавством порядку.

За умовами договору про встановлення сервітуту №БМС-06-Б/634 від 22.06.2015 позивач передав відповідачу на праві обмеженого користування частину даху та частину технічного приміщення даху будівель комунальної власності відповідно до п. 1.2 договору для розміщення свого обладнання.

Згідно п. 3.3 договору щомісячна плата на момент підписання договору становить 4 627,06 грн.

Водночас, пунктом 3.10 договору передбачено, що розмір плати за договором змінюється з моменту внесення змін до розміру складових формули розрахунку розміру щомісячної плати визначеної у додатку №1 до договору.

При цьому, в розрахунок щомісячної плати, зокрема, береться опосередкована вартість спорудження житла в місті Києві, розрахована станом на початок року, згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до наказів Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, виданих у період з 2015 року по 2018 рік, вказана опосередкована вартість щорічно змінювалась в сторону збільшення.

Тому, виходячи з показників опосередкованої вартості, розмір щомісячної плати за умовами договору про встановлення сервітуту №БМС-06-Б/634 від 22.06.2015 у 2015 році становив 4 627,06 грн., у 2016 році - 5 677,48 грн., у 2017 році - 7 230,94 грн., у 2018 році - 8 371,84 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, вказані суми розміру щомісячної плати відображено у виставлених позивачем рахунках на оплату та в актах надання послуг, які направлялися відповідачу та були йому вручені, що підтверджується копіями поштових квитанцій з описами вкладення, реєстрами поштових відправлень, списками згрупованих поштових відправлень, а також розписками представників відповідача про отримання нарочно вказаних рахунків та актів надання послуг.

Загалом за користування на праві сервітуту частиною даху будівлі комунальної власності, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Зодчих, 56-а, для розміщення обладнання базових станцій стільникового зв`язку, за період з жовтня 2015 року по серпень 2018 року, згідно розрахунку позивача, відповідач мав сплатити Комунальному підприємству «Київжитлоспецексплуатація» 233 070,22 грн.

Пунктом 3.4 договору передбачено, що плата сплачується сервітуарієм протягом 7 банківських днів з моменту отримання рахунку підприємства.

Однак, відповідач систематично отримуючи рахунки від позивача, всупереч положенням 3.4 договору, у спірному періоді не здійснював плату обумовлену умовами договору.

Жодних доказів, які б свідчили про виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині внесення повної та своєчасної плати загалом у сумі 233 070,22 грн., матеріали справи не містять. Так само у справі відсутні докази наявності у відповідача письмових зауважень чи заперечень стосовно рахунків та актів, які надсилались на його адресу позивачем.

Таким чином, за вірним висновком суду першої інстанції, заборгованість відповідача за договором про встановлення сервітуту №БМС-06-Б/634 від 22.06.2018 в період з жовтня 2015 року по серпень 2018 року на загальну суму 233 070,22 грн. належним чином доведена, документально підтверджена та відповідачем не спростована.

Натомість, відповідач стверджує про відсутність у нього обов`язку щодо здійснення плати за договором, посилаючись при цьому, на недійсність договору, відсутність предмету договору, непідписання акту розміщення обладнання, відмову від розміщення свого обладнання на об`єкті розміщення, невикористання сервітуту протягом трьох років підряд, та, як наслідок припинення сервітуту.

Стосовно наведених доводів відповідача, слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 2.1 договору встановлення сервітуту підприємством для розміщення обладнання сервітуарія, в місцях, вказаних у додатку №1 до даного договору, розпочинається з моменту укладення даного договору.

Згідно п. 2.2 договору розміщення обладнання за умовами сервітуту в місцях, вказаних в додатку №1 до даного договору, здійснюється на підставі підписаного сторонами акту розміщення обладнання на умовах сервітуту, зразок якого наведено в додатку №3 до даного договору.

Пунктом 3.5 договору встановлено, що нарахування плати починається з дати укладення договору та припиняється з дня підписання сторонами акту закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Тобто, з системного аналізу наведених положень вбачається, що підписавши договір, сторони тим самим погодились з його умовами, зокрема, що встановлення сервітуту (право обмеженого користування) об`єктом розміщення надано відповідачу з моменту укладення договору, а не підписання акту розміщення обладнання за умовами сервітуту.

Відтак, відсутність акту розміщення обладнання на умовах сервітуту не свідчить про відсутність предмету спірного договору, а також про відсутність у відповідача обов`язку зі здійснення плати за договором, оскільки акт погоджує лише місце розташування обладнання відповідача на об`єкті, а не момент виникнення відповідних договірних зобов`язань.

Твердження відповідача про відмову від розміщення свого обладнання на об`єкті розміщення, невикористання сервітуту протягом трьох років підряд, та, як наслідок припинення сервітуту, не приймаються судом, оскільки відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про припинення права користування об`єктом розміщення на умовах сервітуту, не надано акт закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту за договором (згідно п. 9.3 договору), або інших доказів, які б підтверджували вказані доводи. Крім того, посилання відповідача на те, що він одразу ж після укладення спірного договору відмовився від встановлення будь-якого обладнання на об`єкті розміщення, спростовує факт укладення 03.08.2015 додаткової угоди №1 до договору, яка підписана сторонами без жодних застережень.

Правомірність правочину презюмується (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що договір №БМС-06-Б/634 від 22.06.2018 укладено сторонами з необхідним обсягом цивільної дієздатності, з дотриманням вимог щодо його форми та змісту, досягнуто згоди з усіх істотних умов згідно ст. 403 Цивільного кодексу України, встановлено строк сервітуту, обсяг прав та обов`язків сторін, розмір плати за право обмеженого користування майном.

При цьому, договір недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, тому відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, він є обов`язковим до виконання.

Отже, сторони підписавши договір підтвердили досягнення згоди стосовно усіх його умов, а відтак, кожна зі сторін розуміла настання реальних наслідків укладення договору.

За таких обставин, доводи апелянта щодо недійсності договору є недоведеними та безпідставними.

Крім того, колегією суддів не виявлено порушення норм процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, оскільки судом було в повному обсязі з`ясовано усі обставини справи та досліджено докази, в тому числі надані відповідачем.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого суду щодо обґрунтованості позовних вимог Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» та стягнення з приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на користь позивача 233 070,22 грн.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийняте з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 у справі №910/3055/19 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 у справі №910/3055/19.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 02.10.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.В. Кропивна

Л.Г. Смірнова