ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2019 р. Справа№ 910/5001/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Яковлєва М.Л.

за участю секретаря судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 26.09.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СОФА ЛТД"

на рішення господарського суду міста Києва

від 12.07.2019 (повний текст складено 17.07.2019)

у справі №910/5001/19 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СОФА ЛТД"

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про розірвання договору,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СОФА-ЛТД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про розірвання з 03.11.2016 договору поруки №4С13268И/П, укладеного 25.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "СОФА-ЛТД" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що після виконання позивачем основного зобов`язання за кредитними угодами, Банком у порушення умов спірного договору поруки не було передано поручителю відповідних документів за наслідками виконання останнім цього зобов`язання, що на думку позивача, свідчить про невизнання відповідачем переходу права вимоги до нього за кредитними договорами та позбавлення позивача того, на що останній розраховував при укладенні договору поруки. Зважаючи на те, що такими неправомірними діями Банку були істотно порушені умови договору поруки та завдано позивачу, на його думку, суттєвої шкоди, товариство "СОФА ЛТД", посилаючись на статті 509, 526, 530, 610, 627, 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просило суд розірвати з 3 листопада 2016 року укладений між сторонами договір поруки №4Я13815И/П від 25.10.2016.

У відзиві на позов відповідач заперечував проти позову, посилаючись на те, що позивач жодним чином не обґрунтовує, з посиланням на належні, допустимі та достатні докази, дійсності юридичного факту виконання ним обов`язку боржника у обсязі, що мав би своїм наслідком припинення зобов`язань боржника перед відповідачем. Також відповідач вказував, що стверджуючи про неможливість реалізації позивачем своїх прав поручителя на стягнення відповідних коштів/майна з боржника, жодних спроб реалізації таких прав позивач фактично не вчинив.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.07.2019 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "СОФА ЛТД" відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено суду факту порушення, оспорювання або невизнання його суб`єктивних прав чи охоронюваних законом інтересів Банком.

Не погодившись з рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "СОФА ЛТД" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 12.07.2019 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі скаржником викладено обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, аналогічні тим, які викладено в позовній заяві. При цьому, позивач стверджує, що при винесенні оскаржуваного рішення, Господарський суд міста Києва неправильно визначився із характером спірних правовідносин, не застосував закон, який підлягає застосуванню, зокрема, пункти 5, 6 ч.1 ст.3, п.1 ч.1 ст.611, ст..638, ч. 2 ст.651 ЦК України, ст.ст. 180, 188 ГК України у зв`язку з чим ухвалив помилкове рішення, яке підлягає скасуванню.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.08.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "СОФА ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2019 у справі №910/5001/19; розгляд апеляційної скарги призначено на 26 вересня 2019 р.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та надані пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

25.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "СОФА-ЛТД", як поручителем, та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "ПРИВАТБАНК" (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційним банком "ПРИВАТБАНК"), як кредитором, був укладений договір поруки №4С13268И/П (далі за текстом договір), за умовами якого позивач поручився перед відповідачем за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "СЕГІНА" зобов`язань з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом за кредитними договорами №4С13268И від 22.04.2013 та від 13.01.2014 №4С14006И.

За умовами пункту 17 договору, даний договір було укладено/підписано сторонами із використанням електронного цифрового підпису (печатки) із посиленим сертифікатом ключа Акредитованого Центру Сертифікації Ключів публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" у порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 03.06.2016, укладеної між сторонами.

У пункті 3 договору передбачено, що поручитель ознайомлений з умовами вищезазначених кредитних договорів.

Пунктом 4 договору передбачено, що у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники в сумі заборгованості за кредитом та в сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

Виходячи зі змісту пунктів 5 та 6 договору, у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитними договорами, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов`язання. Поручитель зобов`язаний виконати обов`язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора, протягом 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у пункті 5 цього договору.

Згідно із п.8 договору до поручителя, який виконав обов`язки боржника за кредитним договором, переходять усі права кредитора за кредитним договором і договором(-ам) застави (іпотеки), укладеним у цілях забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов`язання.

Кредитор зобов`язаний, у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором, передати поручителю протягом 5 робочих днів з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, які підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором (п.10 договору).

У пункті 12 договору визначено строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, який становить 5 років.

Предметом спору є розірвання з 03.11.2016 договору поруки №4С13268И/П від 25.10.2016, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "СОФА-ЛТД" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у зв`язку з невиконанням товариством з обмеженою відповідальністю "СЕГІНА" своїх грошових зобов`язань перед кредитором за кредитними договорами №4С13268И від 22.04.2013 та від 13.01.2014 №4С14006И, позивачем, як поручителем за спірним договором, було погашено заборгованість боржника перед кредитором з повернення кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 307522219,01 грн. Проте Банком, в порушення передбачених договором поруки положень, не було виконано зобов`язання щодо передачі товариству "СОФА-ЛТД" належним чином засвідчених копій документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитними договорами, що на думку позивача, свідчить про невизнання відповідачем переходу права вимоги до нього за кредитними договорами та позбавлення позивача того, на що останній розраховував при укладенні договору поруки. Наведені обставини, які, на думку позивача, свідчать про істотне порушення відповідачем умов оскаржуваного договору та підтверджують завдання товариству "СОФА-ЛТД" суттєвої шкоди, стали підставою для звернення останнього до суду з даним позовом.

Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 188 Господарського кодексу України (далі ГК України) зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Статтею 654 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Пунктом 14 договору передбачено, що дострокове розірвання цього договору здійснюється за письмовою згодою сторін.

Відповідно до частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже, приписи статті 651 ЦК України пов`язують можливість розірвання договору у зв`язку з порушенням стороною його умов лише у разі, якщо внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу суддівського розсуду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, позивачем належними та допустимими доказами не було доведено того, що невиконання відповідачем зобов`язань з передання копій документів, які підтверджують обов`язок боржника за кредитними договорами, значною мірою позбавило товариство "СОФА-ЛТД" того, на що воно розраховувало при укладенні спірного договору поруки.

Крім того, позивачем не було надано суду доказів звернення до відповідача з відповідною вимогою про надання документів, які підтверджують обов`язки боржника за кредитними договорами, та відповідно доказів на підтвердження відмови відповідача передати позивачу такі документи.

Також позивачем не надано й доказів на підтвердження завдання товариству "СОФА-ЛТД" шкоди внаслідок не передання кредитором документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитними договорами.

У відповідності до частини 1 та 2 статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника.

Разом з тим, наслідки, передбачені цією нормою, настають лише у разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов`язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини 1 статті 512 ЦК України, яка передбачає подібний спосіб заміни кредитора у зобов`язання внаслідок виконання обов`язку боржнику поручителем.

Часткове виконання поручителем зобов`язання за кредитним договором не породжує переходу до нього прав кредитора за цим договором.

Відповідна правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №910/21035/17.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження виконання товариством "СОФА-ЛТД" обов`язку боржника за кредитними договорами від 22.04.2013 №С13268И та від 13.01.2014 №4С14006И у повному обсязі, що передбачений вказаними правочинами.

Виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України та статті 20 ГК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, свідчить про відсутність правових підстав для задоволення відповідних позовних вимог.

Відповідно до положень ГПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів позивача покладено саме на цього суб`єкта.

Натомість, позивачем не було доведено суду факту порушення, оспорювання або невизнання його суб`єктивних прав чи охоронюваних законом інтересів Банком.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги про розірвання з 03.11.2016 договору поруки №4С13268И/П від 25.10.2016, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "СОФА-ЛТД" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладається судом на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СОФА ЛТД" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2019 у справі №910/5001/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/5001/19 повернути Господарському суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 01.10.2019.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

М.Л. Яковлєв