ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2019 р. Справа№ 920/532/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

за участю представників: не викликались

розглянувши апеляційну скаргу Фермерського господарства «Поділля-Інвест»

на рішення Господарського суду Сумської області від 31.07.2019

у справі № 920/532/19 (суддя Соп`яненко О.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євросем»

до Фермерського господарства «Поділля-Інвест»

про стягнення 115 485,90 грн. на підставі договору поставки № КП2903/17/3 від 29.03.2017, укладеного між сторонами

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 115 485,90 грн., яка складається з: пені у розмірі 17 530,89 грн., 30% річних у розмірі 16 055,01 грн., штрафу у розмірі 81 900,00 грн., нарахованих за несвоєчасне виконання обов`язків по оплаті поставленого за договором поставки № КП 2903/17/13 від 29.03.2017 товару.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 31.07.2019 у справі № 920/532/19 позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належним чином доведений факт прострочення відповідачем оплати поставленого за спірним договором товару, з огляду на що є підстави для застосування встановленої договором відповідальності.

Не погоджуючись з рішенням, Фермерське господарство «Поділля-Інвест» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 31.07.2019 у справі № 920/532/19 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі відповідач зазначив про те, що судом першої інстанції при прийнятті оспорюваного рішення були не повністю з`ясовані обставини справи, невірно застосовані норми матеріального та процесуального права.

У обґрунтування вказаної позиції відповідач послався на те, що судом першої інстанції порушено норму ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення та не прийнято до уваги те, що позивачем не надано жодного доказу понесених ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану у зв`язку з порушенням відповідачем умов спірного договору, а відтак, стягнення штрафних санкцій в сумі 115 485,90 грн. не відповідає вимогам співрозмірності та спотворює дійсне правове призначення неустойки, оскільки із засобу стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання стягнення штрафних санкцій перетвориться на несправедливо непомірний тягар, що не відповідає вимогам справедливості, добросовісності та розумності.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2019, справа № 920/532/19 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.

Ухвалою від 05.09.2019 колегією суддів складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.:

- відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Поділля-Інвест» на рішення Господарського суду Сумської області від 31.07.2019 у справі № 920/532/19;

- встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 23.09.2019;

- роз`яснено сторонам, що відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2);

- роз`яснено сторонам, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

12.09.2019 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач, з посиланням на те, що:

- під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом;

- саме відповідач має надати доказ явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання, зокрема, що покладений розмір збитків кредитора, які могли виникнути у наслідок порушення зобов`язань, значно вище основного невиконаного зобов`язання, проте відповідачем таких доказів до апеляційної скарги долучено не було;

- суд повинен врахувати матеріальні інтереси позивача, фінансовий стан, наявність інфляційних процесів у економіці держави та понесення позивачем збитків внаслідок інфляційних процесів з огляду на несвоєчасні розрахунки відповідача за поставлений товар;

- позивач вважає неприпустимим зменшення розміру штрафних санкцій без наведення умов та виняткових обставин, оскільки це суперечить приписам добросовісності, справедливості та розумності, встановленим п. 6 ст. 3 та ч. 3 ст. 509 ГПК України;

- вимоги про сплату пені та передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошових зобов`язань є заходом відповідальності за порушення зобов`язань, а їх розмір є пропорційним від кількості днів прострочення виконання зобов`язання,

просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги Фермерського господарства «Поділля-Інвест» на рішення Господарського суду Сумської області від 31.07.2019 у справі № 920/532/19

Станом на 26.09.2019 інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (глава 1. Апеляційне провадження Розділу IV ГПК України - прим суду).

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

При розгляді справи № 920/532/19 колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 192 100 грн., і розглядає справу без повідомлення учасників справи.

За правилом ч. 2 ст. 270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 статті 273 ГПК України встановлено, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Враховуючи те, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Поділля-Інвест» на рішення Господарського суду Сумської області від 31.07.2019 у справі № 920/532/19 відкрито 05.09.2019, а розгляд справи в суді апеляційної інстанції розпочався, з урахуванням вихідних та святкових днів, з 21.09.2019, апеляційна скарга має бути розглянута по 05.11.2019 включно.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

29.03.2017 позивач як постачальник та відповідач як покупець уклали договір поставки № КП 2903/17/3 (далі Договір) (а.с. 24-28), в п. 1.1 якого погодили, що у строки, зумовлені Договором позивач зобов`язується поставити та передати у власність відповідача насіннєвий матеріал, пестициди в препаративних формах (засоби захисту рослин) та мікродобрива (далі товар) на умовах відстрочення кінцевого розрахунку на визначений Договором строк, а відповідач зобов`язується прийнято товар, сплатити його вартість на умовах, передбачених Договором (додаткових угод та Специфікацій до нього).

Згідно з п. 2.1 Договору найменування (асортимент) товару, його кількість, ціна за одиницю та ціна всього товару наведені у Специфікаціях до Договору, які є невід`ємними частинами. Ціна товару, що вказана у Специфікаціях, визначена на дату їх складання.

Відповідно пункту 2.2 Договору, вартість Договору складається із суми всіх специфікацій, підписаних в рамках цього договору.

Сторонами підписано Додаток № 1 (Специфікація № 1) від 29.03.2017 до Договору (а.с. 29), якою сторони визначили асортимент товару, його кількість, ціну та термін поставки, а саме:

- Кукурудза ORILSKY 357 СВ, в кількості 105,00 од., за ціною 1 300,00 грн. за одиницю товару з ПДВ, загальною вартістю 136 500,80 грн. з ПДВ, термін поставки - за погодженням сторін.

Відповідно до пункту 1 додатку № 1 Договору (Специфікація № 1) товар оплачується відповідачем в порядку, вказаному в договорі, та в строки:

- авансовий платіж (попередня оплата) в сумі 27 300,00 грн. перераховується позивачу у строк до 07.04.2017;

- оплата в сумі 109 200,00 грн. перераховується позивачу у строк до 01.11.2017.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу Товар визначений у Специфікації № 1, на загальну суму 136 500,80 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією видаткової накладної № 413 від 16.05.2017 (а.с. 31), яка підписана представниками сторін договору та скріплена печатками юридичних осіб.

Факт поставки товару на вказану суму відповідачем не заперечується.

З наявних у матеріалах справи виписок з рахунку позивача (а.с. 32-35) слідує, що оплату за товару відповідачем проведено таким чином: 04.04.2017 відповідачем перераховано 10 000,00 грн. 12.05.2017 - 17 300,00 грн., 28.11.2017 - 50 000,00 грн., а 07.09.2018 - 83 450,00 грн.

Отже, враховуючи строки оплати товару, визначені у Специфікації № 1, колегія суддів вважає вірними висновки позивача про те, що:

- грошове зобов`язання щодо сплати авансу в сумі 17 300,00 грн. є простроченим в період з 08.04.2017 до 11.05.2017 включно;

- грошове зобов`язання щодо оплати поставленого товару в сумі 109 200, є простроченим в період з 02.11.2017 по 27.11.2017;

- грошове зобов`язання щодо оплати поставленого товару в сумі 59 200,00 грн. є простроченим в період з 28.11.2017 по 06.09.2018.

З огляду на несвоєчасне виконання відповідачем свого обов`язку по оплаті товару за Договором, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції визнав доведеними порушення відповідачем законних прав позивача, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За правилами ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

В силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем обов`язку з оплати поставленого позивачем товару у встановлений Договором строк, є підстави для застосування встановленої Договором та законодавством відповідальності.

Згідно з п.п. 7.2.3 Договору за прострочення (порушення) строків виконання грошових зобов`язань, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, а у разі якщо прострочення складає понад 30 календарних днів, відповідач додатково сплачує позивачу штраф у розмірі 30 відсотків від вартості договору за кожен факт порушення терміну платежу.

У п. 7.3 Договору сторони, серед іншого, погодили, що відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання за Договором здійснюється без обмеження строку.

Враховуючи, що відповідач допустив прострочення оплати Товару у визначені вище строки, нарахування позивачем штрафних санкцій за періоди, визначені у позовній заяві, колегія суддів вважає вірним.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість у спірному випадку одночасного стягнення пені та штрафу.

Так, за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій, згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання, як пеня, та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 27.04.2012 у справі № 3-24гс12, яка прийнята за наслідками розгляду спору, який виник при виконанні саме господарських зобов`язань, правовідносини щодо яких регулюються ГК України, в той час як предметом розгляду у справі, за наслідками розгляду якої Верховним судом України 21.10.2015 винесено постанову № 6-2003цс15, були правовідносини, які регулюються нормами ЦК України.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 17 530,89 грн. та штрафу у розмірі 81 900,00 грн. є законними та обґрунтованими.

Щодо вимог про стягнення 30 % річних в сумі 16 055,01 грн., слід зазначити таке.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Згідно з пунктом 7.4 Договору, у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем грошових зобов`язань щодо оплати вартості отриманого товару, відповідач відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України сплачує на користь позивача 30 процентів річних від простроченої суми основної заборгованості.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача 30 % річних в сумі 16 055,01 грн. визнаються колегією суддів законними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі за розрахунком позивача. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо посилань відповідача на те, що судом першої інстанції порушено норму ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, та не прийнято до уваги те, що позивачем не надано жодного доказу понесених ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану в зв`язку з порушенням відповідачем умов спірного Договору, а відтак, стягнення штрафних санкцій в сумі 115 485,90 грн. не відповідає вимогам співрозмірності та спотворює дійсне правове призначення неустойки, оскільки із засобу стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання стягнення штрафних санкцій перетвориться на несправедливо непомірний тягар, що не відповідає вимогам справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За змістом наведених вище норм, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу, та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Вказаної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Колегія суддів зазначає про те, що зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, яке останній реалізує шляхом дослідження наданих сторонами документальних доказів, а відтак, саме відповідач, виходячи з приписів ч. 1 ст. 74 ГПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, мав надати суду першої інстанції відповідні докази на підтвердження наявності підстав для зменшення заявлених до стягнення позивачем штрафних санкцій, проте таких доказів суду першої інстанції надано не було.

Жодних пояснень щодо неможливості вчинити вказані дії з незалежних від відповідача причини ним не наведено, так само як і не надано доказів на підтвердження вказаних обставин.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає про те, що ухвалу про відкриття провадження у справі від 31.05.2019, якою відповідачу було надано строк для подачі відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з дня її вручення, останнім було отримано 10.06.2019, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з штрихкодовим ідентифікатором 489 (а.с. 47), в той час як рішення суду було ухвалено 31.07.2019, а відтак, відповідач мав достатньо часу для подання суду першої інстанції відповідних доказів, проте таким правом не скористався.

За таких обставин, у суду першої інстанції були відсутні підстави для зменшення штрафних санкцій у цій справі.

Враховуючи вищевикладене, рішення Господарського суду Сумської області від 31.07.2019 у справі № 920/532/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам, матеріалам справи і залишається без змін, оскільки підстав для його скасування не вбачається. Апеляційна скарга Фермерського господарства «Поділля-Інвест» залишається без задоволення.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати по справі, в тому числі за звернення з апеляційною скаргою, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Поділля-Інвест» на рішення Господарського суду Сумської області від 31.07.2019 у справі № 920/532/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 31.07.2019 у справі № 920/532/19 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Повернути до Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/532/19.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк