РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.09.2019Справа № 910/7915/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "ES ПОЛІМЕР"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Банг і Бонсомер"

про визнання договору недійсним

Представники сторін:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: Воробцова Ю.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "ES ПОЛІМЕР" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Банг і Бонсомер" про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 788 від 11.08.2017.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при укладенні договору сторонами не погоджено предмет договору та ціну товару. Крім того, відповідачем не були виконані умови Специфікації №2, зокрема, не виписано рахунок-фактуру та не здійснено поставку протягом травня 2018, а додаткова угода №2 до договору підписана головним бухгалтером без підтвердження повноважень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/7915/19, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 08.08.2019.

02.08.2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає: 1) фактично ТОВ НВП "ES ПОЛІМЕР" подано зустрічний позов з пропущенням строку на його подання; 2) істоті умови договору були узгоджені сторонами; 3) продавцем не було порушено умов договору та поставку товару здійснено у передбачений строк. Також відповідачем долучено до відзиву довіреність від 14.06.2018 на ім`я ОСОБА_1 .

У підготовчому засіданні 08.08.2019 судом постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 05.09.2019.

02.09.2019 та 04.09.2019 від позивача надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання за відсутності позивача.

У підготовчому засіданні 05.09.2019 суд постановив протокольну ухвалу, якою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 24.09.2019.

Представник позивача у судове засідання 24.09.2019 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд дійшов висновку, що неявка позивача у судове засідання 24.09.2019 не перешкоджає розгляду справи по суті.

В судовому засіданні 24.09.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

11.08.2017 між Приватним акціонерним товариством «Банг і Бонсомер» (організаційно-правову форму якого змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Банг і Бонсомер»), як продавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «ES Полімер», як покупцем було укладено договір купівлі-продажу № 788 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю хімічну речовину, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар у порядку і на умовах, передбачених цим договором.

Продавець зобов`язується передати покупцю товар на умовах цього договору, в свою чергу покупець зобов`язується прийняти товар в кількості і строки, визначені у видаткових накладних та/або специфікаціях що складаються у відповідності до цього договору і є його невід`ємними частинами, оплатити товар відповідно до умов цього договору (п. 2.2, п. 2.4 договору).

Товар передається продавцем покупцю у кількості та асортименті, вказаних у видаткових накладних.(п.3.2. Договору).

Розділом 5 Договору передбачено, що ціна Товару визначається в Специфікаціях, що є невід`ємними частинами цього Договору. Вартість Товару сплачується на підставі виставлених Продавцем рахунків-фактур. Загальна вартість цього Договору становить сумарну вартість переданого Продавцем Товару, визначену у видаткових накладних. Товар оплачується Покупцем на умовах 100% передплати в термін вказаний в рахунку-фактури.

Відповідно до пунктів 11.1., 11.3., 11.5. додатки і доповнення до даного Договору повинні бути викладені в письмовій формі підписані Сторонами або їх уповноваженими представниками та скріплені печатками. Такі додатки і доповнення є невід`ємною частиною Договору. Договір вважається укладеним з моменту підписання Сторонами і діє до 11.08.2018, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за Договором. Сторони можуть за допомогою додаткової угоди продовжити термін дії Договору на певний строк. Всі підписи і печатки, включаючи факсимільні, є дійсними до отримання оригіналів.

02.03.2018 між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1 до договору купівлі-продажу №788 від 11.08.2017, якою сторони змінили п.5.3. договору та виклали його в наступній редакції: «Товар оплачується Покупцем на умовах 100% передплати в термін вказаний в рахунку-фактурі, якщо інше не передбачено відповідною Специфікацією» (п.1. Додаткової угоди №1).

Також 02.03.2018 між сторонами підписано Специфікацію № 2 до договору, відповідно до умов якої сторони погодили найменування товару, кількість, вартість, загальну ціну, строк поставки та строк оплати товару.

Додатковою угодою №3 від 19.07.2018 сторони домовилися продовжити строк дії Договору купівлі-продажу № 788 від 11.08.2017 до 31 грудня 2019 року.

Додатковою угодою №4 від 18.10.2018 сторони домовились внести зміни до Специфікації №2 від 02.03.2018, зокрема в частині кількості товару, строку поставки та строку оплати товару.

Звертаючись до суду з даним позовом та обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що при укладенні договору сторонами не погоджено предмет договору та ціну товару. Крім того, відповідачем не були виконані умови Специфікації №2, зокрема, не виписано рахунок-фактуру та не здійснено поставку протягом травня 2018, а додаткова угода №2 до договору підписана головним бухгалтером без підтвердження повноважень.

З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 788 від 11.08.2017 в судовому порядку.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно із ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 ГК України).

Частина 3 статті 180 Господарського кодексу України визначає, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до п. 4 ст. 180 Господарського кодексу України умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов`язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Відповідно до ч. 5 ст. 180 Господарського кодексу України ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Суд зазначає, що за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11).

При цьому, у п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 зазначено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв`язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п`ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність.

Суд зазначає, що з аналізу спірного договору купівлі-продаж вбачається, що останній містить загальні умови поставки товару постачальником, та при цьому погодження істотних умов (найменування товару, кількість, вартість) кожного окремого зобов`язання з поставки товару повинно здійснюватись шляхом укладення між сторонами відповідних Специфікацій, які є невід`ємними частинами договору поставки.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи сторонами було погоджено Специфікацію №2 до договору(з урахуванням додаткової угоди № 4 до договору), яка підписана обома сторонами та скріплена печатками підприємств. Відповідно до вказаної специфікації сторонами погоджено предмет договору поставки, а саме продавець зобов`язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити силіконову гуму для виробництва ізоляторів марки TY6861-60G, виробництва фірми Wynca Tinyo Silicone Co., Ltd., Китай, а також погодили ціну товару - ціна за 1 кг 3,50 Євро. Загальна вартість - 40488,00 Євро без ПДВ.

Таким чином, твердження позивача про те, що при укладенні договору сторонами не погоджено предмет договору та ціну товару не відповідають дійсним обставинам справи.

При цьому, наявні в матеріалах справи докази, зокрема видаткові накладні № 2314 від 01.11.2018, № 2351 від 08.11.2018, рахунок на оплату №2422 від 31.10.2018, платіжні доручення, свідчать, що договір між сторонами виконувався, з огляду на що суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу № 788 від 11.08.2017 є укладеним.

Щодо посилання позивача на те, що відповідачем не були виконані умови Специфікації №2, зокрема, не виписано рахунок-фактуру та не здійснено поставку протягом травня 2018, то суд зазначає наступне.

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Таким чином, суд зазначає, виконання чи невиконання відповідачем умов специфікації не є підставою для визнання правочину недійсним, а лише може бути підставою для притягнення сторони до відповідальності.

Також як на підставу для визнання недійсним правочину позивач посилається на те, що додаткова угода № 2 до договору була підписана головним бухгалтером відповідача ОСОБА_1 на підставі довіреності від 14.06.2018, однак відповідачем довіреність не надано, а тому неможливо перевірити ні повноваження підписанта, ні повноваження довірителя.

Суд звертає увагу позивача, що навіть у випадку підписання додаткової угоди №2 до договору не уповноваженою особою, зазначене не тягне за собою недійсність договору купівлі-продажу повністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з ч. 4 ст. 244 Цивільного кодексу України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами (ст. 246 Цивільного кодексу України).

Суд звертає увагу позивача, що якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

В той же час, до відзиву відповідачем долучено довіреність від 14.06.2018, видану директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Банг і Бонсомер" на ім`я ОСОБА_1 , відповідно до якої останню наділено правом на укладення та підписання договорів.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що додаткову угоду № 2 до договору укладено та підписано уповноваженою особою відповідача.

Оскільки, судом встановлено безпідставність доводів позивача про недійсність договору купівлі-продажу № 788 від 11.08.2017, заявлена позивачем вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 788 від 11.08.2017 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо доводів відповідача про те, що вказаний позов за своєю суттю є зустрічним позовом та поданий з пропуском строків на подання зустрічного позову, то суд зазначає, що сторона має право або подати зустрічний позов за місцем розгляду первісного позову, або звернутись із самостійним позовом в окремому позовному проваджені, що і було здійснено позивачем. Таким чином, позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю НПВ "ES ПОЛІМЕР" не є зустрічною позовною заявою, а є самостійним позовом, конкретні строки на подання якого не встановлені Господарським-процесуальним кодексом України.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищенаведене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "ES ПОЛІМЕР" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Банг і Бонсомер" про визнання договору недійсним договору купівлі-продажу № 788 від 11.08.2017.

Судові витрати за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 07.10.2019.

Суддя С.О. Турчин