ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2019 року м.Дніпро Справа № 908/808/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач) суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.,

cекретар судового засідання: Колесник Д.А.

представники сторін:

від позивача: Трушкевич Валерія Валеріївна представник, довіреність №б/н від 05.09.2019р.;

від відповідача: Пельо Наталія Романівна представник, довіреність №18-159 від 20.12.2018р.;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія на рішення господарського суду Запорізької області від 06.06.2019 року (повний текст рішення складено 10.06.2019 року) у справі № 908/808/19 (суддя Боєва О.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія (61052, м. Харків, пров. Сімферопольський, буд. 6, літера Д-1)

до відповідача: Акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів (69035, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, буд. 11)

про стягнення суми 175 714,89 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 06.06.2019 року у справі № 908/808/19 позов задоволено частково.

Прийнято відмову позивача від позову в частині вимог про стягнення суми 114039,10 грн. основного боргу.

Закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення суми 114039,10 грн. основного боргу.

Стягнуто з Акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів, (69035, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, буд. 11) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія, (61052, м. Харків, пров. Сімферопольський, буд. 6, літера Д-1) суму 1759 (одна тисяча сімсот п`ятдесят дев`ять) грн. 80 коп. основного боргу, суму 2299 (дві тисячі двісті дев`яносто дев`ять) грн. 18 коп. - 3% річних, суму 6358 (шість тисяч триста п`ятдесят вісім) грн. 29 коп. інфляційних витрат, суму 1866 (одна тисяча вісімсот шістдесят шість) грн. 85 коп. витрат зі сплати судового збору, суму 5000 (п`ять тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення господарського суду мотивовано доведеністю позивачем факту порушення відповідачем умов договору поставки №953 від 14.11.2016 року в частині оплати отриманого товару, порушення вимог ст. ст. 193,265 Господарського кодексу України, ст. ст. 530,629, ч.1 ст. 691, ч. ч. 1,2 ст. 692 Цивільного кодексу України.

Суд зазначив, що сума боргу в розмірі 114039,10 грн. була сплачена відповідачем після порушення провадження у даній справі.

В цій частині заявлених позовних вимог суд провадження у справі припинив.

Щодо залишку заборгованості суд зазначив на недоведеність вимог позивача щодо наявності заборгованості за видатковою накладною №190020 від 19.09.2017 року на суму 1 200,00 грн., оскільки вона відповідачем не підписана, факт поставки товару не доведено.

В зв`язку з зміною розміру належної до стягнення суми боргу, суд першої інстанції провів перерахунок 3% річних та інфляційних втрат.

Відмовляючи в задоволенні вимог в частині стягнення пені, суд першої інстанції зазначив, що договором розмір пені сторонами не погоджено, підстави для її стягнення відсутні.

Не погодившись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що:

- господарський суд не зазначив розрахунок стягнутих на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат;

- неправомірно відмовив в стягненні пені, оскільки згідно п.10.5 договору сторони погодили, що у разі порушення термінів оплати за поставлений товар згідно даного договору більше 10-ти календарних днів покупець сплачує постачальнику пеню згідно діючого законодавства України від суми не сплаченого товару за кожний день прострочення, починаючи з 11-го календарного дня прострочення.

Також скаржник вважає необґрунтованим зменшення господарським судом витрат позивача на правничу допомогу, оскільки клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, від відповідача в порядку статті 126 Господарського процесуального кодексу України не надходило, що виключає можливість суду самостійно (без вказаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував положень частини п`ятої та шостої статті 126 Господарського процесуального кодексу України, що призвело до порушення судом першої інстанції названих норм процесуального права.

Просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення в цій частині, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а саме: стягнути з Акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія суму основного боргу за договором поставки у розмірі 2359,80 грн., розмір пені за п.10.5 договору поставки у розмірі 41 914,68 грн., інфляційні втрати за час прострочення виконання грошового зобов`язання за договором поставки у розмірі 13 357,29 грн., 3% річних від простроченої суми боргу за договором поставки в розмірі 4044,02 грн., витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 15000,00 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач спростовує доводи апелянта, вважає оскаржуване рішення законним, обґрунтованим та просить залишити його без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Як вбачається з матеріалів справи, 14.11.2016 року між Публічним акціонерним товариством Запорізький завод феросплавів (далі - покупець, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія (далі - продавець, позивач у справі) був укладений договір поставки № 953, згідно з умовами якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначних цим договором, поставити, а покупець прийняти та оплатити продукцію (товар) в асортименті та за цінами, вказаними у додатку (специфікації) та додаткових угодах до цього договору, які є його невід`ємною частиною (п. 1.1. договору).

Сторонами договору було підписано додатки № № 1, 2 до договору, а також додаткові угоди до договору: № 1 від 21.11.2016 року, № 2 від 12.12.2016 року, № 3 від 20.02.2017 року, № 4 від 27.02.2017 року, № 5 від 28.03.2017 року, № 6 від 16.06.2017 року, № 7 від 18.08.2017 року, № 8 від 02.10.2017 року, №9 від 23.10.2017 року, № 11 від 09.01.2018 року, № 12 від 02.04.2018 року, в кожній з яких визначалися номенклатура (найменування), ціна та загальна вартість товару, умови та строк поставки товару та умови його оплати.

Позивач, звернувшись до суду з позовом про стягнення основного боргу, 3% річних, інфляційних витрат, зазначав, що ним належним чином виконані умови договору.

Згідно з видатковими накладними, копії яких наявні в матеріалах справи: № 1301005 від 13.01.2017 року, № 1403001 від 14.03.2017 року, № 1403005 від 14.03.2107 року, № 704015 від 07.04.2017 року, № 1606015 від 16.06.2017 року, № 2208035 від 22.08.2017 року, № 190920 від 19.09.2017 року, № 1310023 від 13.10.2017 року, № 1710015 від 17.10.2017 року, № 1501010 від 15.01.2018 року, № 1502006 від 15.02.2018 року, № 405021 від 04.05.2018 року відповідачеві був поставлений товар на загальну суму 418357,08 грн. На виконання вимог п.4.1.5 договору поставки позивач по всім поставкам зареєстрував податкові накладні, що підтверджується відповідними податковими накладними та квитанціями про їх реєстрацію в Єдиному реєстрі (електронні докази в паперовій формі містяться в матеріалах справи).

Відповідно до розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкових накладних від 19.09.2017 року та від 13.10.2017 року відповідачем зменшено податкові зобов`язання (дата коригування 23.03.2018 року на 600 грн. та 3540,00 грн. (з ПДВ) у зв`язку з поверненням товару на вказані суми. Відповідачем також була здійснена часткова оплата товару (на загальну суму 297818,18 грн.), що підтверджується платіжними дорученнями та банківською випискою, копії яких додано до позовної заяви. Внаслідок цього, позивачем заявлено до стягнення з відповідача існуючої станом на 01.04.2019 року заборгованості у розмірі 116398,90 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що після звернення позивача до суду відповідач здійснив часткову оплату основної заборгованості за поставлений товар за видатковою накладною №405021 від 04.05.2019 року у розмірі 114039,10 грн. На підтвердження оплати надано копію платіжного доручення № 332787 від 29.05.2019 року (проведено банком 30.05.2019 року).

Позивач, користуючись своїм правом, передбаченим ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, відмовився від цієї частини позову і відмова прийнята судом першої інстанції. Залишок заборгованості в розмірі 1 759,80 грн. стягнуто з відповідача.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Надаючи оцінку доводам апелянта, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Колегією суддів встановлено, що позивач не погоджується з відмовою йому судом у стягненні 3% річних в розмірі 2 299,18 грн., інфляційних в розмірі 6 358,29 грн. та зазначає на відсутність розрахунку стягнутих судом сум.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегією суддів здійснено власний розрахунок, перевірено висновки суду в частині доводів апеляційної скарги щодо 3% річних та інфляційних.

Встановлено, що сума основного боргу на час звернення позивача до суду становила 116 398,90 грн. (том 1 а.с.5). На час ухвалення оскаржуваного рішення сума боргу складала 1 759,80 грн.

Відповідно до умов договору та змісту кожної видаткової накладної, зазначеної позивачем на підтвердження факту отримання товару (окрім видаткової накладної № 1909020 від 19.09.2017 року на суму 1200,00 грн., щодо якої відсутнє підтвердження отримання відповідачем товару і що не спростовувалось позивачем при розгляді апеляційної скарги), суд першої інстанції провів розрахунок зазначених апелянтом сум 3% річних та втрат від інфляції.

Колегія суддів поділяє висновок суду про те, що з урахуванням встановлених умов оплати, яка здійснюється з відстрочкою (10, 20, 15, 60 календарних днів) та тільки за умови виконання постачальником п. 3.4, п. 4.1.1, 4.1.4, 4.1.5 договору, позивачем невірно визначено кінцевий термін оплати за поставлений товар, початок виникнення прострочки виконання покупцем грошового зобов`язання та, відповідно, кількість днів прострочки у розрахунку 3% річних і початок нарахування у розрахунку інфляційних втрат (з місяця наступного за тим, в якому виник обов`язок з оплати).

Необхідно також зауважити, що колегією суддів було запропоновано позивачу навести свій, вірний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат з врахуванням умов оплати отриманого товару, про які зазначено судом в оскаржуваному рішенні. Такий розрахунок позивач не надав.

Тому, в цій частині вимоги апеляційної скарги колегія суддів вважає безпідставними.

Судом встановлено, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму 41914,68 грн. пені, нарахованої на підставі п. 10.5 договору поставки. У розрахунку для визначення розміру пені позивач застосовує облікову ставку НБУ у подвійному розмірі, посилаючись при цьому на ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Із змісту ч.1 ст.546, ч.1 ст.547 Цивільного кодексу України слідує, що неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання, щодо якого правочин вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до п. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.4 ст.231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Із наведеного вбачається, що законодавець поділяє неустойку на договірну і законодавчо встановлену. Тобто, необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони виду правопорушення за який вона стягується і конкретний її розмір.

В пункті 10.5 договору поставки встановлено, що у разі порушення термінів оплати за поставлений товар згідно даного договору більше 10-ти календарних днів покупець сплачує постачальнику пеню згідно діючого законодавства України від суми не сплаченого товару за кожний день прострочення, починаючи з 11-го календарного дня прострочення.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань від 22.11.1996 року № 5510570/96-ВР, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до абз. 3 пункту п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань (яка є чинною) якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

У статті 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань та у ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України, на яку посилається позивач, законодавцем встановлено лише загальнообов`язкове обмеження розміру пені, яка може бути стягнута в певний період не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який стягується пеня.

Таким чином, в п. 10.5 договору поставки розмір пені не визначено. Іншими актами цивільного законодавства конкретний розмір санкцій за вчинення зазначеного цивільного правопорушення також не встановлено.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача суми 41914,68 грн. пені правомірно відхилені судом першої інстанції, а скарга в цій частині не є доведеною.

Щодо доводів апелянта про неправомірну відмову судом в стягненні витрат позивача на правничу допомогу та невірний розподіл судових витрат, то такі доводи визнаються колегією суддів частково обґрунтованими в силу наступного:

Положеннями ст. 129 Господарського процесуального кодексу України передбачений порядок розподілу судових витрат. Зокрема, відповідно до п.2 ч.1 ст.129 цього кодексу у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.3 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України якщо позивач не підтримує своїх вимог внаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

У заяві про відмову від частини позовних вимог у зв`язку з оплатою відповідачем під час розгляду справи, позивач просив суд стягнути сплачений ним судовий збір з відповідача в повному обсязі.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог та враховуючи, що судові витрати за частину позовних вимог, від яких позивач відмовився внаслідок їх задоволення відповідачем після звернення з позовом до суду, підлягають відшкодуванню, колегія суддів перевірила розрахунок суду та дійшла висновку, що суд помилково визначив до сплати суму 1 866,85 грн., в той час, як належна сума становить 1 555,07 грн.

Позивач просив стягнути з відповідача суму 15000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідач проти заявленого розміру цих витрат заперечив та просив суд їх зменшити.

За змістом ст. 123 Господарського процесуального кодексу України до складу судових витрат, крім судового збору, входять витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з розглядом справи.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Суд першої інстанції вірно, з посиланням на положення ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, зазначив на необхідність доказів щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, співмірності та розумності.

Як вбачається з матеріалів справи, представництво інтересів позивача - ТОВ Торговий дім ПК Індустрія в суді здійснювалося адвокатом Потерайло А.М. (свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю серія ПТ № 2407 від 23.10.2018 року) згідно ордеру серія ХВ № 1840 від 01.04.2019 року, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № 1 від 04.03.2019 року, укладеного між позивачем та адвокатським бюро Матвєєвої Л.В. Альфа-Омега.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії акту здавання-прийому наданої правничої допомоги від 01.04.2019 року з описом складу наданих послуг, платіжного доручення № 1910 від 28.03.2019 року про перерахування позивачем на рахунок адвокатського бюро загальної суми 15000 грн.

На думку колегії суддів стягнення 5 000.00 грн. на відшкодування витрат позивача на правничу допомогу не є співмірним обсягу часу, затраченого адвокатом на підготовку позовної заяви, доданих до неї доказів для звернення до суду. Враховуючи обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне стягнути за користь позивача понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Те, що справа в силу закону є малозначною та розглядалася у спрощеному позовному провадженні, у якому представництво інтересів адвокатом не є обов`язковим, не є підставою для відшкодування вказаних витрат у незначному розмірі, встановленому судом першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 316,29 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 287 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 06.06.2019 року у справі № 908/808/19 змінити.

Викласти абзац 4 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з Акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів, (69035, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, буд. 11) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія, (61052, м. Харків, пров. Сімферопольський, буд. 6, літера Д-1) 1759 (одна тисяча сімсот п`ятдесят дев`ять) грн. 80 коп. основного боргу, 2299 (дві тисячі двісті дев`яносто дев`ять) грн. 18 коп. - 3% річних, 6358 (шість тисяч триста п`ятдесят вісім) грн. 29 коп. інфляційних витрат, 1555,07 (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят п`ять) грн. 07 коп. витрат зі сплати судового збору, 10 000 (десять тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПК Індустрія судові витрати за розгляд апеляційної скарги в розмірі 316,29 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених ч.3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Підписано в повному обсязі 26.09.2019 року.

Головуючий суддя: Т.А. Верхогляд

Суддя: Л.М. Білецька

Суддя: Ю.Б. Парусніков