ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2019 р. Справа№ 910/7881/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Сітайло Л.Г.

при секретарі Гуцал О.В.

за участю представників

від позивача: Ортіков А.М. - дов. № від 28.05.2019р.

від відповідача: не з`явились

від третьої особи: Висотенко І.М. - дов. № 2360/0/4-19 від 08.08.2019р.

розглянувши у відкритому судовому

засіданні апеляційну

скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЛАР"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2019 р.

у справі № 910/7881/19 (суддя Т.Ю. Трофименко)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЛАР"

до Державної організації "Комбінат "Прогрес" Державного

агентства резерву України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державне агентство резерву України

про стягнення 195 208,41 грн

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЛАР" до Державної організації "Комбінат "Прогрес" Державного агентства резерву України про стягнення 195 208,41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю у відповідача заборгованості перед позивачем за Договором № 48 про надання платних послуг по зберіганню товарно-матеріальних цінностей від 10.01.2018р., що становить різницю між цінами, встановленими відповідачем за послуги зберігання, та цінами, затвердженими Державним агентством резерву України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.07.2019р. у справі № 910/7881/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕЛЛАР" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2019р. у справі № 910/7881/19 повністю та прийняти нове рішення по справі, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2019р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЛАР" передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. (головуючий суддя), судді: Зубець Л.П., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.08.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЛАР" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2019р. та призначено справі № 910/7881/19 до розгляду на 02.10.2019р.

Встановлено, що 02.10.2019р. представник відповідача у судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив суд її задовольнити.

Представник третьої особи в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

01.01.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕЛЛАР" (поклажодавець) та Державною організацією "Комбінат "Прогрес" Державного агентства резерву України (зберігач) укладено Договір № 48 про надання платних послуг по зберіганню товарно-матеріальних цінностей (надалі також - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору "ЗБЕРІГАЧ" зобов`язується прийняти в майбутньому товарно-матеріальні цінності "ПОКДАЖОДАВЦЯ" і повернути їх після закінчення терміну дії Договору, а "ПІОКЛАЖОДАВЕЦЬ" зобов`язується попередньо і щомісячно сплачувати "ЗБЕРІГАЧУ" кошти на умовах цього Договору.

За приписами п.п. 1.2-1.4 Договору, "ЗБЕРІГАЧ" зобов`язується надати платні послуги "ПОКЛАЖОДАВЦЮ" в складах, холодильнику, відкритому майданчику згідно з Додатком до Договору.

При поданні листа для укладення Договору "ПОКЛАЖОДАВЕЦЬ" надає перелік груп товарно-матеріальних цінностей, які будуть передані на зберігання.

Послуги надаються за адресою: 03126, м.Київ, бул. Вацлава Гавела. 24.

Відповідно до п.п. 2.1-2.2 Договору, "СТОРОНИ" домовились про те, що договірна ціна щомісячної передоплати "ПОКЛАЖОДАВЦЕМ" коштів за зберігання товарно-матеріальних цінностей, буде вказується в Додатках до нього Договору.

Письмова форма Договору вважається дотриманою, якщо прийняття товарно-матеріальних цінностей на зберігання посвідчене Додатком, який підписаний "ЗБЕРІГАЧЕМ" та "ПОКДАЖОДАВЦЕМ". Належним чином оформлені та підписані Додатки є невід`ємною частиною цього Договору.

Згідно з умовами п.п. 3.1, 3.2 Договору, "СТОРОНИ" дійшли згоди про те, що будуть вважати належним виконанням умов цього Договору з боку "ПОКЛАЖОДАВЦЯ" своєчасне перерахування до 10 числа кожного місяця передоплати щомісячної договірної ціни визначеної Додатком на поточний рахунок "ЗБЕРІГАЧА", зазначений в Договорі, а також обов`язкове належне і своєчасне виконання всіх інших умов цього Договору.

"ПОКЛАЖОДАВЕЦЬ" проводить таку передоплату коштів на підставі одержаного платіжного документу, за яким повинен звернутися до бухгалтерії "ЗБЕРІГАЧА", а на дільницях зберігання № 4,5 до постачальника відповідної дільниці зберігання.

У п.п. 3.4-6.6 Договору визначено, що за "ЗБЕРІГАЧЕМ" залишається право на підвищення договірної ціни, вартості послуг та інших витрат, у випадках, які "Сторони" не могли передбачити при укладанні договору, а саме: зміни встановленого, згідно із законодавством органами державної статистики індексу інфляції, регульованих цін (тарифів) і нормативів, при зростанні індексу цін, або прийнятті компетентними на те органами нормативно-розпорядчого акту та інших випадках. Вказані зміни погоджуються з органом управління "Зберігача".

Про підвищення договірної ціни "ЗБЕРІГАЧ" має право впродовж 5 днів з моменту такої події офіційно запропонувати "ПОКЛАЖОДАВЦЮ" переглянути договірну ціну платних послуг, які він одержує згідно з цим Договором.

"СТОРОНИ" мають право за спільною згодою переглянути щомісячну договірну ціну, про що складають новий Додаток, який вступає в дію в термін указаний в Додатку.

Договір набирає чинності 01.01.2018 та діє до 31.12.2018. (п. 10.1 Договору)

В порядку п. 2.1 Договору сторонами укладалися Додатки № 01 від 01.01.2018, № 02 від 31.01.2018, № 03 від 01.03.2018, № 04 від 03.05.2018, № 05 від 12.06.2018, № 06 від 03.08.2018, № 07 від 21.09.2018, у яких сторонами погоджувалася договірна ціна щомісячної передоплати за надані послуги по зберіганню товарно-матеріальних цінностей, загальна сума договору та щомісячна сплата за надані послуги.

Впродовж дії Договору у 2018 році позивачем здійснено оплату послуг зберігання на користь відповідача загалом на суму 1 015 879,39 грн на підставі виставлених рахунків.

Відповідачем на виконання умов Договору було надано послуги зі зберігання товарно-матеріальних цінностей, а позивачем прийнято такі послуги, що підтверджується актами приймання-здавання послуг по зберіганню ТМЦ № 1 від 31.01.2018, № 2 від 28.02.2018, № 3 від 31.03.2018, № 4 від 30.04.2018, № 5 від 31.05.2018, № 6 від 30.06.2018, № 7 від 31.07.2018, № 8 від 31.08.2018, № 9 від 30.09.2018, № 10 від 31.10.2018, № 11 від 30.11.2018.

Позивач зазначає, що отримав з офіційного сайту Державного агентства резерву України інформацію про вартість послуг, що надаються органами системи Держрезерву зі зберігання товарно-матеріальних цінностей у 2018 року, відповідно до якої позивач провів розрахунок різниці вартості між цінами, затвердженими Державним агентством резерву України та відповідачем, отриманими позивачем послугами за 2018 рік. За доводами позивача, станом на 14.06.2019 борг відповідача перед позивачем складає 195 208,41 грн. 13.05.2019 позивач відповідно до статей 1212 і 530 Цивільного кодексу України направив відповідачу претензію вимогу на суму 195 208,41 грн, яка залишилась без відповіді. За твердженнями позивача, відповідач порушив статті 1212 і 530 Цивільного кодексу України та "Порядку надання платних послуг організаціями, що входять до єдиної системи державного резерву", затвердженого наказом № 237 Держкомрезерву України від 17.10.2003 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України №1051/8372 від 14.11.2003 та повинен нести за це відповідальність.

Відповідно до 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Згідно ст. 937 Цивільного кодексу України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

За приписами ст. 938 Цивільного кодексу України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 6 та 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При укладенні Договору № 48 про надання платних послуг по зберіганню товарно-матеріальних цінностей від 01.01.2018 як позивач, так і відповідач, здійснюючи господарську діяльність на власний ризик, керувались принципами свободи договору та свободи підприємницької діяльності, а відтак були вільні у визначенні умов цього договору, у тому числі і умов щодо ціни договору (розділ 2 Договору).

Позивач погоджував та підписував Договір та усі Додатки до нього, в яких конкретизовано ціну договору та вартість послуг по зберіганню, без жодних застережень та зауважень, що свідчить про розуміння останнім на момент укладення договору його умов та згоду з ними. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Тому Суд доходить висновку, що погодження сторонами умов Договору відповідає принципу свободи договору та вимогам чинного законодавства.

Матеріали справи не містять доказів визнання недійсним Договору № 48 про надання платних послуг по зберіганню товарно-матеріальних цінностей від 01.01.2018 або окремих його умов. Також в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про розірвання цього Договору.

Крім того, будь-яких зауважень щодо вартості послуг зберігання та пропозицій щодо її зміни від позивача протягом дії Договору відповідачу не надходило.

Отже, позивач та відповідач належним чином виконували свої зобов`язання, визначені умовами Договору.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Застосування ст. 1212 Цивільного кодексу України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

За змістом положень ст. 1212 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов`язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали.

Між сторонами існували господарські зобов`язальні правовідносини на підставі Договору, на виконання умов якого позивач і перераховував відповідачу грошові кошти у 2018 році, а відповідач зберігав передані йому товарно-матеріальні цінності.

Таким чином, суд вважає, що грошові кошти отримані відповідачем в межах договірних правовідносин у передбаченій нормами законодавства формі без доведення позивачем факту необхідності застосування положень ст. 1212 Цивільного кодексу України в частині повернення безпідставно набутих коштів. Норми статті 1212 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись тільки, якщо на підставі положень інших спеціальних норм потерпіла особа не в змозі захистити якесь із своїх порушених прав (предметом регулювання вказаної норми закону є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними нормами права, в даному випадку нормами зобов`язального господарського права).

До того ж, оскільки між сторонами був укладений договір, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 Цивільного кодексу України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави, чого в цьому спорі не відбулося.

Позивачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів визнання укладеного правочину недійсним або його розірвання, на виконання умов якого були перераховані спірні грошові кошти, атому не підпадає під дію норм, а ні зобов`язального права, а ні статті 1212 ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2019р. у справі № 910/7881/19 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЛАР" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.07.2019р. у справі № 910/7881/19 - без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЛАР" .

3. Матеріали справи № 910/7881/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 03.10.2019р.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Л.П. Зубець

Л.Г. Сітайло