ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2019 р. м. Київ Справа № 911/970/19

Господарський суд Київської області у складі судді Рябцевої О.О., розглянувши справу

за позовом Приватно-орендної агрофірми Україна, Київська обл., Переяслав-Хмельницький р-н., с. Велика Каратуль

до Державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України, Київська обл., м. Переялсав-Хмельницький

про стягнення 111383,81 грн.

За участю секретаря судового засідання Зорі В.С.

За участю представників:

від позивача: Бордаченко О.В. (орд. серії КС 426359 від 16.05.2019 р.);

від відповідача: Коцупатрий О.М. (дов. № 02/1 від 02.01.2019 р.).

встановив:

Приватно-орендна агрофірма Україна (позивач) звернулась до господарського суду Київської області з позовною заявою до Державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України (відповідач) про стягнення 74650,94 грн. безпідставно одержаних грошових коштів, 6714,11 грн. процентів за користування коштами та 30018,76 грн. інфляційних втрат, всього 111383,81 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачем було здійснено платежі відповідачу із посиланням на договір № 56/2010 від 24.11.2010 р. на загальну суму 74650,94 грн. вже після розірвання вказаного договору рішенням господарського суду Київської області від 20.11.2012 р. у справі № 7/070-12, яке постановою Вищого господарського суду України від 25.02.2013 р. залишено без змін. Відповідач вимогу позивача про повернення безпідставно отриманих коштів відхилив. Також позивачем було надіслано відповідачу заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, якою згідно із ст. 601 Цивільного кодексу України зарахував свої грошові зобов`язання перед відповідачем. Проте, відповідач не погодившись з вказаною заявою звернувся з позовом до суду про визнання цієї заяви недійсною. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 р. у справі 911/128/17 було визнано недійсною заяву позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог та встановлено, що позивач здійснив платежі на користь відповідача у сумі 74650,94 грн. без достатньої правової підстави. Таким чином, відповідач безпідставно одержав грошові кошти позивача у сумі 74650,94 грн., користується ними без належної правової підстави і не повернув їх позивачу станом на час звернення з позовом до суду, що відповідно до ст.ст. 625, 1212-1214 Цивільного кодексу України є підставою для стягнення 74650,94 грн. безпідставно одержаних коштів, 6714,11 грн. процентів за користування грошовими коштами та 30018,76 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду Київської області від 28.05.2019 р. було продовжено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву до 04.06.2019 р.

04.06.2019 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить суд застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення 111383,81 грн. та відмовити у задоволенні вимог про стягнення 111383,81 грн. повністю. Відповідач вважає доводи позивача, викладені у позові, безпідставними та необґрунтованими, посилаючись на те, що після розірвання укладеного між позивачем та відповідачем договору № 56 від 24.11.2010 р., відповідач продовжував надавати позивачу послуги з утримання поголів`я ВРХ позивача, яке перебувало на території відповідача до 01.09.2013 р. та по завершенню кожного місяця, в якому здійснювалося утримання ВРХ позивача, відповідач виставляв рахунки на оплату наданих послуг, які позивач частково оплачував. Крім того, відповідач зазначає, що перебування на території відповідача поголів`я позивача до 01.09.2013 р. встановлено постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.09.2016 р. у справі № 911/2537/15. Відповідач звертає увагу, що позивач при здійсненні платежів у сумі 74650,94 грн. (про які вказує позивач у позові) у призначенні платежу посилався виключно на рахунок (дата та номер), виставлений на оплату відшкодування за певний період електропостачання, води та каналізації для утримання ВРХ. Тобто, на думку відповідача, такими діями позивач фактично згоджувався та здійснював оплату в рахунок відшкодування вартості за надані відповідачем послуги з утримання ВРХ.

18.06.2019 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначає, що посилання відповідача на умови договору для кваліфікації платежів позивача як оплати за нібито надані послуги чи роботи відповідача за договором № 56/2010 від 24.11.2010 р., які були сплачені позивачем після дати розірвання договору 25.02.2013 р., безпідставне. Крім того, позивач вказує на те, що рішення суду у справі № 7/070-12 було ухвалено у листопаді 2012 року, а позивач у цій справі просить суд стягнути кошти, сплачені ним відповідачу після лютого 2013 року, тому фактичні обставини справи, встановлені у рішенні суду у справі № 7/070-12, не стосуються обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги позивача у даній справі і які мали місце після ухвалення судового рішення, на яке вказує відповідач у відзиві. Крім того, позивач не погоджується із запереченнями відповідача у частині посилання на постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.09.2016 р. у справі № 911/2537/15, оскільки у зазначеній постанові не встановлено факти того, що платежі позивача (які позивач просить суд стягнути у даній справі з відповідача) є оплатою за роботи/послуги відповідачу по договору.

Ухвалою господарського суду Київської області від 18.06.2019 р. продовжено строк підготовчого провадження до 08.08.2019 р.

Ухвалою господарського суду Київської області від 23.07.2019 р. закрито підготовче провадження у справі та розгляд справи по суті призначено на 08.08.2019 р.

04.09.2019 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшли пояснення, в яких позивач зазначає, що у 2016 році діяв у точній відповідності із ст. 261 ЦК України, діючою на той час судовою практикою і роз`ясненнями Пленуму Вищого господарського суду України з даного питання. Натомість, апеляційний господарський суд у 2019 році у справі № 911/128/17 по іншому застосував ст. 261 ЦК України до правовідносин між сторонами спору, а суд касаційної інстанції відмовив у відкритті касаційного провадження з огляду на малозначність справи. За таких обставин, право позивача залишається незахищеним, тому позивач просить визнати поважними причини пропуску ним строку позовної давності.

06.09.2019 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про стягнення з відповідача судових витрат, в якій він повідомляє, що позивач поніс 10012,00 грн. судових витрат у даній справі, які позивач і просить покласти на відповідача.

У підготовчих засіданнях 28.05.2019 р., 18.06.2019 р., 11.07.2019 р. та у судових засіданнях 22.08.2019 р., 05.09.2019 р. судом оголошувались перерви до 18.06.2019 р., 11.07.2019 р., 23.07.2019 р., 05.09.2019 р., 09.09.2018 р. відповідно.

Представник позивача у підготовчих засіданнях 28.05.2019 р., 18.06.2019 р., 11.07.2019 р., 23.07.2019 р. та у судових засіданнях 22.08.2019 р., 05.09.2018 р. та 09.09.2018 р. позовні вимоги підтримав, а у судове засідання 08.08.2019 р. представник позивача не з`явився.

Представник відповідача у підготовчих засіданнях 28.05.2019 р., 18.06.2019 р., 11.07.2019 р., 23.07.2019 р. та у судових засіданнях 08.08.2019 р., 22.08.2019 р., 05.09.2018 р. та 09.09.2018 р. проти позову заперечував.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

24.11.2010 р. між Державним сільськогосподарським підприємством Головний селекційний центр України (виконавець) та Приватно-орендною агрофірмою Україна (замовник) було укладено договір № 56 про надання послуг по утриманню ВРХ, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується за завданням замовника надати послуги, перелічені в п. 2.1 цього договору, що іменуються надалі послуги, в порядку та на умовах, визначених цим договором, а замовник зобов`язується провести розрахунок за надані послуги в порядку та на умовах, визначених цим договором (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 2.1 договору згідно з цим договором, виконавець зобов`язується надати послуги по утриманню та технологічному обслуговуванню поголів`я ВРХ.

Рішенням господарського суду Київської області від 20.11.2012 р. у справі № 7/070-12 стягнуто з Приватно-орендної агрофірми Україна на користь Державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України 241186,13 грн. основного боргу, 490,18 грн. 3% річних та 5906,30 грн. судового збору; розірвано договір № 56/2010 від 24.11.2010 р. про надання послуг по утриманню ВРХ, що укладений між Державним сільськогосподарським підприємством Головний селекційний центр України та Приватно-орендною агрофірмою Україна; зобов`язано Приватно-орендну агрофірму Україна звільнити приміщення та територію Державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.02.2013 р. у справі № 7/070-12 рішення господарського суду Київської області від 20.11.2012 р. у даній справі залишено в силі.

Позивач з посиланням на договір № 56 від 24.11.2010 р. здійснив платежі відповідачу на загальну суму 74650,94 грн., а саме: 29.04.2013 р. на суму 23379,00 грн., що підтверджується копією банківської виписки за 29.04.2013 р.; 29.05.2013 р. на суму 15781,44 грн., що підтверджується копією банківської виписки по рахунку позивача від 30.05.2013 р.; копіями квитанцій до прибуткового касового ордеру № 127 від 04.07.2013 р. на суму 10000,00 грн., № 129 від 05.07.2013 р. на суму 5615,00 грн., № 172 від 21.08.2013 р. на суму 10000,00 грн., № 173 від 22.08.2013 р. на суму 4940,90 грн., № 219 від 20.09.2013 р. на суму 4934,60 грн.

Отже, вказані платежі на загальну суму 74650,94 грн. позивачем сплачено після розірвання договору № 56/2010 від 24.11.2010 р., укладеного між позивачем та відповідачем.

Судом встановлено та підтверджено поясненнями сторін, що укладений 24.11.2010 р. договір № 56, вони також називали № 56/2010. Отже, мова йде про той же самий договір.

03.11.2016 р. позивач надіслав відповідачу вимогу № 97 від 31.10.2016 р., в якій позивач вимагав повернути безпідставно отримані відповідачем кошти у сумі 74650,94 грн., які перераховані позивачем на розрахунковий рахунок та внесені в касу ДСГП «Головний селекційний центр України» у якості передплати за послуги по утриманню та технологічному обслуговуванню поголів`я ВРХ згідно договору № 56/2010 від 24.11.2010 р.

Відповідач листом від 11.11.2016 р. надав позивачу відповідь № 207 на вимогу ПОА «України», в якій зазначив про безпідставність вимоги про повернення грошових коштів у сумі 74650,94 грн. з огляду на відсутність доказів наявності боргу, відсутність документів щодо вказаних операцій у відповідача, а також спливу позовної давності щодо зазначених вимог.

Позивач направив відповідачу заяву від 04.11.2016 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог, в якій зазначив, що позивач є боржником відповідача за судовим рішенням у справі № 18/122-12/2 на суму 172260,00 грн., а відповідач є боржником позивача з повернення коштів, отриманих як попередні оплати за товари, роботи, послуги, що повинні були бути надані та безпідставно утримані в подальшому, а саме: згідно вимоги № 0006 від 03.02.2016 р. на суму 102233,54 грн., згідно вимоги № 97 від 31.10.2016 р. на суму 74650,94 грн., а також згідно наказу господарського суду Київської області про примусове виконання судового рішення у справі № 911/615/15 від 29.12.2015 на суму 6699,00 грн., що в загальній сумі складає 183583,48 грн.

Позивач у заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 р. відповідно до положень ст. 601 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України повідомив відповідача про зарахування вимог в сумі 172260,00 грн., залишок грошових коштів, які не підлягають зарахуванню, в сумі 11233,48 грн. просив перерахувати на його поточний розрахунковий рахунок.

Державне сільськогосподарське підприємство Головний селекційний центр України звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Приватно-орендної агрофірми «Україна» про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 р.

Справа № 911/128/17 за позовом ДСГП Головний селекційний центр України до Приватно-орендної агрофірми Україна про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 р. розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням господарського суду Київської області від 06.11.2018 р. у справі 911/128/17 позовні вимоги задоволено повністю; визнано недійсною заяву Приватно-орендної агрофірми Україна про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.11.2016 р.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 р. рішення господарського суду Київської області від 06.11.2018 р. залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.03.2019 р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватно-орендної агрофірми "Україна" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 р. і рішення господарського суду Київської області від 06.11.2018 р. у справі № 911/128/17.

Таким чином, рішенням господарського суду Київської області, яке набрало законної сили 06.02.2019 р., визнано недійсною заяву Приватно-орендна агрофірма Україна про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог від 04.11.2016 р., у тому числі на суму 74650,94 грн.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог не відбулось.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 р. у справі 911/128/17 встановлено, що «відповідачем перераховані позивачу кошти на виконання умов укладеного між сторонами договору № 56/2010 від 24.11.2010 р. про надання послуг по утриманню великої рогатої худоби згідно платіжних доручень від 29.04.2013 р., 29.05.2013 р. та касових ордерів від 04.07.2013 р., 05.07.2013 р., 21.08.2013 р., 22.08.2013 р., 20.09.2013 р. відповідно в розмірах 23379,00 грн., 15781,44 грн., 10000,00 грн., 5615,00 грн., 10000,00 грн., 4940,90 грн., 4934,60 грн., що в загальній сумі складає 74650,94 грн.

Враховуючи, що таке перерахування коштів здійснювалося відповідачем усвідомлено, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що вже з дати здійснення грошових переказів відповідач знав не тільки про те, що ним самостійно було здійснено таке перерахування коштів, але й про те, що таке перерахування здійснено без достатньої правової підстави. А тому саме із зазначених дат почався перебіг позовної давності».

Згідно з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, відповідач безпідставно одержав грошові кошти у сумі 74650,94 грн. та користується ними без достатніх правових підстав, і на даний час не повернув їх позивачу.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Як вже зазначалось 74656,94 грн. безпідставно одержаних коштів відповідачем не повернуто позивачу.

Заперечення відповідача з посиланням на те, що позивач при здійсненні платежів посилався виключно на рахунок, виставлений на оплату відшкодування за певний період електропостачання, води та каналізації для утримання ВРХ, а отже позивач здійснював оплату в рахунок відшкодування вартості за надані відповідачем послуги з утримання ВРХ, є помилковими з огляду на наступне.

Як вбачається з копії банківської виписки за 29.04.2013 р., копії банківської виписки по рахунку позивача від 30.05.2013 р. та копій квитанцій до прибуткового касового ордеру № 127 від 04.07.2013 р., № 129 від 05.07.2013 р., № 172 від 21.08.2013 р., № 173 від 22.08.2013 р., в них дійсно містяться посилання на рахунки № 30 від 16.04.2013 р., № 50 від 16.05.2013 р. № 59 від 19.06.2013 р., № 73 від 15.08.2013 р.

Проте, з вказаних рахунків № 30 від 16.04.2013 р., № 50 від 16.05.2013 р. № 59 від 19.06.2013 р., № 73 від 15.08.2013 р. вбачається, що підставою їх виставлення є саме договір № 56 від 24.11.2010 р.

Щодо посилання відповідача на постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.09.2016 р. у справі № 911/2537/15, за участю цих же сторін, то у вказаній постанові не встановлено факти того, що здійснені позивачем платежі (які є предметом розгляду у даній справі) є оплатою за надані відповідачем роботи/послуги за договором.

Разом з тим, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 15.09.2016 р. у справі № 911/2537/15 встановлено відсутність існування між сторонами договору, укладеного у спрощеній формі згідно ст. 207 ЦК України після 25.02.2013 р., тобто після розірвання договору № 56/2010 від 24.11.2010 р. судовим рішенням у справі № 7/070-12, яке набрало законної сили.

Отже, відповідачем не спростовано доводів позивача.

Враховуючи викладене, судом встановлено факт порушення прав позивача.

Відповідач у поданому відзиві просив застосувати строки позовної давності.

Водночас, позивач просив визнати причини пропуску ним строку позовної давності поважними та захистити його порушене право.

Правила про позовну давність застосовуються у разі наявності порушеного права позивача. Як вже зазначалось, судом встановлено факт наявності порушеного права позивача.

Згідно з ч.ч. 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

З цього приводу судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для спірних відносин застосовуються загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 р. у справі 911/128/17 встановлено, що позовну давність щодо вимог про повернення безпідставно сплачених коштів, які зазначені у вимозі № 97 від 31.10.2016 р., за платіжними дорученнями від 29.04.2013 р., 29.05.2013 р. та касовими ордерами від 04.07.2013 р., 05.07.2013 р., 21.08.2013 р., 22.08.2013 р., 20.09.2013 р. слід обчислювати з наступного дня після здійснення таких перерахувань, тобто з 30.04.2013 р., 30.05.2013 р., 05.07.2013 р., 06.07.2013 р., 23.08.2013 р., 21.09.2013 р. відповідно. Отже позовна давність за вказаними вимогами відповідно сплинула 29.04.2016 р., 29.05.2016 р., 04.07.2016 р., 05.07.2016 р., 21.08.2016 р., 22.08.2016 р., 20.09.2016 р.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 09.04.2019 р., що підтверджується експрес накладною № 837 відділення поштового зв`язку, яка міститься на конверті, в якому позовна заява надійшла до суду, тобто після спливу позовної давності.

В обґрунтування поважності пропуску позовної давності позивач посилається на те, що при визначенні дати, з якої відповідач повинен сплатити позивачу суму безпідставно сплачених коштів, він керувався приписами ст. 261, ч. 2 ст. 530, ст. 1212 ЦК України, а також роз`яснень, що містяться у п. 4.2 постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

Відповідно до п. 4.2 постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (абзац другий частини п`ятої статті 261 ЦК України), тобто після закінчення: або передбаченого частішою другою статті 530 ЦК України семиденного строку від дня пред`явлення вимоги: або передбаченого іншим актом цивільного законодавства чи договором іншого пільгового строку, в який боржник має виконати зобов`язання. Виняток з цього правила становлять випадки, коли із закону або з договору випливає обов`язок негайного виконання зобов`язання: у такому разі перебіг позовної давності починається від дня пред`явлення вимоги кредитором.

Отже, незважаючи на те, що вказана постанова має рекомендаційний характер, проте враховуючи, що саме у такий спосіб судами застосовувалась ст. 261 ЦК України, у позивача у 2013 р. - 2016 р. були обґрунтовані підстави вважати, що строк позовної давності для стягнення безпідставно одержаних відповідачем грошових коштів починає свій перебіг після закінчення семиденного строку з дати пред`явлення позивачем вимоги відповідачу повернути ці кошти.

Керуючись постановою Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», позивач надіслав відповідачу вимогу від 31.10.2016 р., вважаючи, що саме після спливу семиденного строку на її виконання почався перебіг позовної давності за вимогами сплатити позивачу безпідставно одержані кошти в сумі 74650,94 грн.

Як вже встановлено судом, позивач реалізував своє право припинити ці зобов`язання згідно з ст. 601 ЦК України та направив відповідачу заяву від 04.11.2016 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог, в якій заявив про припинення грошового зобов`язання відповідача перед позивачем в сумі 74650,94 грн. в рахунок свого грошового зобов`язання перед відповідачем. Проте, постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 р. у справі № 911/128/17 вказана заява була визнана судом недійсною. Разом з тим, право позивача припинити зустрічні однорідні зобов`язання та порядок обчислення строку позовної давності було підтримано судами у рішенні господарського суду Київської області від 25.10.2017 р. та постанові Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 р. під час розгляду згаданої вище справи № 911/128/17.

Таким чином, лише 06.02.2019 р. набрала законної сили постанова суду у справі № 911/128/17, якою було встановлено, що у відповідача не припинилось грошове зобов`язання перед позивачем в сумі 74650,94 грн. внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою від 04.11.2016 р., і зроблено висновок, що позивач пропустив строк позовної давності.

Отже, до 06.02.2019 р. у позивача були об`єктивні підстави вважати, що грошові зобов`язання відповідача перед позивачем припинені згідно із ст.ст. 204, 601 ЦК України, а тому і не звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів.

Таким чином, позивачем доведено суду, що він раніше не звертався з даним позовом до суду з об`єктивних, поважних причин.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку що причини пропуску позивачем позовної давності для пред`явлення позову про стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 74650,94 грн. є поважними.

Отже суд відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України визнає причини пропуску позовної давності поважними.

Відтак, підстави для відмови в позові відсутні, а порушене право позивача підлягає захисту.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача 74650,94 грн. безпідставно отриманих коштів підлягає задоволенню.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача за час користування безпідставно набутими коштами позивача 30018,76 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з 09.04.2016 р. по 08.04.2019 р. та 6714,11 грн. 3% річних, нарахованих за період з 09.04.2016 р. по 08.04.2019 р.

Згідно з частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У постанові від 10.04.2018 р. у справі № 910/10156/17 Великої Палати Верховного Суду міститься висновок про те, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, який в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України, є обов`язковим до застосування.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просить стягнути з відповідача 6714,11 грн. 3% річних, нарахованих за час безпідставного користування грошовими коштами позивача у сумі 74650,94 грн. за період з 09.04.2016 р. по 08.04.2019 р.

Оскільки наданий позивачем розрахунок 3% річних є арифметично вірним, то позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 6714,11 грн. 3% річних підлягає задоволенню.

Позивач просить стягнути з відповідача 30018,76 грн. інфляційних втрат, нарахованих за час безпідставного користування грошовими коштами позивача у сумі 74650,94 грн. за період з 09.04.2016 р. по 08.04.2019 р.

Відповідно до абзаців 2, 3 п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Проте, позивачем розраховано інфляційні втрати за періоди, які становлять менше місяця.

Відповідно до вірного розрахунку, здійсненого судом, інфляційні втрати, нараховані за час безпідставного користування відповідачем грошовими коштами позивача у сумі 74650,94 грн. за період з травня 2016 р. по березень 2019 р. становлять 27389,38 грн. та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Таким чином, позовні вимоги Приватно-орендної агрофірми Україна підлягають частковому задоволенню.

Також позивач просить суд покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати у сумі 10012,00 грн., які складаються з судового збору у сумі 1921,00 грн., витрат позивача на професійну правничу допомогу адвокатом у сумі 8000,00 грн. та поштових витрат у сумі 91,00 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: копію договору № 4-АБ про надання правової (правничої) допомоги від 16.04.2018 р., укладеного між Приватно-орендною агрофірмою «Україна» та Адвокатським бюро Адвокат Бордаченко та партнери; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 631 від 18.05.2012 р.; оригінал ордеру серії КС № 426359 від 16.05.2019 р., виданого на підставі договору про надання правової допомоги № 4-АБ від 16.04.2018 р.; завдання (доручення) № 8 від 04.04.2019 р., яке є додатком до зазначеного договору; опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом при наданні правничої допомоги ПОА «Україна» у справі № 911/970/19; рахунок № 31 від 04.04.2019 р. на оплату за надання правової допомоги в суді першої інстанції згідно із завданням (доручення) № 8 від 04.04.2019 р. до договору № 4АБ від 16.04.2018 р.; виписку по рахунку АБ «Адвокат Бордаченко та партнери» за 04.07.2019 р., з якої вбачається, що ПОА «Україна» було сплачено АБ «Адвокат Бордаченко та партнери» 8000,00 грн. з призначенням платежу: оплата за правову допомогу згідно завдання № 8 від 04.04.2019 р. до договору № 4 АБ від 16.04.2018 р., згідно рахунка № 31 від 04.04.2019 р. без ПДВ.

Враховуючи часткове задоволення позову, понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу, на підставі п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 7811,20 грн.

Щодо судових витрат, пов`язаних з вчинення процесуальних дій, необхідних для підготовки та розгляду справи в суді, а саме поштових витрат за направлення позовної заяви відповідачу (23,00 грн.), направлення позовної заяви до суду (23,00 грн.), направлення відповіді позивача на відзив відповідача на адресу відповідача (15,00 грн.), направлення пояснень позивача на адресу відповідача (15,00 грн.), направлення заяви позивача про стягнення судових витрат на адресу відповідача (15,00 грн.), то судом встановлено, що позивачем понесено всього поштових витрат на суму 91,00 грн.

Понесення позивачем судових витрат на суму 91,00 грн. підтверджується долученими до вказаних вище документів, що надійшли від позивача, Експрес накладною від 09.04.2019 р. (наліпка на конверті) та фіскальними чеками ПАТ Укрпошта від 09.04.2019 р., від 18.06.2019 р., від 04.09.2019 р., від 06.09.2019 р.

Отже, враховуючи часткове задоволення позову, понесені позивачем поштові витрати, покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 88,85 грн.

Судовий збір відповідно до ст.ст. 123, 129 ГПК України покладається судом на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного сільськогосподарського підприємства Головний селекційний центр України (08400, Київська обл., м. Переялсав-Хмельницький, вул. Новокиївське шосе, 1а, код 00699945) на користь Приватно-орендної агрофірми Україна (08440, Київська обл., Переяслав-Хмельницький р-н., с. Велика Каратуль, вул. Перемоги, 2а, код 03756327) 74650,94 грн. (сімдесят чотири тисячі шістсот п`ятдесят грн. 94 коп.) безпідставно одержаних грошових коштів, 27389,38 грн. (двадцять сім тисяч триста вісімдесят дев`ять грн. 38 коп.) інфляційних втрат, 6714,11 грн. (шість тисяч сімсот чотирнадцять грн. 11 коп.) 3% річних, 7811,20 грн. (сім тисяч вісімсот одинадцять грн. 20 коп.) витрат на професійну правничу допомогу, 88,85 грн. (вісімдесят вісім грн. 85 коп.) витрат, пов`язаних з розглядом справи та 1875,66 грн. (одну тисячу вісімсот сімдесят п`ять грн. 66 коп.) судового збору.

2. В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання апеляційної скарги відповідно до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

У той же час згідно з пунктом 17.5 Перехідних Положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 02.10.2019 р.

Суддя О.О. Рябцева