ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2019 Справа № 914/1475/19

За позовом:Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ
до відповідача:Львівського комунального підприємства «РЕМБУД», м. Львів
про:стягнення 9825,10 грн. пені, 503,00 грн. 3% річних та 704,60 грн. інфляційних втрат за договором купівлі-продажу природного газу №2226/15-КП-21 від 17.12.2014р.
Суддя Крупник Р.В. Секретар Волоцюга М.А.
Представники сторін:
від позивача:не з`явився
від відповідача:не з`явився

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до ЛКП «РЕМБУД» про стягнення 9825,10 грн. пені, 503,00 грн. 3% річних та 704,60 грн. інфляційних втрат за договором купівлі-продажу природного газу №2226/15-КП-21 від 17.12.2014р.

Ухвалою від 26.07.2019р. суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, засідання призначив на 14.08.2019р. Ухвалою від 14.08.2019р. суд відклав розгляд справи на 25.09.2019р.

Представник позивача в судове засідання 25.09.2019р. не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового розгляду.

Представник відповідача в судове засідання 25.09.2019р. не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового розгляду.

АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Аргументи позивача.

Поданий позов позивач обґрунтовує тим, що 17.12.2014р. між позивачем (продавцем) та відповідачем (покупцем) укладено договір купівлі-продажу природного газу №2226/15-КП-21, на виконання якого відповідачу протягом січня-березня 2015р. було поставлено природний газ на загальну суму 119398,64 грн. За умовами договору відповідач зобов`язувався остаточний розрахунок за природний газ здійснювати до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Оскільки розрахунки за поставлений газ здійснювалися відповідачем несвоєчасно, всупереч строку, встановленого договором, позивач звернуся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з простроченням внесення платежів.

Аргументи відповідача.

Заперечуючи проти позову відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. №33362/19 від 13.08.2019р.) зазначає, що 30.11.2016р. набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (надалі Закон), яким визначено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом. ЛКП «Рембуд» являється комунальним підприємством, до основної діяльності якого належить проектування, будівництво та капітальний ремонт житла, промислових об`єктів соціально-культурного призначення, створення, організація роботи гуртожитків, готелів без відпочинку, експлуатація житлового фонду, ремонт, монтаж і накладка устаткувань енергетичного обладнання, ремонт та експлуатація внутрішнього обладнання. Згідно п. 1.2. договору, газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії. Відповідач вважає, що він наділений всіма ознаками, які властиві теплопостачальній організації, а тому на нього поширюється дія Закону. Оскільки за спожитий природний газ відповідач повністю розрахувався до 30.11.2016р., нараховані пеня, 3% річних та інфляційні втрати підлягають списанню.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

17.12.2014р. між позивачем (продавцем) та відповідачем (покупцем) укладено договір купівлі-продажу природного газу №2226/15-КП-21 (надалі Договір), відповідно п. 1.1., 1.2. якого продавець зобов`язується передати у власність покупця у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД , а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього Договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

Згідно п. 3.3. Договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Як встановлено судом, на виконання зобов`язань за Договором, позивачем протягом січня-березня 2015р. поставлено, а відповідачем прийнято природний газ, загальною вартістю 119398,64 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи Актами приймання-передачі природного газу за вказаний період. Акти підписані повноважними представниками сторін Договору та скріплені їх печатками.

В пункті 6.1. Договору сторони погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

10.02.2015р. та 10.03.2015р. між сторонами укладалися додаткові угоди до Договору, які стосувалися, вартості природного газу.

З наявних матеріалів справи судом встановлено, що за спожитий природний газ у січні 2015р. відповідач розрахувався 27.02.2015р.; у лютому 2015р. 20.03.2015р.; у березні 2015р. 19.08.2015р.

Оскільки відповідач допустив прострочення платежів за вказаний період, позивач просить стягнути з ЛКП «РЕМБУД» 9825,10 грн. пені, 503,00 грн. 3% річних та 704,60 грн. інфляційних втрат. Відповідач у свою чергу, проти позову заперечує та стверджує, що пеня, 3% річних та інфляційні втрати підлягають списанню згідно Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», так як розрахунок за природний газ відбувся до 30.11.2016р.

ОЦІНКА СУДУ.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 652 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що ЛКП «Рембуд» являється теплопостачальною організацією, а відтак пеня, 3% річних та інфляційні, які нараховані позивачем внаслідок прострочення, підлягають списанню відповідно до Закону.

З метою надання оцінки наведеним доводам відповідача та підтвердження чи спростування таких доводів, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

03.11.2016р. Верховною Радою України прийнято Закон України №1730-VIII «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії», який набрав чинності 30.11.2016р.

Статтею 2 Закону визначено, що його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Суд зазначає, що для застосування положень Закону необхідна наявність кількох умов, зокрема, відносини повинні бути між постачальником природного газу та підприємством, яке здійснює виробництво теплової або електричної енергії, централізоване водопостачання та водовідведення населенню, використовуючи природний газ, а сума основного богу має бути сплачена підприємством постачальнику до набрання чинності цим Законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на момент укладення між сторонами Договору), теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; виробництво теплової енергії - господарська діяльність, пов`язана з перетворенням енергетичних ресурсів будь-якого походження, у тому числі альтернативних джерел енергії, на теплову енергію за допомогою технічних засобів з метою її продажу на підставі договору; теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Статтею 23 Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на момент укладення між сторонами Договору), господарська діяльність з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії підлягає ліцензуванню в порядку, встановленому законом.

Також, положеннями п. 42 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» (який був чинним на момент укладення Договору та в редакції, чинній на момент укладення Договору) передбачалося, що відповідно до цього Закону ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, зокрема, виробництво теплової енергії, транспортування її магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії.

На момент укладення між сторонами Договору, чинною була постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 10.08.2012р. №276 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії)». Ліцензійні умови встановлюють організаційні, кваліфікаційні, технологічні та спеціальні (особливі) вимоги провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії) (далі - виробництво теплової енергії).

З наведених вище законодавчих положень, які були чинними на момент укладення між сторонами Договору вбачається, що теплопостачальною організацію являється суб`єкт господарювання, який з метою початку ведення господарської діяльності по виробництві теплової енергії створив та забезпечив усі необхідні передумови, визначені Ліцензійними умовами та у встановленому законом порядку одержав ліцензію на виробництво теплової енергії.

Згідно ч. 3 ст. 80 ГПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Однак, у відзиві на позовну заяву, ні в решті матеріалів справи відсутні будь які докази, які б свідчили про те, що станом на день укладення Договору та поставки покупцю природного газу у січні-березні 2015р., ЛКП «Рембуд» являлося теплопостачальною організацією, зокрема, що підприємству видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії. Також відсутні будь які посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на наявність у нього відповідної ліцензії на виробництво теплової енергії.

Крім цього, відповідно до п. 29 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» (який є чинним на момент розгляду справи), ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, зокрема, виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії, крім виробництва, транспортування та постачання теплової енергії за нерегульованим тарифом.

Розділом 3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії, затв. постановою НКРЕКП від 22.03.2017р. №308 (які є чинними на день розгляду справи) визначено організаційні вимоги до провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії, пп. 17 п. 3.2. яких, зокрема, встановлено, що при провадженні господарської діяльності з виробництва теплової енергії ліцензіат повинен дотримуватися таких організаційних вимог:оприлюднювати на власному веб-сайті та в засобах масової інформації в порядку, встановленому законодавством, інформацію щодо тарифу на виробництво теплової енергії та його зміни, формування та виконання інвестиційної програми з виробництва теплової енергії та іншу інформацію відповідно до Закону України «Про особливості доступу до інформації у сферах постачання електричної енергії, природного газу, теплопостачання, централізованого постачання гарячої води, централізованого питного водопостачання та водовідведення».

Натомість, на офіційному сайті ЛКП «Рембуд» (http://www.rem-bud.lviv.ua) відсутня будь-яка інформація про тарифи на теплову енергію, а також те, що підприємство являється теплопостачальною організацією, яка здійснює виробництво теплової енергії.

Крім цього, відповідач згідно даних, які містяться на офіційному веб-сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) (http://www.nerc.gov.ua/data/filearch/litsenziini_reestry/reestr_monopol_teplo-vodo.pdf) не являється суб`єктом природних монополій у сферах теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, станом на 31.08.2019р., а також не входить в Перелік ліцензіатів НКРЕКП у сферах теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, що переходять під регулювання органів влади на території, зокрема, Львівської області.

Більше того, з п. 2.2. Статуту ЛКП «Рембуд» (в редакції чинній на момент укладення Договору, а також редакції, чинній на сьогодні вбачається, що до предмету діяльності відповідача не відноситься ні виробництво, ні транспортування, ні постачання теплової енергії.

Наказом Держспоживстандарту України від 11.10.2010р. №457 затверджено Національний класифікатор України, Класифікація видів економічної діяльності ДК 009:2010.

Згаданим вище Класифікатором передбачено, що під кодом 35.30 вказаний такий вид економічної діяльності як постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

На підставі наказу Державного комітету статистики України від 23.12.2011р. №396 затверджено Методологічні основи та пояснення до позицій Класифікації видів економічної діяльності, в яких вказано наступне:

35.3 Постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря

35.30 Постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря

Цей клас включає:

- виробництво, збирання та розподілення пари, гарячої води для центрального опалення, виробництва енергії та інших цілей

- виробництво та розподілення охолодженого повітря

- виробництво та розподілення охолодженої води з метою охолодження

- виробництво льоду як для харчових, так і для нехарчових цілей (для охолодження).

Враховуючи наведене, суд зазначає, що саме номер цього коду (35.30) у переліку видів діяльності юридичної особи свідчить про те, що остання здійснює виробництво теплової енергії.

Згідно інформації, яка міститься у витягах з ЄДРПОУ на ЛКП «Рембуд», як станом на момент укладення Договору, так і станом на день розгляду справи, основним видом діяльності підприємства являється « 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна»; решта видів господарської діяльності, зазначених у витягах жодним чином не пов`язані з виробництвом теплової енергії, а стосуються будівництва та торгівлі.

Таким чином, відсутність у переліку видів діяльності ЛКП «Рембуд» КВЕДу 35.30, свідчить проте, що ця юридична особа не здійснює виробництва та постачання теплової енергії, а тому судом повністю відхиляються покликання відповідача на те, що згідно п. п. 1.2. Договору, газ, що продається, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, беручи при цьому ще й факт відсутності у підприємства ліцензії на провадження господарської діяльності.

Оскільки дія Закону України від 03.11.2016р. №1730-VIII «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії» (який набрав чинності 30.11.2016р.) поширюється виключно на відносини із врегулювання заборгованості, які виникли між постачальником природного газу та підприємством, яке здійснює виробництво теплової енергії, а відповідач як встановлено судом, не являється теплопостачальною організацією (так не виробляє, ні постачає теплову енергію), норми цього Закону не можуть бути застосовані до правовідносин, які виникли між сторонами Договору.

Належність суб`єкта господарювання до теплопостачальної організації підтверджується лише відповідною ліцензією на провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії. Такий висновок суду випливає зі змісту п. 32-33 постанови Касаційного господарського суду Верховного Суду від 05.08.2019р. у справі №927/934/18.

Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У пункті 6.2. Договору сторонами визначено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У відповідності із ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, нормами ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи визначений п. 6.2. Договору строк оплати та беручи до уваги дати оплат відповідача, судом встановлено, що розрахунки за поставлений природний газ за Договором за період січень-березень 2015р. здійснено відповідачем з простроченням у періоди, які були наведені позивачем у розрахунку боргу, долученого до позовної заяви.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає, що такі нараховані позивачем правильно, а тому підлягають стягненню з відповідача в заявлених розмірах.

Так, п. 7.2., 9.3. Договору передбачено, зокрема, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. умов цього договору, він зобов`язується сплатити продавцю крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у т.ч. щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років.

Приписами ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Здійснивши перерахунок пені, суд зазначає, що така розрахована позивачем правильно, а тому підлягає стягненню з відповідача в заявленому розмірі.

З огляду на викладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані та підтверджені належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, а тому підлягають до задоволення повністю.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача у розмірі 1921,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 42, 46, 123, 129, 222, 233, 236, 238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Львівського комунального підприємства «РЕМБУД» (79035, м. Львів, вул. Дністерська, буд. 16; ) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ) 9825,10 грн. пені, 503,00 грн. 3% річних, 704,60 грн. інфляційних втрат та 1921,00 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 327 ГПК України.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 27.09.2019р.

Суддя Крупник Р.В.