ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2019 р. Справа№ 910/5348/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Реуцька Т.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Незнамова Т.О. (Родоман Т.О.) довіреність №14-197

від відповідача: не з`явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду міста Києва від 23.05.2019

у справі №910/5348/19 (суддя - Котков О.В.)

за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Акважитлосервіс"

про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року позивач - акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Акважитлосервіс" про стягнення заборгованості за договором постачання природного газу № 1174/16-БО-41 від 15.12.2015 року в сумі 95 915,56 грн. з них: основного боргу - 12 754,88 грн., пені - 49 110,91 грн. , інфляційних втрат - 27 484,34 грн. та 3% річних - 6565,43 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.05.2019 закрито провадження у справі №910/5348/19 за позовом №14/4-544 від 19.04.2019 року Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до товариства з обмеженою відповідальністю "Акважитлосервіс" про стягнення заборгованості за договором постачання природного газу №1174/16-БО-41 від 15.12.2015 року в частині стягнення основного боргу - 12 754,85 грн., у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Позов задоволено частково: стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Акважитлосервіс" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" грошові кошти: основного боргу - 0,03 грн. (три копійки), пені - 48 567, 39 грн., інфляційних втрат - 26 675, 73 грн., 3% річних - 6557, 50 грн. та судовий збір - 1889, 58 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що при розгляді справи, судом враховано факт відсутності у відповідача основного боргу за укладеним між сторонами договором, але за порушення відповідачем строків зобов`язання перед позивачем за договором в частині строків проведення розрахунків за газ, вимоги щодо стягнення пені, інфляційних нарахувань та 3 % річних підлягають задоволенню за розрахунком суду.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 23.05.2019 у справі №910/5348/19 скасувати в частині відмови у стягненні на користь позивача пені у розмірі 543, 52 грн., 3% річних у розмірі 7, 93 грн., інфляційних втрат у розмірі 808, 61 грн., та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що при винесенні судового рішення, судом першої інстанції не було належним чином досліджено доданий позивачем до позовної заяви розрахунок штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних нарахувань ТОВ «Акважитлосервіс» за договором від 15.12.2015 №1174/16-БО-41 станом на 24.09.2018 р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.07.2019 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні 24.09.2019 року представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомлені належним чином. (а.с. 130-136).

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи , належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч.3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представника відповідача обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача за наявними у справі доказами.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (постачальник) правонаступник АТ «НАК «Нафтогаз України» та ТОВ «Акважитлосервіс» (споживач) було укладено договір №1174/16-БО-41 купівлі-продажу природного газу від 15.12.2015р. (надалі - договір), а також підписано низку додаткових угод до нього.(а.с.18-31).

На виконання умов договору позивач передав, відповідач прийняв природний газ на загальну суму 336 850,78 грн., що підтверджено актами приймання-передачі газу: від 31.01.2016 на суму 144 213,52 грн.; від 29.02.2016 року на суму 102 203,96 грн.; від 31.03.2016 на суму 77 050,10 грн.; від 30.04.2016 на суму 13 383,20 грн. які підписані без заперечень та скріплені печатками, що не заперечувалось представниками сторін. (а.с. 32-35).

За умовами договору - п. 6.1. (в редакції додаткової угоди №4) - оплата планових обсягів газу здійснюється споживачем виключно грошовими коштами у національній валюті. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. (а.с.31)

Як свідчать матеріали справи, за отриманий природний газ відповідач розрахувався частково на суму 324 095,90 грн., що підтверджується банківськими виписками (копії містяться в матеріалах справи), а відтак, за розрахунками позивача на час звернення з даним позовом, відповідач мав заборгованість за договором в розмірі 12 754,88 грн.

У зв`язку з несвоєчасним розрахунком за газ позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача основний борг в розмірі 12 754,88 грн. на підставі вимог статті 625 ЦК України - 6 565,43 грн. - 3% річних, 27 484,34 грн. інфляційних збитків, 49 110,91 грн. - пені відповідно до п. 8.2 договору № 1174/16 -БО-41 від 15 грудня 2015 року.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що оскільки основний борг в розмірі 12 754, 88 грн. погашений у справі в цій частині позовні вимоги підлягають закриттю на підставі п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України, у зв`язку з відсутністю предмета спору, однак у зв`язку з порушенням відповідачем строків виконання зобов`язання щодо своєчасного розрахунку за поставлений природний газ вимоги щодо стягнення пені, інфляційних нарахувань та 3 % річних підлягають задоволенню, за власним розрахунком суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, між сторонами виникли та існували договірні відносини оплатної поставки газу (як різновид товару) на підставі письмового строкового оплатного двостороннього консенсуального договору.

За правовою природою договір купівлі-продажу від 15.12.2015р. №1174/16-БО-41 є договором поставки енергоносіїв приєднаними мережами і відповідає вимогам статті 714 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що до договору поставки енергоносіїв приєднаними мережами застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як визначено вимогами частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України). Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір поставки від 15.12.2015р. №1174/16-БО-41 не заперечений сторонами, не визнаний судом недійсним та не розірваний в установленому порядку. Судом також враховано презумпцію правомірності правочину (положення ст. 204 Цивільного кодексу України). Дія договору припинена внаслідок його виконання.

Позивач в період з січня 2016 по квітень 2016р. здійснив поставку газу, а відповідач прийняв газ (як різновид товару) на суму 336 850,78 грн., що підтверджується підписаними двосторонніми актами приймання - передачі газу:

- від 31 січня 2016р. - 17,260 куб.м. газу на суму 144 213,52 грн. (а.с. 32);

- від 2 лютого 2016р. - 12,518 куб.м. газу на суму 102 203,96 грн. (а.с. 33);

- від 31 березня 2016р. - 9,415 куб.м. газу на суму 77 050,10 грн. (а.с. 34);

- від 30 квітня 2016р. - 1,783 куб.м. газу на суму 13 383,20 грн. (а.с. 35);

та не оспорюється сторонами. Претензій щодо кількості, якості та вартості отриманого товару (газу) не заявлено.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач на виконання умов договору, частково сплатив кошти за отриманий природний газ в розмірі 324 095,90 грн., про що свідчать банківські виписки по рахунку. (а.с.36-58). Таким чином заборгованість відповідача становила 12 754,88 грн.

Окрім того, під час розгляду справи, відповідачем було подано докази погашення заборгованості за договором №1174/16-БО-41 від 15.12.2015 року у повному обсязі в розмірі 12 754,85 грн., відповідно до платіжного доручення №556 від 11.10.2018 року (а.с.80).

Таким чином, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що провадження щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 1174/16-БО-41 від 15.12.2015 року в частині 12 754,85 грн. підлягає закриттю на підставі вимог п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України, у зв`язку з відсутністю предмету спору, в іншій частині позовні вимоги про стягнення 0,03 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відносно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» пеню в розмірі 49 110,91 грн. на підставі п. 8.2 вищевказаного договору та інфляційні втрати - 27 484,34 грн., 3% річних - 6565,43 грн. відповідно до змісту ст. 625 ЦУ України колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в цій частині зважаючи на наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Пунктом 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Як унормовано вимогами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Одним із правових наслідків порушення зобов`язання, згідно ст. 611 ЦК України є сплата боржником неустойки.

За приписами пункту п. 8.2. договору № 1174/16 -БО-41 постачання природного газу від 15 грудня 2015 року сторонами було погоджено, що у разі невиконання споживачем пункту 6.1. договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Разом з тим п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України унормовано, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Таким чином, оскільки взяті на себе зобов`язання з своєчасної оплати за поставку газу відповідач не здійснив, враховуючи строки, визначені в п. 6.1. договору, колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок пені за допомогою інструменту "Калькулятори" системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН", по кожному акту приймання передачі природного газу, з урахуванням днів часткової оплати заборгованості (05.05.2016р., 25.10.2016р., 15.11.2016р., 16.11.2016р., 23.01.2017р. 14.02.2017р., 23.02.2017р., 21.03.2017р.), погоджується з ним та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 48 567,39 грн.

Також, відповідно до вимог статті 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому проценти річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду України від 26.04.2017 року у справі №3-1522гс16.

Інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 N 62-97р; цей лист розміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга - Закону".

Згідно з Рекомендаціями щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладеними у листі Верховного суду України від 03.04.97 р. № 62-97р., при розрахунку суми інфляційних слід враховувати, що сума боргу, яка сплачується з 1-го до 15-го дня відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16-го до 31-го дня місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1-го до 15-го дня відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без урахування цього місяця, а якщо з 16-го до 31-го дня місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

Таким чином, оскільки взяті на себе зобов`язання з своєчасної оплати поставленого газу відповідач не виконав, враховуючи строки, визначені в п. 6.1 договору, колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок процентів річних та інфляційних втрат за допомогою інструменту "Калькулятори" системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН", погоджується з ним та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню проценти річних у сумі 6557,50 грн. та інфляційні втрати у сумі 26 675,73 грн. з урахуванням часткових проплат (05.05.2016р., 25.10.2016р., 15.11.2016р., 16.11.2016р., 23.01.2017р. 14.02.2017р., 23.02.2017р., 21.03.2017р.)

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції невірно здійснено розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, оскільки скаржник не зазначив методику, згідно якої проводив нарахування, водночас зазначає розрахунок зазначених виплат здійснений судом першої інстанції з використання вищевказаних рекомендацій відповідно до системи інструменту "Калькулятори" системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН".

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції надав належну оцінку доказам по справі, виніс законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 23.05.2019 року у справі № 910/5348/19, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду міста Києва від 23.05.2019 р. у справі №910/5348/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 23.05.2019 р. у справі № 910/5348/19 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на позивача (апелянта).

Матеріали справи №910/5348/19 повернути до місцевого господарського суду .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287,288 ГПК України

Повний текст постанови складено 04.10.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко