ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2122/19

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі судового засідання Г.С. Граматик

за участю представників:

від позивача - не з'явився,

від відповідача - Костинюк Ю.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Приватного підприємства "Колір-К" до фізичної особи-підприємця Захарчишина Михайла Петровича про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 68250,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Колір-К" звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Захарчишина Михайла Петровича про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 68250,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на помилкове перерахування відповідачеві грошових коштів на підставі рахунку-фактури № 16/08/2017 від 16.08.2017 р.

Як вказує позивач, Приватним підприємством "Колір-К" було перераховано на рахунок фізичної особи-підприємця Захарчишина Михайла Петровича всього 68250,00 грн., а саме: 28.12.2017 р. відповідно до платіжного доручення № 1841 в сумі 38250,00 грн. та 16.08.2017 р. відповідно до платіжного доручення № 1415 в сумі 30000,00 грн.

Так, позивач стверджує, що вказані грошові кошти перераховані відповідачеві помилково на підставі рахунку-фактури № 16/08/2017 від 16.08.2017 р. за кокиль мод 1 та кокиль мод 2.

Водночас, як додає позивач, враховуючи що ніякого договору між позивачем та відповідачем на постачання жодної продукції не укладалось, ніяка продукція від відповідача позивачеві не поставлялась, дані грошові кошти вважаються набутими відповідачем безпідставно згідно ст. 1212 ЦК України.

З огляду на викладене позивач зазначає, що згідно ст. 530 ЦК України ним 19.03.2019 р. направлена на адресу відповідача вимога про повернення грошових коштів, що підтверджується квитанцією ПАТ "Укрпошта" та описом вкладення, яка отримана відповідачем 28.03.2019 року. Однак, в семиденний термін (до 04.04.2019 року) з моменту отримання вимоги до теперішнього часу відповідач грошові кошти не повернув, що стало підставою для звернення позивача до суду із заявленим позовом.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 30.07.2019 р. позовну заяву Приватного підприємства "Колір-К" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/2122/19, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи, при цьому судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 04.09.2019 р.

Між тим розгляд справи у судовому засіданні 04.09.2019 р. о 12 год. 00 хв. не відбувся у зв'язку з перебуванням судді Петрова В.С. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.09.2019 р. розгляд справи № 916/2122/19 призначено в засіданні суду на 19 вересня 2019 р.

19.09.2019 р. представником відповідача подано до господарського суду відзив на позовну заяву (попередній), в якому відповідач заперечує проти позову. В обґрунтування заперечень відповідач вказує, що позовні вимоги обґрунтовані відсутністю між сторонами договірних відносин, що не відповідає дійсності, адже позивач замовив у відповідача вироби - кокиль мод 1 та кокиль мод 2, вартість яких була сплачена у повному обсязі та зазначені вироби були майже виготовлені. Як зазначає відповідач, кокіль - це розбірна форма для лиття, фото виробів за станом на 19.09.2019 року додаються. Наразі відповідач зауважив, що зазначений договір був укладений відповідно до ст. 638 ГК України шляхом оферти (рахунку) та акцепту (сплати), строк виконання зобов'язання щодо виготовлення кокілів не був наперед встановлений сторонами, адже виготовлення такого виробу є результатом інженерних досліджень, випробувань коригувань, взаємодії сторін з метою досягнення результату, який би задовольнив потреби сторін. Водночас відповідач додає, що про те, що грошові кошти були перераховані не випадково і не помилково свідчить також те, що грошові кошти перераховувалися поетапно (двічі) з великим розривом по часу. Також відповідач зазначає, що в обґрунтування своїх вимог позивач посилається на вимоги ст. 530 ЦКУ щодо того, що якщо строк виконання зобов'язання не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, однак виконання обов'язку кредитор не вимагав, а лист-вимога про повернення коштів від 07.03.2019 року, яку, як стверджує відповідач останній не отримував, стосується повернення коштів, а не виконання обов'язків щодо передачі кокілів. При цьому у відзиві представник зазначив, що відповідач не мав можливості надати більш детальний відзив, та в подальшому відзив буде доповнено.

Поряд з цим 19.09.2019 р. представником відповідача було подано до господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи з метою надання часу для підготування та подання до суду обґрунтованого відзиву на позовну заяву.

У судовому засіданні господарського суду 19 вересня 2019 року по справі № 916/2122/19 було протокольно оголошено перерву до 30 вересня 2019 року.

30.09.2019 р. відповідачем подано до господарського суду пояснення, в якій відповідач наполягає на відмову у задоволенні позовних вимог та додатково вказує, що відповідно до наданих до суду документів, а саме опису, накладної та зворотного повідомлення позивач отримав вироби у повному обсязі, а тому відповідач вважає, що фактичні обставини справи не відповідають викладеному у позовній заяві та спростовуються наявним доказами. Так, відповідач вказує, що позивачем не доведено, що між сторонами дійсно не існувало договірних відносин, не надано належне обґрунтування оплати рахунку, обґрунтування декількох перерахувань, що ставить під сумнів помилковість перерахування коштів, своїм діям щодо прийняття кокілів від відповідача.

Поряд з цим 30.09.2019 р. представником позивача було подано до господарського суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача. При цьому позивач вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, жодних угод з відповідачем укладено не було.

Під час розгляду справи по суті відповідач проти заявлених позовних вимог заперечував та просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.08.2017 р. ФОП Захарчишиним Михайлом Петровичем було виписано рахунок-фактуру № 16/08/2017 про сплату 68250,00 грн. за кокиль мод 1 та кокиль мод 2.

При цьому господарський суд зазначає, що рахунок-фактура - це документ, що надається продавцем покупцеві і вміщує перелік товарів, їх кількість і ціну, по якій вони будуть поставлені покупцеві, формальні особливості товару (колір, вага і т. д.), умови постачання і відомості про відправника і одержувача. Рахунок-фактура є основним документом, згідно з яким оплачуються отримані товари чи послуги відповідно до вказаних умов. Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає виставлення певних сум до оплати покупцям за поставленні (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги.

Наразі судом встановлено, що у період з 16.08.2017 р. по 28.12.2017 р. Приватним підприємством "Колір-К" на виконання вказаного вище рахунку-фактури відповідача № 16/08/2017 було перераховано на банківський рахунок останнього кошти на загальну суму 68250,00 грн. згідно наступних платіжних доручень:

- № 1415 від 16.08.2017 р. на суму 30000,00 грн. з призначенням платежу "предоплата за кокиль 1 та 2 зг. рах. № 16/08/2017 від 16.08.17 р. без ПДВ";

- № 1841 від 28.12.2017 р. на суму 38250,00 грн. з призначенням платежу "оплата за кокиль 1 та 2 зг. рах. № 16/08/2017 від 16.08.17 р. без ПДВ".

Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що в подальшому (майже через півтора року) позивач направив відповідачеві вимогу від 07.03.2019 р про повернення безпідставно перерахованих грошових коштів в сумі 68250,00 грн., в якій ПП "Колір-К" зазначив, що на підставі рахунку-фактури № 16/08/2017 останнім було помилково перераховано на рахунок ФОП Захарчишина М.П. грошові кошти в загальному розмірі 68250,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1415 від 16.08.2017 р. на суму 30000,00 грн. та № 1841 від 28.12.2017 р. на суму 38250,00 грн.

Посилаючись на те, що неправомірно набуті грошові кошти відповідачем не повернуто та не надано жодної відповіді на зазначену вимогу, позивач звернувся до суду із заявленим позовом про стягнення з відповідача помилково сплачених коштів в розмірі 68250,00 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України.

Так, відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Для виникнення зобов'язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна у однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв'язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстав для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто, обов'язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених ст. 11 ЦК України. До відсутності правової підстави стаття 1212 ЦК України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала.

У постанові Верховного Суду України від 22.01.2013 р. у справі N 5006/18/13/2012 викладено правову позицію, згідно з якою аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1/ набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2/ відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Отже, при застосуванні наведеної норми закону підлягають встановленню такі факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Між тим відповідач, заперечуючи проти позову, відповідач наполягає на укладенні між сторонами договору в порядку ст. 638 Цивільного кодексу України шляхом оферти (рахунку) та акцепту (сплати), про що свідчать надані в якості доказу фото замовлених виробів станом на 19.09.2019 р., оплату яких було здійснено відповідно до спірних платіжних доручень.

Наразі, дослідивши наявні в матеріалах докази, господарський суд зазначає, що дії ФОП Захарчишина М.П. щодо виставлення ПП "Колір-К" зазначеного вище рахунку на оплату кокілів 1 та 2, та дії відповідача щодо одержання коштів за вказаними платіжними документами, якими були сплачені його рахунок, як і дії позивача щодо оплати рахунку на загальну суму 68250,00 грн. свідчить про те, що між сторонами виникли зобов'язання з придбання виробів (кокілів).

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність; юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.

За приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Наразі стаття 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами.

Відповідно до частини першої статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

При цьому відповідно до ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 184 ГК України укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В свою чергу відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Оскільки законом не встановлена особлива форма договору поставки/купівлі-продажу кокілю, суд доходить до висновку про фактичне укладення сторонами вказаного договору, адже сторонами вчинені фактичні дії, які свідчать про укладення сторонами договору на придбання кокілю. В свою чергу вказані обставини свідчать про виникнення у сторін по справі господарських зобов'язань відповідно до ст. ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України).

Водночас, як визначено п. 1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 р. № 22 (далі - Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 11 цієї Інструкції.

Пунктом 1.19. Інструкції передбачено, що банк не несе відповідальності за достовірність змісту платіжного доручення, оформленого клієнтом, а також за повноту і своєчасність сплати клієнтом податків, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиного внеску) (обов'язкових платежів).

Відповідальність за відповідність інформації, зазначеної в платіжному дорученні, суті операції, за якою здійснюється переказ, несе платник, який у разі її невідповідності має відшкодовувати банку завдану внаслідок цього шкоду.

Відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа несе особа, яка оформила цей документ і подала до обслуговуючого банку (п. 2.3. Інструкції).

Як встановлено судом, позивачем у серпні 2017 р. та грудні 2017 року здійснено перерахування коштів зі свого рахунку фізичній особі-підприємцю Захарчишину Михайлу Петровичу за платіжними дорученнями № 1415 від 16.08.2017 р. на суму 30000,00 грн. та № 1841 від 28.12.2017 р. на суму 38250,00 грн., в призначенні платежу яких вказано, що вказані кошти перераховані як передоплата та оплата за кокіль мод 1 та кокіль мод 2 згідно рахунку № 16/08/2017 від 16.08.2017 р.

Як визначено п. 1.4. Інструкції, неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Пунктом 2.35. Інструкції передбачено, що кошти, які помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.

Згідно п. 2.29. Інструкції платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі.

При цьому позивач жодне із зазначених платіжних доручень з банку не відкликав, пояснень щодо рахунку № 16/08/2017 від 16.08.2017 р. та наданих за ним послуг, на оплату яких здійснювалися перекази, не навів, обставин виявлення помилки при здійсненні платежів не пояснив, та не обґрунтував як помилковості здійснених переказів, так і неправомірності набуття цих коштів відповідачем.

З наведеного слідує, що кошти, отримані відповідачем як предоплата і оплата за товар, набуті за наявності правових підстав для цього, а тому не можуть бути витребувані згідно зі ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно отримані.

Поряд цим слід зазначити, що необхідність в поверненні виконаного однією із сторін договору виникає у разі дострокового припинення договору (до його повного виконання). Якщо одна сторона своє зобов'язання до цього належне виконала, таке виконання втрачає правову підставу. В цій частині визначається, що сторона договору не має права вимагати повернення того, що було виконане сторонами за зобов'язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, право вимагати повернення виконаного надається не стороні договору, а суб'єкту, який вже втратив статус сторони договору. Аналогічно і обов'язок повернення несе не сторона договору, а суб'єкт, який мав такий статус у минулому.

Так, в силу приписів ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, у даному випадку позивач мав довести наявність факту припинення договірних відносин з відповідачем за укладеним договором з придбання кокілю, а також безпідставність отримання відповідачем спірних грошових коштів в розмірі 68250,00 грн. Проте, вказані обставини позивачем не доведені.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Більш того, слід зазначити, що частиною другою статті 693 ЦК України передбачено право покупця у разі порушення продавцем строку передання йому попередньо оплаченого товару або пред'явити вимогу про передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати (тобто відмовитися від прийняття виконання).

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю, а у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно, тобто або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. При цьому, оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Правова природа перерахованої суми як попередньої оплати визначається не лише її визначенням у платіжному документі та датою платежу, а також наявністю зустрічного зобов'язання контрагента по поставці товару на цю суму відповідно до умов договору. Так, реалізація покупцем права на вимогу про повернення суми попередньої оплати означає, що він відмовився від прийняття виконання неналежно виконаного зобов'язання. Отже, після пред'явлення покупцем на власний вибір продавцю вимоги про повернення сплачених коштів в якості передплати зобов'язання останнього по поставці товару припиняється, проте у нього виникає грошове зобов'язання з повернення коштів.

Наведене дає підстави стверджувати, що лише у разі відмови позивача від прийняття виконання неналежно виконаного зобов'язання з поставки товару, вказане зобов'язання припиняється, і тоді у відповідача може виникнути зобов'язання з повернення сплачених позивачем коштів за вказаний кокіль. Проте, позивач не скористався своїм правом на вимогу повернення попередньої оплати за кокіль.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, 20.09.2019 р. ФОП Захарчишиним М.П. було направлено на адресу ПП "Колір-К" кокіль мод 1 та кокіль мод 2, що підтверджується накладною № 447 від 20.09.2019 р. та описом вкладення у цінний лист від 20.09.2019 р., які отримані позивачем 23.09.2019 р., про що свідчить наявна в матеріалах справи копія рекомендованого повідомлення про вручення відправлення.

За таких обставин, враховуючи вищенаведені обставини та встановлення судом обставин щодо набуття (збереження) відповідачем спірних коштів за наявності правових підстав, позовні вимоги про стягнення з відповідача 68250,00 грн. помилково сплачених коштів задоволенню не підлягають з огляду на відсутність підстав для застосування у даному випадку до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України.

У зв'язку з тим, що рішення відбулось не на користь позивача, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, відносяться за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Приватного підприємства "Колір-К" до фізичної особи-підприємця Захарчишина Михайла Петровича про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 68250,00 грн. відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04 жовтня 2019 р.

Суддя В.С. Петров