ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/542/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Разюк Г.П.,

суддів: Діброви Г.І., Колоколова С.І.

при секретарі судового засідання Полінецькій В.С.

без участі сторін, які повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги належним чином (див. рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень від 14.08.2019 та повідомлення на офіційному веб-порталі «Судова влада України»), але не скористались правом на участь в судовому засіданні,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2019р., проголошене об 11:03:44 суддею Малярчук І.А. у м. Одесі, повний текст якого складено 27.06.2019,

у справі №916/542/19

за позовом скаржника

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський завод керамічних виробів»

про стягнення 246 412,64 грн.,-

В С Т А Н О В И В :

В березні 2019 року Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі АТ «НАК «Нафтогаз України») звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Одеський завод керамічних виробів» про стягнення 246 412,64 грн., з яких: основний борг - 176 836,15 грн., пеня 25 045,48 грн., 3% річних - 9 814, 49 грн., інфляційні втрати 34 716,51 грн. Крім цього, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування вимог позивач зазначав, що відповідач в порушення умов укладеного з позивачем договору постачання природного газу № 3653/1617-ТЕ-23 від 27.10.2016 не виконав своєчасно взяті на себе зобов`язання з оплати поставленого позивачем природного газу, внаслідок чого за ТОВ «Одеський завод керамічних виробів» утворилась заборгованість, через що відповідно до статті 611, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та умов договору за порушення виконання своїх договірних зобов`язань щодо своєчасної оплати отриманого природного газу відповідач має сплатити також інфляційні втрати за весь час прострочення, три відсотки річних від простроченої суми та пеню.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.06.2019 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 176 836,15 грн. основного боргу, 25 045, 49 грн. пені, 9 814, 48 грн. три відсотка річних, 32 493, 98 грн. втрат від інфляції та 3 662,84 грн. судового збору.

Рішення мотивовано тим, що обставини порушення відповідачем встановлених у договорі постачання природного газу № 3653/1617-ТЕ-23 від 27.10.2016 строків оплати природного газу є доведеними та не спростовані відповідачем. За висновком суду прострочення виконання відповідачем свого грошового зобов`язання та невиконання зобов`язання у встановлений договором строк є підставою для стягнення з відповідача основного боргу, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені. Дослідивши проведені позивачем розрахунки заявлених до стягнення сум, суд встановив, що він зроблений не вірно, оскільки позивач під час розрахунку, незважаючи на застосування правильного показника індексу інфляції, припустився арифметичних помилок при визначенні суми інфляції, тобто, при відніманні від суми боргу разом з інфляційними витратами самої суми боргу кінцевий результат даної математичної дії за періоди з 04.2017 року по 07.2018 року містить невірні арифметичні визначення, тому судом самостійно було зроблено відповідний розрахунок, за яким сума інфляційних втрат становить 32 493,98 грн.

Частково не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 2 222,53 грн. та в цій частині прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат в розмірі 2 222, 53 грн., в задоволенні яких було відмолено.

АТ «НАК «Нафтогаз України» вважає, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норму статті 238 ГПК України, оскільки рішення суду не містить обґрунтованих підстав для відмови у стягненні цієї частині інфляційних втрат позивача.

Крім цього, скаржник зазначає, що суд дійшов помилкового висновку щодо неправильного обрахування позивачем інфляційних втрат, оскільки при проведенні позивачем розрахунку інфляційних втрат був застосований сукупний індекс інфляції, помножений на суму боргу, що відповідає методиці, викладеній в листі Верховного Суду України № 62-97 від 03.04.1997 та в постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013.

Також, на думку позивача, суд першої інстанції не врахував висновків, які викладені в постановах Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та від 04.06.2019 у справі №916/190/18 про те, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим.

Відзив на апеляційну скаргу до Південно-західного апеляційного господарського суду не надходив.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія дійшла до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 27.10.2016 між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (постачальник) та ТОВ «Одеський завод керамічних виробів» (споживач) укладений договір постачання природного газу № 3653/1617-ТЕ-23 (далі по тексту - договір), відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 2.1 якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках (у період з 01.10.2016 по 31.03.2017) природний газ в обсязі до 190 тис. куб.м. з розподіленням зазначеного обсягу газу по місяцях в межах 4-го кварталу 2016 року (75 тис. куб.м.) та 1-го кварталу 2017 року (115 тис. куб.м.), а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору та використати виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

У подальшому сторони уклали між собою додаткову угоду № 1 від 23.01.2017, якою доповнили розділ 1 «Предмет договору» після пункту 1.2 пунктом 1.3 в наступній редакції: « 1.3. Необхідний споживачу плановий обсяг природного газу, зазначений в пункті 2.1 цього Договору, споживач визначає самостійно».

Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу (п.3.4. договору).

Згідно п.5.2 договору ціна за 1000 куб. метрів природного газу за цим договором становить 4 942,00 грн., крім того, податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість 5 930,40 грн.

У пункті 6.1 договору сторони встановили, що оплата за газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Згідно з пунктом 8.2 договору споживач зобов`язався у разі прострочення ним оплати згідно з пунктом 6.1 цього договору сплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 12.1 договору).

На виконання умов договору постачальник протягом періоду з листопада по грудень 2016 року включно поставив споживачу, а останній прийняв природний газ на загальну суму 298 305,06 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 30.11.2016 на суму 67 802, 27 грн. та від 31.12.2016 на суму 230 502, 79 грн.. Вказані акти підписані та скріплені печатками сторін без зауважень та заперечень до них.

Проте, відповідач частково виконав зобов`язання за договором постачання природного газу № 3653/1617-ТЕ-23 від 27.10.2016 з оплати поставленого природного газу та перерахував на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 121 468, 91 грн., що підтверджується довідкою про операції та довідкою про сальдо, у зв`язку з чим, заборгованість відповідачам перед позивачем складає 176 836,15 грн.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч. ч. 1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням вищевикладених встановлених фактичних обставин, умов договору та зазначених норм матеріального права, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що місцевий господарський суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги АТ «НАК «Нафтогаз України» в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 176 836,15 грн.

Крім цього, судова колегія зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2019 лише в частині відмови у стягненні 2 222, 53 грн. інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат, суд попередньої інстанцій виходив з того, що позивач неправильно здійснив розрахунок інфляційних втрат.

Проте, судова колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно з положенням частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У вирішенні питання щодо застосування наведеної норми судова колегія звертається до правової позиції, викладеної у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, в якій Суд дійшов висновку про те, що, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Тому об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що нарахування інфляційних втрат за наступний період, обґрунтовано здійснено позивачем, з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Аналогічні правові позиції щодо застосування частини другої статті 625 ЦК України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 у справі №904/4565/18 та у постанові Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 905/342/18, відступати від яких колегія суддів правових підстав не вбачає.

У даній справі судовою колегією встановлено, що відповідач допустив порушення виконання грошового зобов`язання у зв`язку із здійсненням оплати вартості поставленого природного газу з порушенням строків, встановлених Договором, у зв`язку з чим позивач нарахував до стягнення з відповідача, крім іншого, суму інфляційних втрат.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції встановив, що розрахунок позивача інфляційних втрат в сумі 34 716,51 грн. є вірним, а методика нарахування відповідає зазначеному вище і рекомендаціям Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97-р, позивачем правомірно здійснено нарахування інфляційних з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, а суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що позивачем здійснено неправильний розрахунок інфляційних втрат, а здійснений судом розрахунок не міститься в рішенні і відсутній в матеріалах справи, отже твердження скаржника про порушення судом ст.238 ГПК України є обгрунтованим.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу АТ «НАК «Нафтогаз України» слід задовольнити, рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2019 - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 2 222,53 грн. інфляційних втрат і в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог, в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Згідно із ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 281 -283 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задовольнити, рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2019 у справі №916/542/19 скасувати частково, виклавши резолютивну частину рішення у наступній редакції:

«Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський завод керамічних виробів» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 176 836,15 грн. основного боргу, 25 045, 48 грн. пені, 9 814, 48 грн. 3% річних, 34 716,51 грн. втрат від інфляції, 3 696,19 грн. судового збору».

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський завод керамічних виробів» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 2881,50 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням повних реквізитів сторін.

Відповідно до ст.284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів, які обчислюються у відповідності до ст.288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 07.10.2019 о 9.55

Головуючий суддя Разюк Г.П.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Колоколов С.І.