ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2019 р. Справа№ 910/4603/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Сітайло Л.Г.

секретар судового засідання: Гуцал О.В.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 24.09.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 02.07.2019 (повний текст складено 11.07.2019)

у справі №910/4603/19 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна"

до Акціонерного товариства "ВТБ Банк" в особі уповноваженої особи

Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію

Акціонерного товариства "ВТБ Банк"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача

Товариства з обмеженою відповідальністю

"Океан-сталеві конструкції"

про визнання бездіяльності протиправною, стягнення 301 636, 49 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "ВФ Україна" (далі - позивач, апелянт, ПрАТ "ВФ Україна") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "ВТБ Банк" (далі - відповідач, АТ "ВТБ Банк") про визнання протиправною бездіяльності АТ "ВТБ Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ВТБ Банк" щодо неповернення помилково зарахованих коштів та зобов`язання повернути грошові кошти в сумі 301 636,49 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ПрАТ "ВФ Україна" помилково перерахувало на вже закритий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Океан-сталеві конструкції" в АТ "ВТБ БАНК" грошові кошти до запровадження тимчасової адміністрації, а отже, в силу вимог законодавства, вказані грошові кошти мали бути повернуті відповідачем не пізніше четвертого робочого дня з дня отримання коштів, тобто, до запровадження тимчасової адміністрації. Проте, в порушення вимог законодавства України, грошові кошти в сумі 301 636,49 грн. у встановлені строки повернуто не було, а майно позивача набуте та продовжує зберігатися АТ "ВТБ БАНК" без достатньої правової підстави.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/4603/19 у позові відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема виникнення спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". При цьому, задоволення вимог окремого кредитора-юридичної особи, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку, не допускається, оскільки в такому випадку активи з банку виводяться, а заборгованість третіх осіб перед банком збільшується, що порушує принцип пріоритетності зобов`язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом. З огляду на перебування відповідача у процедурі ліквідації, задоволення кредиторських вимог Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" поза межами ліквідаційної процедури є безпідставним та таким, що суперечить вимогам Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" й може призвести до порушення прав та законних інтересів інших кредиторів АТ "ВТБ Банк".

Крім того, за висновками суду, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав як визнання протиправною бездіяльності АТ "ВТБ Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ВТБ Банк" щодо неповернення помилково зарахованих коштів, не є ефективним у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та ніяким чином не міг би призвести до відновлення прав та законних інтересів ПрАТ "ВФ Україна".

Не погодившись з прийнятим рішенням, ПрАТ "ВФ Україна" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/4603/19 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема апелянт зазначає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неправильно застосував ст.ст. 46, 49, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Позивач вважає правильним вибір способу захисту своїх прав та інтересів шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Також, апеляційна скарга містила клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у своєму відзиві, поданому до суду 09.09.2019, повністю погоджується з висновками місцевого господарського суду при прийнятті оскаржуваного рішення та просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Крім того, відповідач вказує, що на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції, позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду із заявою про включення його до реєстру кредиторів банку. Вимоги позивача були акцептовані та підлягають задоволенню у відповідності до ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2019 апеляційну скаргу ПрАТ "ВФ Україна" у справі №910/4603/19 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.08.2019 клопотання ПрАТ "ВФ Україна" про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/4603/19 залишено без розгляду. Відкрито апеляційне провадження у справі №910/4603/19 та призначено її до розгляду на 24.09.2019.

Представник третьої особи у судове засідання 24.09.2019 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення третьої особи про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, з урахуванням думки представників позивача та відповідача, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі третьої особи.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 24.09.2019 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 24.09.2019 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 08.11.2018 ПрАТ "ВФ Україна" платіжним дорученням №10228525 було перераховано платіж в сумі 301 636,49 грн. на поточний рахунок ТОВ "Океан-сталеві конструкції" № НОМЕР_1 у Акціонерному товаристві "ВТБ Банк" з призначенням платежу "оплата за роботи №11084 д.МТS/OSC-2015, KIE KIE SHM, рах.2207 25.10.2018 в тому числі ПДВ 50 272, 75".

Проте, грошові кошти на рахунок одержувача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Океан-сталеві конструкції" зараховано не було, оскільки вказаний рахунок було закрито 22.06.2016.

На підставі рішення Правління Національного банку України від 27.11.2018 №796-рш/БТ "Про віднесення Акціонерного товариства "ВТБ Банк" до категорії неплатоспроможних" та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27.11.2018 № 3180 "Про запровадження тимчасової адміністрації в Акціонерному товаристві "ВТБ Банк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку" розпочато процедуру виведення Акціонерного товариства "ВТБ Банк" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

03.12.2018 позивач звернувся до Акціонерного товариства "ВТБ Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства "ВТБ Банк" з вимогою №ООТ-РД-18-14515 від 29.11.2018 про повернення помилково перерахованих грошових коштів.

Листом №7805/1-2 від 04.12.2018 відповідачем було відмовлено позивачу у задоволенні вимоги, з огляду на введення в АТ "ВТБ Банк" тимчасової адміністрації та відсутність підстав для задоволення кредиторських вимог поза межами процедури виведення банку з ринку.

На підставі рішення №849-рш від 18.12.2018 правління Національного банку України "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного товариства "ВТБ Банк" та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №3392 від 18.12.2018 "Про початок процедури ліквідації Акціонерного товариства "ВТБ Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку" розпочато процедуру ліквідації Акціонерного товариства "ВТБ Банк".

Зазначена інформація також відображена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (http://www.fg.gov.ua) та Національного банку України (http://www.bank.gov.ua).

Позивач вважає, що з огляду на приписи Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні АТ "ВТБ Банк" мало повернути грошові кошти, які не було зараховано на рахунок ТОВ "Океан-сталеві конструкції" через його закриття. Неповернення вказаних коштів зумовило звернення до суду з даним позовом.

Розглянувши наявні матеріалах справи докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та відзиві на неї, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, зазначає наступне.

Місцевий господарський суд надаючи оцінку спірним правовідносинам дійшов правильного висновку про те, що з огляду на закриття банківського рахунку, який було зазначено, як рахунок отримувача в платіжному дорученні № від 08.11.2018, у відповідача виник обов`язок не пізніше четвертого робочого дня з дня отримання переказу повернути грошові кошти банку, що обслуговував платника позивача, з огляду на наступні положення закону.

Так, загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, відповідальність суб`єктів переказу, а також загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами врегульовано Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

У ст.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" вказано, що переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою; платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача; платник - особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів.

Частиною 1 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" унормовано, що ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер.

За приписами ч.ч.1-3 ст.24 вказаного Закону, подання ініціатором до банку або іншої установи - учасника платіжної системи документа на переказ готівки і відповідної суми коштів у готівковій формі здійснюється протягом операційного часу. Реквізити документів на переказ готівки та особливості їх оформлення встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. При використанні документа на переказ готівки ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття до виконання банком або іншою установою - учасником платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі. Прийняття документа на переказ готівки до виконання засвідчується підписом уповноваженої особи банку або іншої установи - учасника платіжної системи чи відповідним чином оформленою квитанцією.

Згідно ч. 6 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" обслуговуючий платника банк у розрахунковому документі зобов`язаний перевірити відповідність номера рахунка платника та коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України / реєстраційним (обліковим) номером платника податків / реєстраційним номером облікової картки платника податків - фізичної особи (серії та номера паспорта, якщо фізична особа відмовилася від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та має відмітку в паспорті) і приймати цей документ лише в разі їх збігу. Крім цього, обслуговуючий платника банк перевіряє повноту, цілісність і достовірність цього розрахункового документа в порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України. У разі недотримання зазначених вимог відповідальність за шкоду, заподіяну платнику, покладається на банк, що обслуговує платника. Обслуговуючий отримувача банк у розрахунковому документі зобов`язаний перевірити відповідність номера рахунка отримувача та коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України / реєстраційним (обліковим) номером платника податків / реєстраційним номером облікової картки платника податків - фізичної особи (серії та номера паспорта, якщо фізична особа відмовилася від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та має відмітку в паспорті) і зараховувати кошти на рахунок отримувача лише в разі їх збігу. У противному разі банк, що обслуговує отримувача, має право затримати суму переказу на строк до чотирьох робочих днів. У разі неможливості встановлення належного отримувача банк, що обслуговує отримувача, зобов`язаний повернути кошти, переказані за цим документом, банку, що обслуговує платника, із зазначенням причини їх повернення. У разі недотримання вищезазначеної вимоги відповідальність за шкоду, заподіяну суб`єктам переказу, покладається на банк, що обслуговує отримувача.

Загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, відносини у сфері переказу коштів регулюються Конституцією України, законами України "Про Національний банк України", "Про банки і банківську діяльність", "Про поштовий зв`язок", цим Законом, іншими актами законодавства України та нормативно-правовими актами Національного банку України, а також Уніфікованими правилами та звичаями для документарних акредитивів Міжнародної торгової палати, Уніфікованими правилами з інкасо Міжнародної торгової палати, Уніфікованими правилами по договірних гарантіях Міжнародної торгової палати та іншими міжнародно-правовими актами з питань переказу коштів (ст.2 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Відповідно до п.2.31 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні, затвердженої постановою №22 від 21.01.2004 Правління Національного банку України, в національній валюті банк отримувача зобов`язаний зарахувати на рахунки своїх клієнтів кошти, що надійшли за електронними розрахунковими документами протягом операційного дня, у день їх отримання, якщо під час проведення контролю за реквізитами цих документів, що здійснюється відповідно до цієї глави, не виявлено розбіжностей. Банк отримувача зобов`язаний перевірити відповідність номера рахунку отримувача і його коду, що зазначені в електронному розрахунковому документі, і зараховувати кошти на рахунок отримувача, лише якщо вони збігаються. У разі їх невідповідності банк має право затримати суму переказу на строк до чотирьох робочих днів (у які враховується і день надходження до банку отримувача електронного розрахункового документа) для встановлення належного отримувача цих коштів, яку зараховує на рахунок "Кредитові суми до з`ясування". Банк має забезпечити зберігання належним чином оформленої/го (засвідченої/го підписом відповідального виконавця чи електронним цифровим підписом) паперової копії електронного розрахункового документа чи електронного розрахункового документа. На вимогу отримувача банк надає йому паперову копію електронного розрахункового документа, реквізити якого уточнювалися, та копію документа про уточнені дані. Якщо немає змоги встановити належного отримувача, або не надійшли уточнені дані від банку платника, то банк не пізніше четвертого робочого дня зобов`язаний повернути кошти банку, що обслуговує платника, із зазначенням номера та дати електронного розрахункового документа та причини повернення.

Разом з тим, ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон) визначено, що цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно п.6 ч.1 ст.1 Закону, "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Як було встановлено, рішенням Правління Національного банку України від 27.11.2018 року №796-рш/БТ розпочато процедуру виведення АТ "ВТБ Банк" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації, а на підставі рішення №849-рш від 18.12.2018 розпочато процедуру ліквідації АТ "ВТБ Банк".

Частиною 1 ст. 36 Закону встановлено, що з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності Фонду та уповноваженій особі Фонду в межах повноважень, встановлених цим Законом та делегованих Фондом, і діють у визначених Фондом/уповноваженою особою Фонду межах та порядку.

Частиною 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку.

При цьому, обмеження, встановлене п.1 ч.5 цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України.

Відповідно до п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 46 Закону, з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку; банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав.

Частиною 3 ст. 46 Закону передбачено, що під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону, Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 49 Закону, протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно- правовими актами Фонду. Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

Положеннями ч.6 ст.49 Закону визначено, що Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду.

Статтею 52 Закону, встановлено черговість задоволення вимог кредиторів банку, а саме: 1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, пов`язаних із консолідованим продажем активів Фондом; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; 6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім`я яких заблоковано; 7) вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними особами банку; 8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов`язаними особами банку; 10) вимоги за субординованим боргом.

В ч. 4 ст. 52 Закону унормовано, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги. У разі якщо обсяг коштів, одержаних від продажу майна (активів), недостатній для повного задоволення всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до суми вимог, що належать кожному кредитору однієї черги. У разі відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги Фонд не враховує суму грошових вимог цього кредитора.

З урахуванням аналізу вказаних вище норм закону, а також відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи, висновок місцевого суду про настання для позивача відповідних правових наслідків (виникнення спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") є обґрунтованим.

А тому, колегія суддів погоджується з позицією місцевого суду про те, що задоволення вимог окремого кредитора, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку порушує принцип пріоритетності зобов`язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом. Вказана позиція також кореспондується з практикою Великої Палати Верховного Суду у справі №757/2216/15.

Також, місцевий суд у своєму рішенні щодо обраного позивачем способу захисту прав, через визнання протиправною бездіяльності АТ "ВТБ Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ВТБ Банк", вказав на його неефективність у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, оскільки не міг би призвести до відновлення прав та законних інтересів Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна", з яким колегія суддів також погоджується, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст. 9 Конституції України, ст.9 Закону України "Про міжнародні договори України" і ст. 4 ГПК України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до ст. 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України".

У спірних правовідносинах існує визначений Законом механізм відновлення порушеного права в межах ліквідаційної процедури банку, визначеної Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що як вбачається із відзиву відповідача, позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду із заявою про включення його до реєстру кредиторів банку.

Вимоги позивача акцептовані та мають бути задоволені у відповідності до ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Враховуючи наведене, доводи апелянта про належний спосіб захисту порушених прав через звернення до суду з даним позов колегія суддів вважає недоведеними та такими, що спростовуються діями самого позивача. Доводи щодо неправильного застосування положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" колегією суддів також не приймаються, оскільки спростовуються правильним та системним аналізом законодавства у цій сфері та висновками в оскаржуваному рішенні місцевого суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі "Серявін проти України" від 10 травня 2011 року, пункт 58).

За таких обставин решту аргументів апелянта, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доводи апеляційної скарги позивача не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга ПрАТ "ВФ Україна" є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм ст. 277 ГПК України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/4603/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/4603/19 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Приватним акціонерним товариством "ВФ Україна".

4. Матеріали справи №910/4603/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

Л.Г. Сітайло