РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.09.2019Справа № 910/8613/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Бондаренко Г. П.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/8613/19

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІГЮНСА" (03151, м. Київ, вул. Смілянська, 17, офіс 11; код ЄДРПОУ 3362901)

до Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (03151, м. Київ, вулиця Народного Оплчення, буд. 11-А; )

про стягнення 179207, 32 грн

Без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДІГЮНСА" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (далі - відповідач) про стягнення 179207, 32 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язання за договором поставки, зокрема по оплаті послуг за поставку товару у розмірі 179 207, 32 грн, (з яких 150 681, 30 грн боргу за виконану поставку, 21 601, 82 грн збитків, завданих інфляцією, 3 % річних в сумі 6 924, 20 грн). Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати. При цьому, в прохальній частині позивачем було помилково визначено ціну своїх вимог в розмірі 180207, 32 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2019 залишено позовну заяву без руху, встановлено позивачеві строк на усунення недоліків позовної заяви протягом 5 (п`яти) днів з дня вручення даної ухвали шляхом: подання до суду письмової заяви з доданням до неї доказів відповідно до статті 91 Господарського процесуального кодексу України; подання доказів сплати Товариством з обмеженою відповідальністю "ДІГЮНСА" судового збору в сумі 2703, 12 грн із зазначенням в призначенні платежу відомостей про те, яка саме позовна заява оплачується судовим збором.

18.07.2019 від позивача, на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, надійшла заява про усунення недоліків, якими останній усунув недоліки, встановлені даною ухвалою суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено здійснювати розгляд справи № 910/8613/19 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без виклику сторін; запропоновано сторонам надати докази по справі та повідомлено, що подання ними додаткових письмових доказів, висновків експертів, клопотань, заяв, пояснень, можуть бути подані до суду у строк до 31.08.2019.

27.08.2019 через відділ канцелярії господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив факт поставки йому товару, з огляду на відсутність в накладних посилання на договір, за яким поставлено товар та/або на рахунок.

05.09.2019 через відділ канцелярії суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечив доводи відповідача щодо не підтвердження факту поставки.

11.09.2019 через відділ канцелярії суду від позивача надійшла заява про винесення рішення щодо розміру судових витрат, в якій позивач просив суд покласти на відповідача понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 36250, 00 грн.

Частиною 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

У ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, 04.12.2017 позивачем було поставлено відповідачу, та прийнято останнім холодний асфальт у мішках по 25 кг в кількості 31 тонна на загальну суму 97650, 00 грн, що підтверджується видатковою накладною № 19 від 04.12.2017. Також 31.01.2018 позивачем було поставлено відповідачу та прийнято останнім холодний асфальт у мішках по 25 кг в кількості 20 тонн на загальну суму 63 000, 00 грн, що підтверджується видатковою накладною № 10 від 31.01.2018.

Як стверджує позивач поставлений за видатковими накладними № 19 від 04.12.2017 та № 10 від 31.01.2018 товар - холодний асфальт був оплачений 09.08.2018 відповідачем частково на суму 9968, 70 грн

За розрахунком позивача заборгованість відповідача за поставлений товар становить 150 681, 30 грн.

Між позивачем та відповідачем було підписано акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2011 по 05.10.2018, яким відповідач визнав існуючу перед позивачем заборгованість в розмірі 150 681, 30 грн.

Доказів сплати зазначеної заборгованості відповідачем суду не надано.

Предметом позову у справі є вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього 150 681, 30 грн заборгованості за поставлений товар, 21 601, 82 грн інфляційних втрат за грудень 2017 року - травень 2019 року та 6 924, 20 грн 3 % річних за загальний період прострочення з 05.12.2017 по 24.06.2019.

Відповідач проти позовних вимог заперечує з підстав відсутності у наданих позивачем накладних посилання на договір та на рахунки, а також посилання на те, що акт звірки є неналежним доказом у справі.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу, зокрема з договорів та правочинів.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України) господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальної вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

На підставі викладених норм чинного законодавства та обставин справи, суд дійшов висновку, що між сторонами були укладені договори поставки у спрощений спосіб, шляхом оформлення видаткових накладних, без погодження строків оплати поставленого товару.

Вказані спрощені договори є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 ГК України, ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Поряд з цим, стаття 712 ЦК України регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Як встановлено судом, позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства та умов спрощених договорів поставлено відповідачу товар на суму 160 650, 00 грн, що підтверджується матеріалами справи. При цьому, суд зазначає, що відсутність в накладних посилання на договір, не є підставою для відмови від оплати поставленого та прийнятого відповідачем товару.

Частиною першою статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи приписи ст. 692 ЦК України, відповідач зобов`язаний був оплатити поставлений йому позивачем товар після його прийняття, тобто 97 650, 00 грн - 05.12.2017 та 63 000, 00 грн - 01.02.2018, тобто наступного дня після прийняття товару.

Відповідачем, в строк, визначений ст. 692 ЦК України, товар поставлений йому за видатковими накладними № 19 від 04.12.2017 та № 10 від 31.01.2018 та прийнятий відповідачем оплачений не був, доказів іншого матеріали справи не містять.

При цьому, із тверджень позивача та наявних в матеріалах справи документів слідує, що відповідач оплатив поставлений йому товар частково на суму 9968,70 грн.

Враховуючи, що відповідачем поставлений товар був частково оплачений на суму 9 968, 70 грн, станом на момент подання позовної заяви та вирішення спору заборгованість відповідача перед позивачем складає 150 681, 30 грн, доказів сплати якої відповідачем суду не надано.

Позивачем умови договорів виконані в повному обсязі, у відповідності до вимог чинного законодавства та умов договорів. Відповідачем, в свою чергу, жодних претензій у строки визначені чинним законодавством, щодо невідповідності поставки умовам договорів не заявлялось та доказів іншого суду не надано.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем за договором в сумі 150 681, 30 грн належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, строк оплати товару, у відповідності до ст. 692 ЦК України є таким, що настав, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 150 681, 30 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності факту поставки, оскільки такі доводи спростовані матеріалами справи. Так, відповідач підписав акт звіряння розрахунків між сторонами, в якому визнав суму заборгованості, відповідачем здійснена часткова оплата поставленого товару, і видаткові накладні, які є належними доказами поставки товару підписані з боку відповідача та містять відтиск його печатки.

Виходячи з положень статті 610, частини 1 статті 612, статті 611 ЦК України, частини 2 статті 193 ГК України, відповідач є порушником зобов`язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 229 ГК України та ст.625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача індексу інфляції нарахованого на суму боргу та 3 % річних ґрунтуються на законі (п. 2 ст. 625 ЦК України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов`язання, позовні вимоги позивача в частині стягнення 3 % річних та індексу інфляції нарахованого на суму боргу підлягають задоволенню відповідно до розрахунку суду: 3 % річних в сумі 6 902, 98 грн за загальний період прострочення з 06.12.2017 по 24.06.2019 та інфляційні втрати в сумі 19 956, 69 грн за січень 2018 року - травень 2019 року. При здійсненні перевірки розрахунку 3% річних та індексу інфляції, нарахованих позивачем, судом встановлено, що позивач невірно визначив початок періоду прострочення відповідача та не врахував, що найменший період визначення індексу інфляції складає місяць, відповідно розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала впродовж повного місяця, за який нараховується інфляція.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч.1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги щодо стягнення основного боргу, 3 % річних та інфляційних втрат або свідчили про відсутність у відповідача обов`язку сплати заборгованість у визначеному судом розмірі.

Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, оцінивши подані докази, які досліджені в судовому засіданні, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Підсумовуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає основний борг в розмірі 150 681, 30 грн, інфляційні втрати у розмірі 19 956, 69 грн та 3 % річних у розмірі 6 902, 98 грн.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволених позовних вимог.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 36250,00 грн., про відшкодування яких позивач просить в заяві, яка подана до суду 11.09.2019 року, та яка не містить доказів надіслання її іншій стороні у справі (відповідачу), то суд приходить до висновку, що дані судові витрати підлягають частковому відшкодуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як встановлено частинами 1, 2 статті 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем разом з позовною заявою подано до суду орієнтовний розрахунок судових витрат на професійну правову допомогу у розмірі 40000,00 грн. Разом з тим, детальний обсяг та документи, що підтверджують фактичне понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу було надано позивачем до суду 11.09.2019 року без доказів направлення іншій стороні у справі, що позбавляє іншу сторону у справі можливості відповідно до ч.4, 5 статті 126 ГПК України подання клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу через їх не співмірність.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України внормовано, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження зазначених витрат в розмірі 36 250, 00 грн, до матеріалів справи позивачем надані Договір № 03-119 про надання правової (правничої) допомоги від 03.06.2019, квитанції до прибуткового касового ордеру № 19 від 02.09.2019, № 20 від 03.09.2019, № 21 від 04.09.2019 та № 22 від 05.09.2019, Акт надання послуг № 50 від 06.09.2019, Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія КВ № 000224 на ім`я Гапоненко Р. І. та ордер серії КВ № 774641.

Враховуючи, що вирішуючи питання про розподіл відповідних витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування витрат на оплату послуг адвоката не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним, суд, з урахуванням обставин конкретної справи, зважаючи на те, що через не надсилання позивачем заяви відповідачеві щодо обсягу та складу витрат на професійну допомогу адвоката іншій стороні, приходить до висновку, що відповідач не зміг скористатися своїм правом, наданим йому ч. 5 ст. 126 ГПК України, щодо подання клопотання про не співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката.

За таких обставин, суд, для дотримання принципу змагальності сторін та пропорційності в господарському судочинстві (статті 13, 15 ГПК України), самостійно перевіряє необхідність зроблених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та склад таких витрат.

Отже, суд визнає підтвердженими та необхідними судові витрати на професійну правничу допомогу на суму 23750,00 грн. У постанові від 05.06.2018 у справі № 904/8308/17 Верховний суд зазначив, що встановлений у договорі про надання правової допомоги у господарському процесі фіксований розмір адвокатських послуг має бути доведений, документально обґрунтований і відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті послуг адвоката покладаються на сторін пропорційно задоволених позовних вимог.

Статтею 7 Закону України "Про судовий збір" внормовано, що зайво сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Позивачем за подання позову у справі № 910/8613/19 був сплачений судовий збір в розмірі 2703, 12 грн за платіжним дорученням № 553 від 28.06.2019 року (проведене банком у 01.07.2019 року), і дане платіжне доручення додано до позовної заяви (платник Гапононеко Р.І. ).

Крім того, до заяви про усунення недоліків позовної заяви, поданої до суду 18.07.2019 року, позивачем додано банківську квитанцію № 0.0..1 від 18.07.2019 року, відповідно до якої позивач у даній справі сплатив судовий збір у суму 2703,12 грн., в той час як позивач у відповідності до норм чинного законодавства мав сплати судовий збір у розмірі 2 688, 11 грн за заявлені ним позовні вимоги. Отже, позивачеві у справі підлягає поверненню зайво сплачений судовий збір у розмірі 15,01 грн. за вищевказаною квитанцією.

31.07.2019 року адвокат Гапоненко Р.І. звернувся про повернення йому зайво сплаченого судового збору за платіжним дорученням № 553 від 18.07.2019 , проте дана заява не підлягає задоволенню, оскільки адвокат Гапоненко, який крім того зазначений у платіжному дорученні як фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, не є учасником даного судового процесу, а тому він має звернутися з заявою поза даним судовим провадженням відповідно до Закону України "Про судовий збір" щодо сплаченого судового збору за не поданою позовною заявою

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 73-77, 86, 129, 182, 183, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІГЮНСА" до Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення 179 207, 32 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (03151, м. Київ, вулиця Народного Оплчення, буд. 11-А; ідентифікаційний код 33096517) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІГЮНСА" (03151, м. Київ, вул. Смілянська, 17, офіс 11; ідентифікаційний код 3362901) основну заборгованість в розмірі 150 681 (сто п`ятдесят тисяч шістсот вісімдесят одну) грн 30 коп., інфляційні втрати у розмірі 19 956 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) грн 69 коп., 3 % річних у розмірі 6 902 (шість тисяч дев`ятсот дві) грн 98 коп., 2 663 (дві тисячі шістсот шістдесят три) грн 11 коп. судового збору та 23275 (двадцять три тисячі двісті сімдесят п`ять) грн 00 коп. витрат на оплату правничої допомоги.

3. В задоволенні інших позовних вимог, щодо стягнення 1 645,3 грн інфляційних втрат та 21, 22 грн 3 % річних - відмовити.

4. Повернути з Державного бюджету України Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІГЮНСА" (03151, м. Київ, вул. Смілянська, 17, офіс 11; ідентифікаційний код 3362901) зайво сплачений судовий збір у розмірі 15,01 (п`ятнадцять) грн. 01 коп. за банківською квитанцію № 0.0..1 від 18.07.2019.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 27.09.2019.

Суддя Г.П. Бондаренко