ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2019 р. Справа№ 910/1144/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Дідиченко М.А.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представника згідно з протоколом судового засідання від 23.09.2019

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АНТЕКС-К»

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2019 (повне рішення складено 23.04.2019)

у справі № 910/1144/19 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АНТЕКС-К»

до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

про зобов`язання виконати в натурі умови договору,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У січні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «АНТЕКС-К» (далі - ТОВ «АНТЕКС-К») звернулося до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України») про зобов`язання виконати в натурі умови договору.

Позовні вимоги про зобов`язання в натурі виконати умови договору обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем був укладений договір на закупівлю/поставку товарів за результатами проведених торгів від 25.04.2017 зі строком дії до 31.12.2017, згідно з умовами якого позивач зобов`язувався поставити відповідачу товар на підставі замовлення останнього, як це передбачено п. 5.4 вказаного договору, а відповідач - такий товар прийняти та оплатити, а також повідомити позивача про відповідальну особу відповідача, яка уповноважена надавати замовлення на поставку товару, як це передбачено п. 5.3 укладеного сторонами договору. Відповідач, у порушення умов вказаного договору, замовлення на поставку товару протягом строку дій договору з 25.04.2017 до 31.12.2017 позивачу не надав, а також не повідомив про відповідальну особу, уповноважену на надання такого замовлення. Викладене, на думку позивача, свідчить про ухилення відповідачем від виконання договору та завдає позивачу збитків, пов`язаних із виготовленням обумовленого договором товару та його зберіганням у позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2019, зокрема, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Одеську філію державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - Одеська філія ДП «АМПУ»).

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.04.2019 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення обґрунтовано тим, що звернення відповідача, як покупця за договором, до позивача, як постачальника, з замовленням на поставку товару або його партії є обов`язковою передумовою виникнення у позивача обов`язку поставити товар. За умови ж відсутності такого замовлення, строк виконання зобов`язання поставити товар не настав, а отже, у відповідача не виник обов`язок такий товар прийняти.

Враховуючи відсутність відповідного звернення відповідача до позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У травні 2019 року ТОВ «АНТЕКС-К» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2019 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «АНТЕКС-К». Надано час для подання відзиву, заперечення на відзив, заяв, клопотань. Призначено до розгляду апеляційну скаргу на 27.06.2019.

Справа розглядалася різними складами суду. У судових засіданнях 27.06.2019 та 29.07.2019 оголошувалися перерви.

08.08.2019 розгляд справи по суті фактично не відбувся через заявлений скаржником відвід. Ухвалою суду апеляційної інстанції від 08.08.2019 було визнано такий відвід необґрунтованим, а ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.08.2019 було відмовлено в задоволенні такого відводу.

03.09.2019 ухвалою Північного апеляційного господарського суду було призначено справу до розгляду на 23.09.2019.

23.09.2019 у судове засідання з`явився представник відповідача та третьої особи. Представник скаржника в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином в порядку, передбаченому ст. 120, 242 ГПК України, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу сторони 10.09.2019. Враховуючи те, що скаржник обізнаний про дату судового засідання, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності скаржника з огляду на тривалий час апеляційного провадження, зокрема, через дії скаржника (клопотання про відкладення, надання документів безпосередньо в день судового засідання, неявка представника, заявлення необґрунтованого відводу).

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні 23.09.2019 проти вимог апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні.

4. Вимоги апеляційної скарги, короткий зміст наведених у ній доводів та зміст заперечення на відзив на апеляційну скаргу

ТОВ «АНТЕКС-К» в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволені позову з огляду на таке.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не досліджені належним чином факт неповідомлення відповідачем про відповідальну особу покупця, що уповноважена надавати замовлення на партію товару, а також не враховано, що 31.12.2017 є кінцевою датою поставки всієї кількості товару (згідно з п. 8 повідомлення про намір укласти договір вих. №19-30А/127 від 05.04.2017).

Таким чином, судом першої інстанції невірно визначено строк, протягом якого покупець зобов`язався виконати умови договору в повному обсязі, а тому, на думку скаржника, висновок про те, що у відповідача станом на квітень 2019 року не виник обов`язок прийняти товар, є хибним.

Скаржник вказує, що припинення строку договору не свідчить ані про припинення договору, ані про припинення зобов`язань за договором, а тому не означає звільнення боржника від виконання обов`язку в натурі. Тому кредитор має право вимагати виконання обов`язку в натурі впродовж того часу, коли існує відповідне зобов`язання, а не лише впродовж строку, встановленого сторонами для його виконання, у договорі.

Також, на думку скаржника, надання замовлень на партію товару не може розглядатися як відкладальна обставина, оскільки за приписами ст. 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Відкладальною є та обставина, яка в момент укладення угоди є невідомою, настане вона чи ні.

Скаржник також зазначає, що поставка товару постачальником на підставі замовлення покупця відповідно до п. 5.1. договору здійснюється лише протягом терміну дії цього договору, а строк дії договору визначений періодом з 25.04.2017 до 31.12.2017. А тому, на думку скаржника, судом не враховано, що на підставі замовлення поставка товару здійснюється виключно протягом терміну дії цього договору, а позивач звернувся за захистом своїх прав вже після цього терміну.

25.06.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від скаржника надійшли заперечення на відзив відповідача, в яких стороною зазначено про таке.

Скаржник стверджує, що покупець не відмовився від прийняття товару, підстави для такої відмови відсутні; він не зменшив кількість товару, обумовлену договором у визначеному договором місці за погодженою ціною. Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що у нього були поважні причини не надавати замовлення, він навіть не посилається на існування таких причин.

Також скаржник, посилаючись на позицію Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 905/2187/13, зазначає, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Отже, сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

12.06.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ДП «Адміністрація морських портів України» заперечує проти вимог апеляційної скарги з огляду на таке.

Відповідач зазначає, що поставка товару здійснюється протягом терміну дії договору окремими партіями на підставі замовлення покупця. Однією із умов договору є право покупця, яке зазначено в п. 7.2.8. договору, а саме: «надавати замовлення на партію товару», від реалізації якого залежить наявність або відсутність обов`язку приймати товар.

Також відповідач стверджує, що такого обов`язку, як повідомити постачальника про відповідальну особу покупця, що уповноважена надавати замовлення на партію товару в п. 7.1 не зазначено. Це свідчить про те, що позивач намагається у непередбачений законодавством спосіб внести зміни до договору, а саме в частині додаткових зобов`язань відповідача, які не передбачені договором та щодо яких між сторонами не було досягнуто згоди. До того ж, наявність такого повідомлення не є тотожним надання покупцем заявки/замовлення.

Крім того, відповідач зазначив, що системний аналіз ст. 11, 212, 598, 631 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України та умов договору, який є предметом позову свідчить про те, що однією з умов поставки товару є наявність замовлення. Відсутність направлення замовлення протягом дії договору позивачеві свідчить про відсутність як права, так і обов`язку останнього поставляти товар, який є предметом договору, в зв`язку з чим у покупця не виникає обов`язку прийняти та оплатити товар.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як вірно з`ясовано судом першої інстанції, 25.04.2017 між ДП «Адміністрація морських портів України», як покупцем (в особі виконуючого обов`язки начальника Одеської філії ДП «АМПУ»), та ТОВ «АНТЕКС-К», як постачальником, був укладений договір на закупівлю/поставку товарів за результатами проведених торгів вх. № 1340-В-ОДФ17 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1, 1.2 договору постачальник зобов`язується поставити покупцю товар: термопланшети «пластмасові вироби» за кодом ДК 021:20-7 (далі - товар), а покупець - прийняти та оплатити такий товар у порядку та на умовах, визначених цим договором. Найменування, асортимент, кількість та ціна товару, що поставляється згідно з цим договором, визначені у специфікації (додаток № 1 до цього договору) (далі - специфікація), яка є його невід`ємною частиною.

Специфікацією, яка є додатком № 1 до договору, визначено, що позивач зобов`язувався поставити відповідачу пластмасові вироби/термопланшети у кількості 42 700 шт. загальною вартістю 2 946 300, 00 грн. (з ПДВ).

Пунктом 1.3 договору визначено, що ціна цього договору становить 2 455 250,00 грн без ПДВ, крім того ПДВ - 491 050,00 грн.

У розділі 5 договору сторони погодили умови поставки товару.

Так, відповідно до 5.1, 5.3 договору поставка товару здійснюється протягом терміну дії цього договору окремими партіями на підставі замовлення покупця. Покупець листом протягом 5 (п`яти) робочих днів після укладення цього договору повідомляє постачальника про відповідальну особу покупця, яка уповноважена надавати замовлення на партію товару.

Пунктом 5.4 договору встановлений порядок надання замовлень та приймання-передачі товару, а саме:

- поставка товару здійснюється окремими партіями протягом 10 (десяти) робочих днів з дати відправлення покупцем замовлення постачальнику на відповідну партію товару (п. 5.4.1);

- замовлення на партію товару надається уповноваженою особою покупця, визначеною відповідно до п. 5.3 цього договору (п. 5.4.2);

- замовлення на партію товару може надаватися засобами факсимільного зв`язку або електронною поштою з обов`язковим надсиланням його оригіналу листом з повідомленням про вручення (п. 5.4.3);

- замовлення повинно містити наступне: найменування та комплектацію товару; одиниці виміру товару; кількість товару; загальну суму замовлення у гривнях з ПДВ; місце поставки товару; ПІБ, посаду та контактний телефон уповноваженої особи покупця, яка є відповідальною за прийняття партії товару (п. 5.4.4 договору).

Пунктом 7.2.8 договору сторони закріпили право покупця надавати замовлення на партію товару. Водночас, пунктом 7.1.2 встановлений обов`язок покупця приймати поставлений товар (партію товару) згідно з видатковою накладною в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 11.1 договору останній набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками, якщо такі є, і діє до 31.12.2017, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Судом першої інстанції встановлено, що ані відповідач (ДП «Адміністрація морських портів України»), ані третя особа (Одеська філія ДП «АМПУ»), як покупці, до позивача, як постачальника, із замовленням на постачання товару або партії товару не зверталось. Вказана обставина учасниками справи не заперечувалася.

Скаржник, вважаючи дії відповідача щодо ненаданні замовлення на поставку партії товару ухиленням від виконання останнім зобов`язань за договором, звернувся до суду та просив (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) зобов`язати відповідача виконати в натурі умови договору на закупівлю/поставку товарів за результатами проведених торгів від 25.04.2017, укладеного сторонами, в повному обсязі. Зобов`язати відповідача виконати зобов`язання, передбачене п. 7.1.2 вищевказаного договору, а саме - прийняти від позивача товар (пластмасові вироби/термопланшети, код, згідно ДК 021:20-7, відповідно до специфікації від 25.04.2017, що є додатком № 1 до договору) в кількості 42 700 одиниць, згідно з видатковою накладною в порядку та на умовах, визначених договором, незалежно від надання замовлень на партію товару.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом розгляду є правовідносини, що виникли з договору поставки. Спір у справі стосується наявності обставини щодо можливості виконання обов`язку з передачі товару в натурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

За приписами ст. 689 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Положеннями п. 5.1 та 5.4.1 сторони узгодили, що поставка товару здійснюється саме на підставі замовлення відповідача, як покупця за договором.

Положення ст. 6, 627 Цивільного кодексу України відображають принцип свободи договору, згідно з яким сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у наданій сторонам можливості за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 910/18719/17.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Реалізуючи свою волю (свобода договору), у п. 5.1, 5.4.1 сторони визначили, що поставка товару або його партії здійснюється виключно на підставі відповідного замовлення, наданого відповідачем позивачу. До того ж, п. 7.2.8 договору сторони узгодили, що надавати замовлення на партію товару є правом покупця, а обов`язок з прийняття поставленого товару (п. 7.1.2) - здійснюється в порядку та на умовах, визначених договором.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що звернення відповідача (покупця за договором) до позивача (постачальника) із замовленням на поставку товару або його партії є обов`язковою передумовою виникнення у позивача обов`язку поставити товар. Враховуючи відсутність такого замовлення, строк виконання зобов`язання поставити товар не настав, а отже, у відповідача не виник обов`язок такий товар прийняти.

Посилання скаржника на те, що надання замовлень на партію товару не може розглядатися як відкладальна обставина в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України не може визнатися обґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють умовний правочин, можуть передбачити два види умов - відкладальні та скасувальні.

Умова є відкладальною (суспензивною) якщо особи, що вчиняють правочин обумовили нею настання або зміну прав та обов`язків. Умова є скасувальною (резолютивною), якщо особи, які вчиняють правочин, обумовили нею припинення прав та обов`язків.

У деяких випадках характер юридичних наслідків настання умови в правочині носить змішаний характер. Наприклад, якщо невиконанням однією зі сторін договору певних обов`язків обумовлено припинення певного майнового права такої сторони й виникнення цього права в іншої сторони відповідна умова не може бути охарактеризована тільки як відкладальна чи тільки як скасувальна і має розглядатися як змішана умова.

Залежно від ступеня належного впливу волі осіб, які вчиняють умовний правочин, на настання відповідної умови такі умови поділяють випадкові (з позицій класифікації юридичних фактів є подіями), потестативні (дії та/або волевиявлення сторін правочину) та змішані (включають одночасно дії сторони (сторін) та події). Подекуди потестативні умови поділяються на просто потестативні (здійснення фактичної юридичної дії) та чисто потестативні (здійснення чистого волевиявлення).

Укладаючи договір, сторони, керуючись принципом свободи договору, передбаченого ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, узгодили право покупця здійснювати замовлення, яке обумовлює обов`язок постачальника поставити такий товар і погодилися виконувати свої зобов`язання в порядку, передбаченому договором. Така умова відповідає потестантивній умові, передбаченій ст. 212 Цивільного кодексу України та принципу свободи договору, а тому посилання скаржника відхиляються як необґрунтовані.

Так, не приймаються, як безпідставні доводи скаржника про те, що поставка товару постачальником на підставі замовлення покупця відповідно до п. 5.1. договору здійснюється лише протягом терміну дії цього договору, а строк дії договору визначений періодом з 25.04.2017 до 31.12.2017. На думку скаржника, на підставі замовлення поставка товару здійснюється виключно протягом терміну дії цього договору, а позивач звернувся за захистом своїх прав вже після цього терміну. Скаржник також посилався на позицію Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 905/2187/13.

Північний апеляційний господарський суд зазначає, що обставини справи № 905/2187/13 є відмінними від даної.

Так у справі № 905/2187/13 встановлено, що за умовами договору позивач зобов`язався поставити відповідачеві визначений у специфікації до цього договору товар, а відповідач взяв на себе зобов`язання прийняти у позивача цей товар та оплатити його. Водночас, про обставини щодо наявності умови про замовлення, як передумова поставки, у справі № 905/2187/13 не зазначено. А тому висновки у справі № 905/2187/13 не можуть бути застосовані у даній справі, а такі доводи відхиляються як необґрунтовані.

Доводи скаржника на звернення до третьої особи з листами від 26.12.2017 № 154 та від 06.02.2018 № 2 про вимогу надати відповідальну особу покупця та викупити товар відповідно відхиляються як необґрунтовані з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони узгодили, що строк дії договору - до 31.12.2017 (п. 11.1 договору). Лист з вимогою про надання відповідальної особи надіслано лише 26.12.2017, тобто за п`ять днів до закінчення строку дії договору та за три дні до святкових днів. В якості доказів надсилання, скаржником надано опис вкладення та фіскальний чек. Згідно з описом вкладення на адресу третьої особи надіслано лист. При цьому, не зазначено ані номеру листа, ані його дати. Лист надсилався з міста Києва до міста Одеси. Доказів отримання листа матеріали справи не містять. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що скаржник, звертаючись з вказаною вимогою, не дотримався таких загальних засад цивільного законодавства, як добросовісність та розумність (ст. 3 Цивільного кодексу України) з огляду на те, що, звертаючись з листом від 26.12.2017 ТОВ «Антекс-К» усвідомлювало або ж могло передбачити, що навіть за умови отримання такої вимоги відповідачем до закінчення строку дії договору повідомити продавця про відповідальну особу, з урахуванням поштового перебігу, неможливо. Адже згідно з нормативними строками пересилання поштових відправлень (затверджені Наказом Міністерства інфраструктури України 28.11.2013 №958) пересилання рекомендованої письмової кореспонденції між обласними центрами складає чотири дні (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку). До того ж, опис вкладення містить відмітку кур`єра із зазначенням дати 05.01.2018. За таких обставин матеріали справи не містять доказів звернення скаржника з вимогою повідомити відповідальну особу до відповідача в межах строку дії договору. Лист № 2 від 06.02.2018 було складено та скеровано відповідачу вже після спливу строку дії договору, а тому відхиляється судом як підстава для задоволення позову.

Північний апеляційний господарський суд погоджується з позицією скаржника про те, що закінчення строку дії договору не припиняє зобов`язальних відносин, у випадку їх невиконання. Так, заявником заявою від 29.07.2019 додано практику Верховного Суду. Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що передумовою для виникнення зобов`язання відповідача у даній справі є вчинення ним дій, узгоджених сторонами в договорі (здійснення замовлення). За відсутності відповідно дії у скаржника відсутній обов`язок з поставки товару та, відповідно, і у відповідача - з прийняття такого товару. У наданій ж скаржником практиці Верховного Суду, обставини справ свідчать про наявність зобов`язання, яке має бути виконано не залежно від строку дії договору. Тобто обставини даної справи є відмінними від даної, а тому не враховуються судом при ухваленні постанови.

Щодо посилань скаржника на необхідність виконати зобов`язання не залежно від закінчення строку дії договору (до повного виконання умов договору), крім вищенаведеного, суд апеляційної інстанції також виходить з такого.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Зі змісту прохальної частини позовних вимог (з урахуванням уточнень) вбачається, що позивач, звертаючись до суду з позовом про захист порушеного, обрав спосіб захисту свого права, зокрема, шляхом зобов`язання ДП «Адміністрація морських портів України» виконати зобов`язання, передбачене п. 7.1.2 договору, а саме - прийняти від позивача товар.

Отже, в частині вимоги про зобов`язання ДП «Адміністрація морських портів України» виконати зобов`язання позивач обрав установлений ст. 16 Цивільного кодексу України спосіб захисту права у вигляді примусового виконання обов`язку в натурі.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що цей спосіб захисту застосовується у зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа має виконати зобов`язання на користь позивача, але відмовляється від виконання останнього чи уникає його. Примусове виконання обов`язку в натурі має наслідком імперативне присудження за рішенням суду (стягнення, витребування тощо), і не спрямоване на підсилення існуючого зобов`язання, яке не виконується, способом його відтворення в резолютивній частині рішення суду аналогічно тому, як воно було унормовано сторонами у договорі.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/16744/17.

Така позиція узгоджується із загальним правом на ефективний захист закріплений ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Крім того, посилання скаржника є суперечливими. Так, зазначаючи про своє право на зобов`язання відповідача виконати обов`язок в натурі, скаржник стверджує, що таке право виникло після закінчення дії договору (31.12.2017, п. 11.1 договору). При цьому, враховуючи відсутність замовлення покупця, у постачальника не виникло зобов`язання з поставки та, відповідно, у покупця і обов`язку з прийняття товару. А звернення з даним позовом після закінчення договору є фактично новим зобов`язанням (виникнення нового правочину між сторонами). А тому, посилання скаржника на можливість задоволення його вимоги шляхом зобов`язання виконати обов`язок в натурі відхиляється як необґрунтоване.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «АНТЕКС-К» про зобов`язання виконати в натурі умови договору.

Таким чином, на підставі ст. 2, 4, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АНТЕКС-К» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2019 у справі № 910/1144/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2019 у справі № 910/1144/19 - залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 25.09.2019

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

М.А. Дідиченко