ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року м. Черкаси справа № 925/360/19

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі судового засідання Нестеренко А.М., за участі представників сторін: позивача адвоката Починок О.І., відповідача Слинька М.Г. за довіреністю, третьої особи Конової В.С. за довіреністю, у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду в м. Черкаси, розглянувши справу за позовом приватного акціонерного товариства «Черкаське автотранспортне підприємство 17127» до Виконавчого комітету Черкаської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Департамента економіки та розвитку Черкаської міської ради про стягнення 622842 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - приватне акціонерне товариство «Черкаське автотранспортне підприємство 17127», звернувся в господарський суд Черкаської області з позовом до Виконавчого комітету Черкаської міської ради (далі відповідач, а разом - сторони) про стягнення різниці між собівартістю послуг по перевезенню, які надавалися позивачем, та тарифом на перевезення пасажирів міським громадським транспортом, що діяв у період з 01.04.2016 по 31.09.2016 року в м. Черкаси, у розмірі 622842 грн. та відшкодування судових витрат.

Позов мотивовано тим, що рішенням відповідача - Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 03.07.2014 № 637 «Про встановлення тарифу на проїзд у міському пасажирському транспорті м. Черкаси» був встановлений з 07.07.2014 року тариф на перевезення одного пасажира перевізниками не комунальної форми власності, з якими укладено угоду на перевезення пасажирів у звичайному режимі руху, у розмірі 3 грн. Рішенням відповідача від 06.01.2017 № 1 «Про встановлення тарифу на проїзд у міському пасажирському транспорті м. Черкаси» встановлено тариф на перевезення одного пасажира у звичайному режимі руху у розмірі 4 грн. На підставі договорів на перевезення пасажирів автомобільним транспортом № 74 від 27.04.2012 року, № 85 та № 86 від 15.08.2013 року, укладених сторонами, позивач здійснював перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування на маршрутах в м. Черкаси. У період 01.04.2016 по 31.09.2016 року, відповідно до звіту позивача № 31-а, за ІІ квартал 2016, кількість перевезених позивачем пасажирів склала 947400 осіб включаючи платні і безплатні перевезення, за ІІІ квартал 940000 пасажирів. Собівартість для позивача одного перевезеного пасажира у цьому періоді становила 3,33 грн. Відтак, втрати позивача склали у ІІ кварталі 2016 року (947400х0,33) 312642,00 грн., у ІІІ кварталі 2016 року (940000х0,33) 310200 грн., а разом за період 622842 грн. Обов`язок відповідача відшкодувати втрачені спірні кошти визначений законом, а саме нормами ст. 8 ч.ч. 1- 2, ст.ст. 9, 12 ч. 5 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (в редакції, чинній на 27.02.2015), ст.ст. 11, 29 ч. 2, 31 ч. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», ст. 15 ч. 1 Закону України «Про ціни і ціноутворення», ст. 28 п. «а» п.п. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та нормативними актами, прийнятими на їх виконання. Звернення позивача від 12.02.2015 № 48 і від 28.04.2015 № 181 про приведення діючого тарифу до економічно обгрунтованого відповідачем своєчасно не розглянуті, різниця між собівартістю послуг по перевезенню, які надавалися позивачем, та тарифом на перевезення пасажирів міським громадським транспортом, що діяв у період з 01.04.2016 по 31.09.2016 року в м. Черкаси, у розмірі 622842 грн. відповідачем позивачу добровільно не відшкодована.

Ухвалою суду від 08.04.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, по ній відкрито провадження у справі № 925/360/19 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 23.04.2019 року.

Ухвалою суду від 23.04.2019 року за клопотанням представника відповідача підготовче засідання відкладено на 24.05.2019 року.

Ухвалою суду від 24.05.2019 року (а.с. 87-98) за клопотаннями позивача (вх. № 15736 від 24.05.2019, а.с. 83-84) та відповідача (вх. № 14204 від 10.05.2019, а.с. 80) залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Департамент економіки та розвитку Черкаської міської ради, підготовче засідання відкладено на 11.06.2019 року.

Відповідач 10.05.2019 за вх. № 14203 (а.с. 70-72) подав відзив на позовну заяву, у якому заперечував проти позову з мотивів необґрунтованості і недоказаності позовних вимог, а саме прийняття рішення про встановлення тарифу на проїзд у міському пасажирському транспорті в м. Черкаси відповідачем приймалось з урахуванням звернень і інших перевізників та їх розрахунків у відповідності до вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», встановлені тарифи як діючий так і попередній є економічно обґрунтованими, на відміну від них подані позивачем розрахунки тарифу на перевезення пасажирів в автобусах загального користування в м. Черкаси у спірний період не відповідали цим вимогам.

Позивач 11.06.2019 року подав до суду відповідь на відзив (вх. № 17644, а.с. 92-96) і додаткові письмові пояснення від 02.09.2019 вх. № 26808, у яких спростовував доводи відповідача, наведені у відзиві на позов, наполягав на задоволенні позову з наведених у ньому підстав.

Ухвалою суду від 11.06.2019 року продовжено строк вирішення спору на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 27.06.2019 року.

Ухвалою суду від 27.06.2019 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 25.07.2019 року.

25.07.2019 року третя особа - Департамент економіки та розвитку Черкаської міської ради, подав письмові пояснення, із яких вбачається, що основним напрямком діяльності Департамента та його повноважень, зокрема, є аналіз економічного обґрунтування пропозицій виконавчих органів міської ради, підприємств комунальної та інших форм власності щодо встановлення тарифу на оплату побутових, житлово-комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності міста та інших форм власності. Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 27.02.2015 № 208 було доручено Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради здійснити всі заходи щодо проекту регуляторного акту «Про встановлення тарифу на проїзд у міському пасажирському транспорті м. Черкаси», проект рішення внести на затвердження виконавчому комітету Черкаської міської ради. При розробці проекту рішення Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради досліджувалась обґрунтованість тарифів в міському пасажирському транспорті в м. Черкаси на підставі власних даних та розрахунків, поданих усіма перевізниками (а їх на той час було 14), у тому числі і звернень позивача від 12.02.2015 № 48 і від 28.04.2015 № 181. За результатами цієї роботи виконавчим комітетом Черкаської міської ради було прийнято рішення від 06.01.2017 № 1 «Про встановлення тарифу на проїзд у міському пасажирському транспорті м. Черкаси», на звернення відповідача була надана письмова відповідь. Спірна вимога позивача про стягнення різниці між собівартістю послуг по перевезенню, що здійснювались позивачем, і тарифом на перевезення пасажирів міським громадським транспортом, що діяв в період з 01.04.2016 по 31.09.2016 в м. Черкаси, суперечить нормам законодавства, у сфері регулювання яких перебуває це питання, є недоведеною позивачем, тому задоволенню не підлягає.

В період з 25.07.2019 до 02.09.2019 року в судових засіданнях за клопотаннями сторін оголошувались перерви.

В засіданні суду 02.09.2019 року представник позивача позов з підстав і в розмірі, викладених у позовній заяві, підтримав і просив суд задовольнити його повністю, представники відповідача і третьої особи позов не визнали і просили суд відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві і письмових поясненнях.

Згідно із ст.ст. 233 ч. 6, 240 ч. 1 ГПК України, у судовому засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд у задоволенні позову відмовляє повністю з наступних підстав.

Позивач - приватне акціонерне товариство «Черкаське автотранспортне підприємство 17127», ідентифікаційний код юридичної особи 03115399 є правонаступником відкритого (публічного) акціонерного товариства «Черкаське автотранспортне підприємство 17127», назва підприємства змінена внаслідок зміни його організаційно-правової форми.

27.04.2012 року позивач - приватне акціонерне товариство «Черкаське автотранспортне підприємство 17127», як перевізник, і відповідач - Виконавчий комітет Черкаської міської ради, як замовник, уклали договір № 74 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом на маршруті № 13: «вул. Луначарського вул. Вербовецького» у м. Черкаси. 14.05.2012 року сторони цього договору підписали протокол розбіжностей до нього (далі - Договір № 74), в якому, зокрема, погодили, що термін дії договору, відповідно до п. 5.1.1. договору, встановлюється на 5 років і діє до 13.05.2017 (а.с. 31-33, 34-36).

Рішенням господарського суду Черкаської області від 24.12.2012 року у справі № 02/5026/1688/2012 повністю задоволено позов відкритого акціонерного товариства «Черкаське автотранспортне підприємство 17127» до Виконавчого комітету Черкаської міської ради, визнано договір на перевезення пасажирів автомобільним транспортом № 74 від 27.04.2012 року укладеним сторонами в редакції позивача з урахуванням умов, викладених позивачем у протоколі розбіжностей від 14.05.2012 року (а.с. 37-39).

15.08.2013 року сторонами на тих же умовах укладено договори на перевезення пасажирів автомобільним транспортом № 85 - на маршруті № 4 «вулиця Пацаєва Обласна лікарня» у м. Черкаси, і № 86 - на перевезення пасажирів автомобільним транспортом на маршруті № 5 «вулиця Луначарського ВАТ ЧЛФЗ «Аврора» у м. Черкаси. 10.09.2013 року підписані протоколи розбіжностей до договорів №№ 85 і 86, в яких сторони зокрема, погодили, що термін дії цих договорів, відповідно до п. 5.1.1. цих договорів, діє до 15.08.2018 (а.с. 20-22, 23, 24-26, 27).

Рішенням господарського суду Черкаської області від 25.12.2013 року у справі № 925/1706/13 повністю відмовлено у задоволенні позову Виконавчого комітету Черкаської міської ради до відкритого акціонерного товариства «Черкаське автотранспортне підприємство 17127» про визнання укладеними договорів на перевезення пасажирів автомобільним транспортом № 85 і № 86 від 15.08.2013 року без протоколів розбіжностей від 10.09.2013 року (а.с. 28-30).

Дія Договорів № 74, № 85 і № 86 у період з 01.04.2016 по 31.09.2016 не припинялася.

Відповідно до пунктів 1 Договорів № 74, № 85 і № 86, замовник надає перевізникові право перевезення пасажирів на визначеному маршруті, а перевізник зобов`язується надавати транспортні послуги населенню на умовах, передбачених цими договорами.

Пунктами 1.2 Договорів № 74, № 85 і № 86 встановлено, що замовник затверджує відповідно до чинного законодавства тарифи на перевезення пасажирів і багажу в автобусах.

Пунктом 2.1.10 Договору №74 і пунктамим 2.1.9 Договорів № 85 і № 86 сторони передбачили зобов`язання перевізника здійснювати збір плати за проїзд за тарифами, встановленими (затвердженими) замовником.

Договори № 74, № 85 і № 86 не передбачають обов`язку замовника відшкодовувати перевізникові різницю між собівартістю наданих перевізником послуг з перевезення пасажирів автобусами і встановленим відповідачем тарифом на такі послуги.

Рішенням відповідача - Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 03.07.2014 № 637 «Про встановлення тарифу на проїзд у міському пасажирському транспорті м. Черкаси» був встановлений з 07.07.2014 року тариф на перевезення одного пасажира перевізниками не комунальної форми власності, з якими укладено угоду на перевезення пасажирів у звичайному режимі руху, у розмірі 3 грн.

Відповідно до звітів позивача № 31-а, за ІІ квартал 2016, кількість перевезених позивачем пасажирів склала 947400 осіб включаючи платні і безплатні перевезення, за ІІІ квартал 940000 пасажирів (а.с. 40-41, 42-43).

За твердженням позивача у період з 01.04.2016 по 31.09.2016 він надавав послуги з перевезення пасажирів автобусами за маршрутами № 13, № 4 і № 5 саме за тарифом у розмірі 3 грн., встановленим рішенням відповідача від 03.07.2014 № 637.

12.02.2015 року за вих. № 48 позивач звернувся з листом до міського голови і виконавчого комітету Черкаської міської ради, в якому просив невідкладно розглянути питання збільшення тарифу на перевезення псажирів в автобусах загального користування, що здійснюють регулярні перевезення в місті Черкаси у зв`язку з різким зростанням цін на паливо, паливно мастильні матеріали, запасні частини, тарифів на електроенергію і газ. До листа додано матеріали розрахунків собівартості перевезень на 10 аркушах.

27.02.2015 року виконавчим комітетом Черкаської міської ради прийнято рішення № 208 «Про розгляд проекту регуляторного акту «Про встановлення тарифу на проїзд у міському пасажирському транспорті м. Черкаси», яким доручено керівнику Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради здійснити усі заходи щодо проекту вказаного регуляторного акту, передбачені законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», після виконання необхідних заходів проект рішення «Про встановлення тарифу на проїзд у міському пасажирському транспорті м. Черкаси» внести на затвердження виконавчого комітету Черкаської міської ради, це рішення оприлюднити в засобах масової інформації.

04.03.2015 року у газеті «Черкаський край» були опубліковані рішення відповідача від 27.02.2015 року № 208 «Про розгляд проекту регуляторного акту «Про встановлення тарифу на проїзд у міському пасажирському транспорті м. Черкаси», проект рішення відповідача «Про встановлення тарифу на проїзд у міському пасажирському транспорті м. Черкаси" щодо встановлення перевізникам не комунальної форми власності, з якими укладено угоду на перевезення пасажирів, тарифу на перевезення одного пасажира в розмірі 4 грн. та Аналіз регуляторного впливу до цього проекту рішення відповідача (а.с. 55).

04.03.2015 і 15.04.2015 року за вих. № 1870-01-19 третя особа - Департамент економіки та розвитку Черкаської міської ради, за результатами розгляду звернення позивача від 12.02.2015 року вих. № 48, повернула додані розрахунки на доопрацювання із зауваженнями про їх неповноту (а.с. 73, 74).

29.04.2015 року позивач повторно звернувся до міського голови і Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради із заявою від 28.04.2015 вих. № 181, в якій наголошував, що собівартість проїзду одного пасажира в його автобусах, які працюють на міських маршрутах загального користування, становить 6,60 грн., просив затвердити тарифи, які відповідають собівартості перевезень. До листа додано матеріали розрахунків собівартості перевезень пасажирів на 15 аркушах.

Листом від 27.05.2015 вих. № 5602-01-19 третя особа повідомила позивача, що надані позивачем із заявою від 28.04.2015 №181 матеріали розглядаються та будуть враховані під час розгляду та перевірки обґрунтованості тарифу на перевезення пасажирів і що про результати розгляду заявник буде повідомлений додатково (а.с. 75).

Рішенням відповідача від 06.01.2017 № 1 «Про встановлення тарифу на проїзд у міському пасажирському транспорті м. Черкаси» встановлено тариф на перевезення одного пасажира у звичайному режимі руху у розмірі 4 грн.

Предметом позову, що розглядається у даній справі, є вимога позивача до відповідача про стягнення різниці між собівартістю послуг по перевезенню, що здійснювались позивачем, і тарифом на перевезення пасажирів міським громадським транспортом, що діяв в період з 01.04.2016 по 31.09.2016 в м. Черкаси, у сумі 622842 грн.

Спірні правовідносини сторін, а відповідно, їх цивільні права та обов`язки, виникли із укладених сторонами договорів на перевезення пасажирів автомобільним транспортом від 27.04.2012 року № 74, від 15.08.2013 року № 85 і № 86, актів цивільного законодавства, за правовою природою віднесені до договірних зобов`язань послуг і перевезення, загальні положення про послуги і перевезення визначені главами 63-65 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), главою 32 Господарського кодексу України (далі - ГК України), загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, загальні положення про зобов`язання і договір розділами І і ІІ книги 5 ЦК України, главами 19, 20 ГК України.

Крім того, враховуючи, що спірні перевезення пасажирів здійснювались автомобільним транспортом на міських маршрутах загального користування, спірні правовідносини сторін перебувають також в сфері регулювання Законів України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», «Про автомобільний транспорт», «Про ціни і ціноутворення», «Про місцеве самоврядування в Україні» та нормативних актів, прийнятих на їх виконання», які з урахуванням предмету спору, є спеціальними нормативними актами.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 ч. 1, ч. 2 п.п. 5, 8 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, присудження до виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків, іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Статтями 13 і 14 ЦК України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов`язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 1 ст. 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт». Нормами цього Закону у відповідній редакції встановлено, що:

послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату; регулярні пасажирські перевезення - перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування за умовами, визначеними паспортом маршруту, затвердженим в установленому порядку органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування або уповноваженими органами Договірних Сторін у разі міжнародних перевезень (ст. 1);

цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень (ст. 3);

забезпечення організації пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування покладається на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту (ст. 7);

реалізація єдиної тарифної політики передбачає затверджену центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, методику розрахунку тарифів за видами перевезень (ст. 10 ч. 2);

соціально значущими послугами автомобільного транспорту є послуги з перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування за визначеними уповноваженими органами тарифами та на пільгових умовах відповідно до законодавства (ст. 11 ч. 2);

автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону (ст. 29 ч.ч. 1, 2);

відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються, у тому числі, розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати (ст. 31 ч. 1);

перевезення пасажирів автобусами в режимі регулярних пасажирських перевезень здійснюють автомобільні перевізники на автобусних маршрутах загального користування на договірних умовах із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування (ст. 35 ч. 3);

договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування міському, приміському та міжміському, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), укладається між органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування та автомобільним перевізником і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами (ст. 42 ч. 1).

Наказом Міністерства транспорту України від 27.11.2009 року № 1175 затверджена «Методика розрахунку тарифів на послуги пасажирського автомобільного транспорту», яка визначає механізм формування тарифів на послуги з перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, автобусних маршрутах спеціальних перевезень та автобусних маршрутах нерегулярних перевезень, а також тарифів на послуги з перевезення пасажирів у таксі та легковими автомобілями на замовлення і застосовується органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та автомобільними перевізниками незалежно від їх відомчої підпорядкованості, форми власності та організаційно-правової форми господарювання.

Відповідно до п. 1.2 вказаної Методики вона є обов`язковою для застосування під час встановлення регульованого тарифу органами виконавчої влади та місцевого самоврядування на послуги пасажирського автомобільного транспорту і носить рекомендаційний характер під час формування вільних тарифів на ці послуги.

Згідно з п.п. 2 п. «а» ч. 1 ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів міських рад належить встановлення тарифів на транспортні послуги.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 191 Господарського кодексу України, державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством, порядку.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про ціни та ціноутворення», державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу (реалізації). Зміна рівня державних регульованих цін здійснюється в порядку і строки, що визначаються органами, які відповідно до цього Закону здійснюють державне регулювання цін. Зміна рівня державних регульованих цін може здійснюватися у зв`язку із зміною умов виробництва і продажу (реалізації) продукції, що не залежать від господарської діяльності суб`єкта господарювання.

Статтею 15 Закону України «Про ціни та ціноутворення» визначено гарантії, що надаються суб`єктам господарювання під час державного регулювання цін. Частинами 1 і 2 цієї статті Закону встановлено, що Кабінет Міністрів України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які встановили державні регульовані ціни на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, зобов`язані відшкодувати суб`єктам господарювання різницю між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів. Установлення Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування державних регульованих цін на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, без визначення джерел для відшкодування різниці між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів не допускається і може бути оскаржено в судовому порядку.

З огляду на викладені вище обставини справи та наведені норми чинного законодавства господарський суд вбачає, що забезпечення організації пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування у м. Черкаси, встановлення державного регульованого тарифу на такі послуги і його зміна належить до повноважень відповідача, на здійснення яких останній своїм рішенням від 03.07.2014 № 637 «Про встановлення тарифу на проїзд у міському пасажирському транспорті м. Черкаси» установив перевізникам не комунальної форми власності, з якими укладено угоду на перевезення пасажирів, тариф на перевезення одного пасажира у розмірі 3 грн., зазначене рішення відповідача в судовому порядку позивачем не оскаржувалось.

Відносини позивача, як автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування в м. Черкаси № 4, № 5 та № 13, із відповідачем визначені Договорами № 74, № 85 і № 86, у яких умови щодо розміру компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок регулювання тарифів та механізм її виплати, всупереч вимогам ст. 31 Закону України «Про автомобільний транспорт», сторони не встановили.

Частина 2 ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» та ч. 1 ст. 15 Закону України «Про ціни і ціноутворення», на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, передбачають зобов`язання Кабінету Міністрів України, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування (у тому числі і відповідача), які встановили державні регульовані ціни на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, відшкодувати суб`єктам господарювання різницю між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів.

Тобто, відшкодуванню підлягає різниця між економічно обґрунтованим розміром регульованої ціни (тарифу) і її (його) фактично встановленим розміром.

Натомість, позивач всупереч вимогам ч. 2 ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» та ч. 1 ст. 15 Закону України «Про ціни і ціноутворення» у позові вимагає стягнення з відповідача на свою користь різниці не між економічно обґрунтованим розміром регульованого тарифу і його фактично встановленим відповідачем розміром, а між собівартістю наданих позивачем послуг і фактично встановленим відповідачем розміром тарифу на такі послуги.

При цьому, позивачем не враховано, що собівартість послуг перевезення, які він надавав у період з 01.04.2016 по 31.09.2016, може відрізнятися від собівартості таких самих послуг, які надавалися у цей період у м. Черкаси іншими перевізниками, при тому, що розмір тарифу на такі послуги встановлюється відповідачем для усіх перевізників єдиний.

Стаття 31 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачає врегулювання в договорі питань щодо врахування особливостей застосування конкретним перевізником встановленого державного регульованого тарифу, визначення розміру компенсації витрат такого перевізника і механізму її виплати внаслідок перевищення розміру економічно обґрунтованого тарифу над фактично встановленим, однак сторони не врегулювали це питання в договорі.

Заявлену до відшкодування суму (компенсації) позивач визначив за період з 01.04.2016 по 31.09.2016, отож і розрахунок економічно обґрунтованого розміру тарифу на перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування у м. Черкаси для позивача має визначатися за цей період. Проте свій розрахунок позивач зробив, виходячи із відповідних показників за лютий і квітень 2015 року та листопад 2016 року, тому такий розрахунок у спірних правовідносинах є необґрунтованим.

Таким чином, позивач не довів економічної необґрунтованості для нього у період з 01.04.2016 по 31.09.2016 встановленого рішенням відповідача від 03.07.2014 № 637 «Про встановлення тарифу на проїзд у міському пасажирському транспорті м. Черкаси» для перевізників не комунальної форми власності, з якими укладено угоду на перевезення пасажирів, тарифу на перевезення одного пасажира у розмірі 3 грн., що суд визнає підставою для відмови у задоволенні його позову.

Нормами Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що:

учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 43);

кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74);

належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77);

достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 78);

достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 79);

учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 80);

суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч.ч. 1, 2 ст. 86).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладені обставини справи та наведені норми законодавства суд надає перевагу запереченням на позов відповідача і третьої особи, а позов із зазначених у ньому підстав визнає необґрунтованим, недоказаним і в його задоволенні відмовляє повністю.

На підставі статті 129 ГПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати у виді сплаченого судового збору у сумі 9342,63 грн. покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236-240, 255, 256 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Черкаське автотранспортне підприємство 17127» до Виконавчого комітету Черкаської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради про стягнення 622842 грн. відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено і підписано 30.09.2019 року.

Суддя В.М. Грачов