ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2019 р. Справа№ 910/10074/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Ткаченка Б.О.

Майданевича А.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Дарницький вагоноремонтний завод"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.08.2019 року

у справі № 910/10074/19 (суддя: Пукшин Л.Г.)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Дарницький вагоноремонтний завод"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія"

про зобов`язання вчинити дії

без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Дарницький вагоноремонтний завод" (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія" (далі - відповідач) про зобов`язання вчинити дії.

Господарський суд міста Києва передав позовну заяву Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Дарницький вагоноремонтний завод" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажна транспортна компанія" про зобов`язання вчинити дії, за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду Одеської області своєю ухвалою від 02.08.2019 року.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Дарницький вагоноремонтний завод" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу у даній справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального права, зокрема, ст. 15 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, скаржник зазначив, що стороною позову є відокремлений підрозділ АТС «Укрзалізниці», а саме філія «Дарницький вагоноремонтний завод», яка не має статусу юридичної особи. Філія діє від імені Товариства та в його інтересах, здійснює делеговані Товариством функції відповідно до мети, завдань та предмету діяльності Товариства.

Так, за твердженням скаржника, спір між АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Дарницький вагоноремонтний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вантажна транспортна компанія» виник виключно з однієї основної діяльності філії, а саме послуг з організації перевезення вантажів піввагонами, що є предметом договору №07/16/11/01-Р від 11.07.2016 року.

Також, скаржник вказав, що послуги безпосередньо, які є предметом спірного договору надаються виключно в місці Києві.

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2019 року справу № 910/10074/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Дарницький вагоноремонтний завод" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.08.2019 у справі № 910/10074/19 своєю ухвалою від 22.08.2019 року.

19.09.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого доводи скаржника, що відповідно до договору місцем надання послуг (місцем виконання зобов`язань за договором) є м. Київ, не відповідає дійсності та спростовується самим договором. Так, відповідно до п. 1.4 договору №07/16/11/01-Р від 11.07.2016 року, передбачено місце виконання договору: «Послуги надаються на території України (крім станції АР Крим), країн СНД та Балтії, при цьому одна зі станцій (навантаження або вивантаження) повинна знаходитись в межах України.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарського суду міста Києва від 02.08.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Дарницький вагоноремонтний завод" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про зобов`язання вчинити дії, а саме зобов`язати відповідача укласти додаткову угоду до договору №07/16/11/01-Р від 11.07.2016 року у відповідній редакції.

При цьому, обґрунтування звернення саме до Господарського суду міста Києва позивач в позові не зазначав.

За змістом ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до ч. 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцем проживання фізичної особи, яка не є підприємцем, визнається зареєстроване у встановленому законом порядку місце її проживання або перебування (ст.27 Господарського процесуального кодексу України України).

Відповідно до ч.1 ст.29 Господарського процесуального кодексу України право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Згідно з ч.5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Правило територіальної підсудності, закріплене у ч.5 ст.29 Господарського процесуального кодексу України, є прикладом підсудності, яка застосовується для деяких позовів, особливий характер яких обумовлює доцільність надання позивачеві можливості пред`явити позов не лише в судах за місцем проживання відповідача, тобто у порядку застосування положень загальної територіальної підсудності, але і в інших судах.

Визначена ч.5 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України підсудність за місцем виконання договору не залежить від сторін договору і можливої зміни ними свого місця проживання, не надає жодній із сторін переваг порівняно з іншою.

Разом з тим, у спірних правовідносинах предметом даного позову, як відзначалось судом, є зобов`язання відповідача укласти додаткову угоду, та не стосується саме надання послуг.

Правила визначення місця виконання зобов`язання передбачено ст. 532 Цивільного кодексу України, відповідно до яких, місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.

Щодо твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що послуги безпосередньо, які є предметом спірного договору надаються виключно в місці Києві, колегія суддів погоджується з твердженням відповідача викладеним у відзиві на апеляційну скаргу, що дане твердження не відповідає дійсності та спростовується самим договором. Так, відповідно до п. 1.4 договору №07/16/11/01-Р від 11.07.2016 року, передбачено місце виконання договору: «Послуги надаються на території України (крім станції АР Крим), країн СНД та Балтії, при цьому одна зі станцій (навантаження або вивантаження) повинна знаходитись в межах України.

При цьому, посилання скаржника щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням філії, яка є позивачем (спір між АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Дарницький вагоноремонтний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вантажна транспортна компанія» виник виключно з однієї основної діяльності філії, а саме послуг з організації перевезення вантажів піввагонами, що є предметом договору №07/16/11/01-Р від 11.07.2016 року, судовою колегією не приймається до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає, позови у спорах, що виникають з діяльності філії або представництва юридичної особи, можуть пред`являтися також за їх місцезнаходженням.

Тобто, позивач на власний розсуд має можливість обрати або господарський суд за місцезнаходженням відповідача - юридичної особи, або господарський суд за місцезнаходженням філії цієї юридичної особи - відповідача. Так, як правильно зазначено відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, вказане положення може бути застосовано лише у випадку, коли позов подається до юридичної особи, що має філію, тобто коли відповідачем за позовом є юридична особа, що має філію та спір, щодо якого подається позов, випливає саме з діяльності цієї філії. Натомість, за даним позовом про зобов`язання укласти додаткову угоду до договору філія «ДВРЗ» АТ «Укрзалізниця» є позивачем по справі, тоді як відповідач - юридична особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Вантажна транспортна компанія», яка філій у м. Києві не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Як вбачається із позовної заяви та за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та згідно зі змісту позовної заяви, станом на 01.08.2019 року місцезнаходженням відповідача (ідентифікаційний код: 40362398) зазначено: 65009, Одеська обл., місто Одеса, вулиця Академічна, будинок 20Б, офіс 8 каб. № 2.

З огляду на викладе, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що даний позов не відноситься до територіальної юрисдикції Господарського суду міста Києва, а тому підлягає направленню до Господарського суду Одеської області.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваній ухвалі.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Дарницький вагоноремонтний завод" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.08.2018 року у справі №910/10074/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/10074/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич