ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2019 р. Справа№ 910/1076/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Пашкіної С.А.

при секретарі: Добрицька В.С.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явились;

від відповідача: не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Київенерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 року (повний текст рішення складено 21.05.2019)

у справі № 910/1076/19 (суддя Пукшин Л. Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Експлуатуюча організація "Голосієво"

до Акціонерного товариства "Київенерго"

про визнання угоди недійсною та стягнення 694 726,95 грн.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Експлуатуюча організація "Голосієво" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Київенерго" (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) про визнання угоди недійсною та про стягнення 694 726,95 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач в період з квітня 2015 року по квітень 2016 року проводив нарахування за теплопостачання позивачу, застосовуючи тариф встановлений постановою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго", яка була скасована з моменту її прийняття. Таким чином, за доводами позивача, ним було надмірно сплачено грошові кошти за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді №540155 від 15.06.2014, зокрема, за угодою №Р540155-01/17 від 25.01.2017 про реструктуризацію заборгованості за вказаним договором.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 року позов задоволено повністю.

Визнано Угоду №Р540155-01/17 від 25 січня 2017 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію до Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 15.06.2014 №540155 недійсною.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Київенерго" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Експлуатуюча організація "Голосієво" надмірно сплачені грошові кошти у розмірі 694 724 грн. 95 коп. та судовий збір у розмірі 12 341 грн. 90 коп.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив, що оскільки на момент укладення оскаржуваної Угоди №Р540155-01/17 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію від 25.01.2017 відповідач не повідомив позивача про існування постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 у справі № 826/15733/15, якою було визнано нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 року № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго", а тому вказане є підставою для визнання договору недійсним. Також, судом було здійснено перерахунок заборгованості та встановлено, що позивач здійснюючи в період з січня 2017 року по липень 2018 року проплати за спожиту теплову енергію згідно договору №540155 від 15.06.2014 та угоди №Р540155-01/17 від 25.01.2017 на загальну суму 850 800,00 грн., погасив існуючу заборгованість у розмірі 156 073,05 грн та здійснив надмірну переплату у розмірі 694 726,95 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Київенерго" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 року у справі №910/1076/19 та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що прийняття Київським апеляційним адміністративним судом рішення у справі № 826/15733/15 не є обставинами щодо яких було укладено угоду про реструктуризацію заборгованості, а прийняття даного рішення не може бути обставиною, яка свідомо замовчувалась, оскільки така обставина є загальновідомою. Апелянт зазначав, що позивач після прийнятого адміністративним судом рішення жодного разу не звертався до відповідача із заявою про перерахунок заборгованості, а навпаки в січні 2017 року, тобто більше ніж через пів року після прийняття відповідного рішення адміністративним судом, саме за ініціативою позивача було укладено відповідну угоду. Невірним є посилання суду першої інстанції на начебто не виконання відповідачем п. 2.2.3. договору, оскільки договір фактично припинив свою дію ще у травні 2016, що не заперечується сторонами, тобто відповідач не мав повідомляти позивача про зміну тарифів. Суд першої інстанції помилково застосував до спірних відносин статтю 1212 ЦК України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/1076/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча суддя; судді - Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2019 відкрито апеляційне провадження по справі № 910/1076/19 та призначено до розгляду на 24.07.2019.

У судовому засіданні 24.07.2019 було оголошено перерву до 31.07.2019.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2019 року №09.1-08/2393/19 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку з перебуванням судді Руденко М.А. у відпустці.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2019 року для розгляду справи №910/1076/19 сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю., Пашкіна С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.07.2019 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Київенерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 у справі №910/1076/19 та призначено до розгляду на 18.09.2019.

Позиції учасників справи

19.07.2019 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти вимог та доводів апеляційної скарги та просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Явка представників сторін

Представники сторін у судове засідання 18.09.2019 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи сторони були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов`язковою судом апеляційної інстанції, в матеріалах справи міститься відзив на апеляційну скаргу, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Північний апеляційний господарський суд дійшов до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 18.09.2019.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

15 червня 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (правонаступником, якого є Акціонерне товариство "Київенерго", постачальник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експлуатуюча організація "Голосієво" (споживач, позивач) був укладений договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 540155 (далі - договір), предметом якого є виробництво та постачання Споживачу теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання для житлового будинку по вул. Голосіївська 13 А.

Відповідно до умов договору постачальник зобов`язався, зокрема, безперебійно постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року в кількості та в обсягах згідно з додатком №1 до цього договору; сповіщати споживача про зміну тарифів на теплову енергію та мережеву воду (п.2.2. договору).

Пунктом 2.1. договору передбачено, що при виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що необумовлені цим договором, сторони зобов`язуються керуватися тарифами, затвердженими органам виконавчої влади, що здійснює державне регулювання у сфері теплопостачання (Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг). Положенням про Держенергонагляд, Правилами користування тепловою енергією, Правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, нормативними актами з питань користування, обліку та взаєморозрахунків за енергоносії, чинним законодавством України.

Пунктом 1 додатку №2 до договору визначено, що розрахунки з споживачем за теплову енергію проводяться згідно з тарифами, затвердженими органам виконавчої влади, що здійснює державне регулювання у сфері теплопостачання - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Згідно з п. 2 додатку № 2 до договору у разі встановлення у споживача будинкових комерційних приладів обліку теплової енергії - кількість спожитої ним теплової енергії в розрахунковому періоді визначається відповідно до показників цих приладів.

Відповідно до актів приймання-передавання товарної продукції та облікових карток, які надані відповідачем у період з квітня 2015 по квітень 2016 року, позивачем було спожито теплову енергію у кількості - 5129,14 Гкал., а саме: за квітень 2015р. - 267,7 Гкал; за травень 2015 р. - 31,53 Гкал; за червень 2015р.- 58,89 Гкал; за липень 2015 p.- 125,57 Гкал; за серпень 2015 р. - 113,06 Гкал; за вересень 2015р. - 135,61 Гкал; за жовтень 2015р - 304,8 Гкал; за листопад 2015 р - 670,07 Гкал; за грудень 2015р - 768,69 Гкал; за січень 2016 р. - 1070,21 Гкал; за лютий 2016р. - 800,48 Гкал; за березень 2016р. - 683,94 Гкал; за квітень 2016р.- 98,59 Гкал.

Нарахування вартості теплової енергії у вказаний період було здійснено за тарифами, встановленими постановою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго", а саме у розмірі 531,10 грн, за 1 Гкал без ПДВ або 637,32 грн з ПДВ, що підтверджується обліковими картками та актами приймання передавання товарної продукції.

Таким чином, за спожиту теплову енергію у кількості 5129.14 Гкал (квітень 2015-квітень 2016) відповідачем було проведено нарахування у розмірі 3 268 903,51 грн в тому числі ПДВ.

Відповідно до Акту звіряння розрахунків за теплову енергію від 31 грудня 2016 року за позивачем існувала заборгованість за спожиту теплову енергію по договору №540155 від 15.06.2014 року у розмірі 1 608 235,16 грн.

25 січня 2017 року на вищевказану суму заборгованості між позивачем та відповідачем була укладена Угода № Р540155-01/17 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію до договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №540155 від 15.06.2014.

За умовами п. 2 Угоди про реструктуризацію споживач зобов`язався сплатити заборгованість у розмірі 1 608 235,16 грн протягом січня 2017- грудня 2019 років щомісячними платежами згідно з додатком 1 до цієї угоди до 25 числа кожного місяця за тарифною групою згідно з вищевказаним договором.

Відповідно до п. 9 Угоди про реструктуризацію ця угода є невід`ємною частиною договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №540155 від 15.06.2014.

На виконання умов Угоди про реструктуризацію та графіку погашення заборгованості позивач сплатив відповідачу 850 800,00 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 у справі №826/15733/15 визнано нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 року №613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго".

Позивач, вважаючи, що вартість спожитої теплової енергії за період з квітня 2015 по квітень 2016 повинна становити 1 816 741,39 грн із тарифу 295,17 грн/Гкал (354,20 грн з ПДВ), що був затверджений постановою НКРЕКП №465 від 23.04.2014, яка набрала чинності з 01.07.2014, звернувся 26.10.2018 до відповідача з претензією (вих. № 91 від 24.10.2018) про повернення надмірно сплачених коштів у розмірі 694 726,95 грн. та припинення Угоди № Р540155-01/17 від 25.01.2017 про реструктуризацію боргу.

Проте, відповідач відповіді на вищевказану претензію не надав, надмірно перераховані грошові кошти не повернув, що стало наслідком звернення позивача з позовом до суду про стягнення надмірно сплачених коштів у розмірі 694 726,95 грн. та визнання недійсним угоди №Р540155-01/17 від 25.01.2017 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію до Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді від 15.06.2014 №540155.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Згідно з статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як роз`яснено в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що він не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9, вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним правочину, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у зв`язку із невиконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Експлуатуюча організація "Голосієво" взятих на себе зобов`язань за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді від 15.06.2014 №540155, а саме, в частині оплати використаної теплової енергії та наявністю заборгованості за вказаним договором у розмірі 1 608 235,16 грн, між позивачем та відповідачем було укладено Угоду № Р540155-01/17 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію від 25.01.2017.

Зі змісту вказаної угоди вбачається, що позивач визнав та підтвердив факт наявності станом на 01.01.2017 заборгованості за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді від 15.06.2014 №540155 у розмірі 1 608 235,16 грн. та зобов`язався сплатити її протягом січня 2017 - грудня 2019 років щомісячними платежами згідно з додатком 1 до цієї угоди до 25 числа кожного місяця.

Правовідносини в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Законом України "Про теплопостачання", "Правилами користування тепловою енергією", затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. № 1198 (далі - Правила) та іншими нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 275 Господарського кодексу України визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

За договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. (ст. 714 Цивільного кодексу України).

З доданих до матеріалів справи платіжних доручень вбачається, що на виконання умов Угоди про реструктуризацію та графіку погашення заборгованості позивачем було сплачено відповідачу 850 800,00 грн.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, до суми заборгованості за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді №540155 від 15.06.2014, а в подальшому за Угодою про реструктуризацію боргу, була включена заборгованість, нарахування якої було проведено згідно Постанови НКРЕКП № 613 від 03.03.2015.

У відповідності до норм частини 6 та частини 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Згідно зі статтею 20 Закону України "Про теплопостачання" тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб`єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Так, постановою від 03 березня 2015 року № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго" відповідно до Закону України "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг", Указу Президента України від 10 вересня 2014 року № 715 "Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" та постанови Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги" Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) постановила:

"1. Установити ПАТ "Київенерго" тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення на рівні:

- тариф на теплову енергію - 531,10 грн./Гкал (без ПДВ) за такими складовими: тариф на виробництво теплової енергії - 482,21 грн./Гкал (без ПДВ); тариф на транспортування теплової енергії - 46,77 грн./Гкал (без ПДВ); тариф на постачання теплової енергії - 2,12 грн./Гкал (без ПДВ);

2. Установити ПАТ "Київенерго" структуру тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення згідно з додатками 1, 2, 3, 4.

3. Визнати такою, що втратила чинність, постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, від 23 квітня 2014 № 465 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго".

Втім, як було встановлено вище, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 у справі № 826/15733/15 визнано нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 року № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго".

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду (рішення ЄСПЛ у справах "Брумареску проти Румунії", заява № 28342/95, п. 61-62; "Рябих проти Росії", заява № 52854/99, п. 51-52; "Пономарьов проти України", заява № 3236/03, п. 40; "Устименко проти України", заява № 32053/13, п. 46).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про відсутність правових підстав для визначення вартості спожитої позивачем теплової енергії за період з квітня 2015 по квітень 2016 з урахуванням тарифу, встановленого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 №613, яку постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 у справі № 826/15733/15 визнано нечинною з моменту її прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.03.2018 у справі № 910/7749/17, від 23.08.2018 у справі № 910/16692/17, від 12.10.2018 у справі № 910/30728/15.

Оскільки постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 № 613 визнана нечинною з дати її прийняття, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що протягом періоду з квітня 2015 року по квітень 2016 року до спірних правовідносин сторін слід застосовувати тариф, встановлений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 23.04.2014 № 465, згідно з якою тариф для відповідача на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії становить 295,17 грн/Гкал (без ПДВ), тобто 354,204 грн з ПДВ.

Судом першої інстанції, здійснивши перерахунок спожитої позивачем теплової енергії на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 23.04.2014 № 465 за період квітень 2015 - квітень 2016, дійшов до вірного висновку, що вартість спожитої теплової енергії за вказаний період складає 1 816 741,39 грн.

Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з частиною 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Для визнання недійсним правочину як укладеного під впливом обману необхідно, щоб сторона була введена в оману саме щодо обставин, які мають істотне значення. До таких обставин віднесено відомості щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Тобто особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману та наявність умислу в діях її контрагента, а й та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Враховуючи те, що на час підписання між сторонами акту звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.12.2016 та безпосередньо під час укладання Угоди №Р540155-01/17 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію від 25.01.2017 відповідач не повідомив позивача про існування постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 у справі № 826/15733/15, якою було визнано нечинною з моменту прийняття постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 року № 613 "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго", не звертався до позивача про погодження між ними в письмовому вигляді (зміна умов договору) змінення тарифів чи перерахування існуючої заборгованості, яка обраховувалась за тарифами нечинної постанови, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку, що замовчування відповідачем обставин, що мали істотне значення при укладені вищевказаної Угоди, яка була підписана через пів року після винесення постанови № 826/15733/15 від 06.07.2016, є підставою для визнання Угоди №Р540155-01/17 від 25.01.2017 недійсною.

При цьому, посилання апелянта на те, що прийняття Київським апеляційним адміністративним судом постанови 06.07.2016 у справі №826/125733/15 є загальновідомим фактом та позивач мав бути обізнаний у її існуванні під час укладення угоди, колегією суддів відхиляється, оскільки відповідно до п. 2.2.3. договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №540155 від 15.06.2014 обов`язок щодо повідомлення позивача про зміну тарифів на теплову енергію покладено саме на відповідача. Жодних доказів належного виконання відповідачем зобов`язання за вищевказаним пунктом договору, матеріали справи не містять.

Твердження апелянта про те, що вказаний договір припинений у травні 2016 року колегією суддів не береться до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів припинення договору №540155 від 15.06.2014.

Більш того, на підставі договору №540155 від 15.06.2014 було укладено спірну Угоду про реструктуризацію заборгованості, а тому твердження про припинення договору на постачання теплової енергії у гарячій воді є безпідставними.

Як вже було встановлено, вартість спожитої теплової енергії за період з квітня 2015 по квітень 2016 повинна складати 1 816 741,39 грн із тарифу 295,17 грн/Гкал (354,20 грн з ПДВ), що був затверджений постановою НКРЕКП №465 від 23.04.2014.

Враховуючи підписаний між сторонами акт звіряння розрахунків за теплову енергію від 31.12.2016, яким було підтверджено заборгованість позивача за договором №540155 від 15.06.2014 у розмірі 1 608 235,16 грн, станом на момент підписання між сторонами Угоди №Р540155-01/17 про реструктуризацію заборгованості за спожиту теплову енергію від 25.01.2017 за позивачем рахувалась заборгованість за договором на суму 156 073,05 грн.

Таким чином, позивач здійснюючи в період з січня 2017 року по липень 2018 року проплати за спожиту теплову енергію згідно договору №540155 від 15.06.2014 та угоди №Р540155-01/17 від 25.01.2017 на загальну суму 850 800,00 грн, погасив існуючу заборгованість у розмірі 156 073,05 грн та здійснив надмірну переплату у розмірі 694 726,95 грн.

Відповідно до частини 6 та частини 7 статті 276 ГК України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

А тому, вказана переплата у сумі 694 726,95 грн. підлягає поверненню позивачу у зв`язку з різницею вартості теплової енергії сплаченої, позивачем відповідачу на підставі нечинної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 № 613 із вартістю теплової енергії, що підлягала сплаті на підставі тарифів, встановлених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 23.04.2014 № 465.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегією суддів при вирішенні даного спору враховані правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19.03.2018 у справі № 910/7749/17, від 07.08.2019 у справі № 910/3936/18, якими встановлено можливість стягнення з відповідача різниці вартості теплової енергії сплаченої позивачем відповідачу на підставі нечинної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 № 613 із вартістю теплової енергії, що підлягала сплаті на підставі тарифів, встановлених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 23.04.2014 № 465.

Підстав для відступу від даної позиції Верховного Суду колегія суддів не вбачає.

А тому, доводи апелянта щодо неправомірного застосування судом першої інстанції статті 1212 ЦК України не спростовують правомірного висновку про можливість стягнення з відповідача надлишково перерахованих коштів.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з правомірним задоволенням судом першої інстанції позовних вимог про визнання Угоди №Р540155-01/17 від 25.01.2017 недійсною та стягнення з відповідача 694 726,95 грн.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 у справі № 910/1076/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Київенерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 року у справі № 910/1076/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2019 року у справі № 910/1076/19 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/1076/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 23.09.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

С.А. Пашкіна