ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

16 вересня 2019 року м.Тернопіль Справа №921/566/19
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

розглянувши матеріали заяви без номеру від 30.08.2019 (вх.№203 від 06.09.2019) Товариства з обмеженою відповідальністю «Арсенал-Центр», м.Київ

про видачу судового наказу

про стягнення 9060грн внесеної передоплати, 405,45грн інфляційних нарахувань, 174грн 3% річних, 2047,81грн пені та 906грн штрафу,

з боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОВ Верітас», м.Тернопіль,

ВСТАНОВИВ:

Заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Арсенал-Центр», м.Київ, звернувся 02.09.2019 (згідно відтиску календарного штемпеля 67-го відділення поштового зв`язку м.Києва на поштовому конверті відправлення №470) до Господарського суду Тернопільської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОВ Верітас», м.Тернопіль, 9060грн попередньої оплати за товар, 405,45грн інфляційних нарахувань, 174грн 3% річних, 2047,81грн пені та 906грн штрафу (10% від вартості непоставленого товару).

Заяву обґрунтовано тим, що заявником на підставі платіжного доручення №008149 від 18.12.2018 перераховано Товариству з обмеженою відповідальністю «ТОВ Верітас» в якості попередньої оплати кошти в сумі 9060грн на виконання умов договору поставки №Т0157 від 17.12.2018 (п.5.2 договору). Втім, товар в обумовлений договором поставки поставлений не був, а кошти не були повернуті. Заявником також нараховано інфляційні втрати, 3% річних, пеню та штраф за порушення умов договору щодо строків передачі товару.

Розглянувши подану заяву та додані до неї документи, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу, з огляду на наступне.

Підстави та порядок видачі судового наказу врегульовано положеннями Розділу ІІ Господарського процесуального кодексу України.

Згідно ст.147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи-підприємці.

Як вбачається із змісту поданої заяви, 17.12.2018 між ТОВ «Арсенал-Центр» як Покупцем та ТОВ «ТОВ Верітас» як Продавцем укладено договір поставки №Т0157, за умовами якого Постачальник зобов`язався поставити і передати у власність Покупцю, а Покупець - прийняти й оплатити, товар у повному обсязі на умовах та в порядку, визначених цим договором.

Відповідно до Специфікації №1, яка є додатком №1 до договору, Постачальник зобов`язався поставити і передати у власність Покупця брус сосни 150x40x5000 у кількості 3 метри кубічних, загальною вартістю 9060грн.

Відповідно до п.5.2 договору розрахунки за товар здійснюються на умовах попередньої оплати у розмірі 50% та повної оплати після отримання продукції згідно рахунків-фактур та специфікацій, які є невід`ємною частиною цього договору.

На виконання взятих на себе договірних обов`язків ТОВ «Арсенал-Центр» сплачено Продавцю 9060грн згідно платіжного доручення №008149 від 18.12.2018.

Зі своєї сторони ТОВ «ТОВ Верітас» як Продавець за договором №Т0157 від 17.12.2018 не виконало своїх зобов`язань та не поставило товар у визначений договором строк, а надіслану 08.02.2019 вимогу №05/02-Вер від 05.02.2019 щодо поставки товару та/або повернення внесеної суми передоплати у розмірі 9060грн боржником не отримано, оскільки відділенням поштового зв`язку повернуто адресату у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Наведені обставини послугували підставою для звернення до суду із заявою про видачу судового наказу.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Умови укладеного між сторонами договору поставки не встановлюють обов`язку щодо повернення попередньої оплати.

Суд зазначає, що стягнення з боржника суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

Суд звертає увагу, що за своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов`язання за договором.

Більше того, умовами договору від 17.12.2018 не передбачено строки поставки товару після внесення попередньої оплати, а така поставка здійснюється на підставі попереднього замовлення Покупця (п.п.4.1-4.3 договору).

В свою чергу, згідно з приписами ч.2 ст.12 ГПК України, наказне провадження може бути призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Положеннями ст.148 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, та в разі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктами 4, 5 ч.2 ст.150 ГПК України передбачено, що у заяві повинно бути зазначено вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

За таких обставин суд вважає, що у видачі судового наказу про стягнення суми попередньої оплати в розмірі 9060грн слід відмовити.

Щодо вимог про стягнення пені, штрафу, інфляційних втрат та річних, то суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, згідно норм ст.230 ГК України вимоги про стягнення пені та штрафу є вимогами про стягнення штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, а також видом забезпечення виконання зобов`язання та відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Відтак, пеня та штраф не є заборгованістю за договором, а є штрафними санкціями. Вимоги про сплату пені та штрафу у зв`язку з порушенням грошових зобов`язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю природою не є основним зобов`язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов`язань, тому такі вимоги повинні розглядатися у позовному провадженні з дослідженням та перевіркою судом нарахованих сум, підстав та періодів таких нарахувань.

Згідно з п.3 ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3 - 6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Оскільки в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги про стягнення сплаченого авансу за непоставлений товар, вимоги про стягнення пені та штрафу, що не є вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, а також вимоги про стягнення річних та інфляційних, які не є основним зобов`язанням за договором, відтак заявлені ТОВ «Арсенал-Центр» вимоги не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, тому у видачі наказу слід відмовити.

Керуючись ст.ст.4, 147-154, 232-235, 255 Господарського процесуального кодексу України, суддя -

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Арсенал-Центр», м.Київ у видачі судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОВ Верітас», м.Тернопіль, 9060грн попередньої оплати, 405,45грн інфляційних нарахувань, 174грн 3% річних, 2047,81грн пені та 906грн штрафу.

Ухвала підписана 17.09.2019, набирає законної сили відповідно до приписів ст.235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена протягом 10 днів від дати її підписання до Західного апеляційного господарського суду (п.1 ч.1 ст.255, ч.1 ст.256, ст.257, пп.17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України).

Суддя Н.О. Андрусик