ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2019 р. Справа№ 911/9/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

за участю секретаря судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу 35-22/2-57 від 16.04.2019 (вх. №09.1-04.2/3199/19 від 24.04.2019) Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2019

у справі №911/9/19 (суддя Христенко О.О.)

за позовом Антимонопольного комітету України

до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

про стягнення 12 780 354,00 грн

за участю представників сторін:

від позивача: Прохоров Є.І., довіреність №300-02/8 від 21.01.2019

від відповідача: Горобець О.В., ордер КВ №806214 від 06.09.2019

в с т а н о в и в:

Антимонопольний комітет України звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про стягнення 12 780 354,00 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем строків сплати штрафу, накладеного рішенням позивача від 24.01.2017 №13-р, у зв`язку з чим позивачем нараховано пеню на підставі ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.03.2019 позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» пеню у розмірі 12 780 354,00 грн, із зарахуванням зазначеної суми в дохід загального фонду Державного бюджету України на рахунок УК у Солом`янському районі міста Києва. Стягнуто з Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на користь Антимонопольного комітету України 191 705,31 грн судового збору.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, встановивши факт несплати відповідачем накладеного на нього штрафу згідно з рішенням позивача, посилаючись на приписи ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції», дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, відповідач - Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», 17.04.2019 подав апеляційну скаргу №35-22/2-57 від 16.04.2019, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2019 у справі №911/9/19 скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи. Апелянт вважає, що позивачем неправомірно нарахована пеня за період часу, в який відповідачем здійснювалося оскарження рішення Антимонопольного комітету України про накладення штрафу в судовому порядку. Відповідач також стверджує, що до остаточного розгляду господарськими судами справи про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України має зупинятися також перебіг строку, встановленого для добровільного виконання рішення позивача. Також, апелянт зазначає, що несвоєчасна оплата штрафу виникла через ненадання позивачем відповідних банківських рахунків для його сплати.

Крім того, скаржник вказує на те, що місцевий господарський суд неправильно застосував норми матеріального права щодо застосування строків позовної давності, оскільки не задовольнив клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача зі стягнення пені за прострочення сплати штрафу, накладеного рішенням позивача від 24.01.2017. Відповідач вважає, що строк виконання зобов`язання щодо сплати штрафу у розмірі 12 780 354,00 грн сплинув 21.04.2017, а отже строк позовної давності до вимог про стягнення штрафу та пені за несвоєчасну сплату штрафу, сплинув 21.04.2018.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою №35-22/2-57 від 16.04.2019 (вх. №09.1-04.2/3199/19 від 24/04.2019) Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2019 у справі №911/9/19. Встановлено учасникам справи процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також заяв, клопотань, пояснень.

13.05.2019 від Антимонопольного комітету України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач вважає апеляційну скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Позивач зазначає про правильність здійснених ним нарахувань пені за прострочення сплати штрафу згідно з рішенням №13-р від 24.01.2017 та стверджує, що нарахування пені зупиняється тільки на час фактичного розгляду чи перегляду господарським судом справи про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України, і в цей період не включається час знаходження матеріалів справи в суді, коли вказані розгляд чи перегляд не здійснюються.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2019 справу №911/9/19 призначено до розгляду на 01.07.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2019 по справі №911/9/19 оголошено перерву до 09.09.2019 на підставі ст. 216 ГПК України.

Представник відповідача у судовому засіданні 09.09.2019 вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив суд рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2019 у справі №911/9/19 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача у судовому засіданні 09.09.2019 надав суду свої пояснення по справі, та просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Антимонопольного комітету України №13-р від 24.01.2017 у справі № 136-26.13/27-14 визнано, що Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» вчинило порушення, передбачене п. 2 ст. 50, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку спеціалізованих послуг аеропорту «Бориспіль» шляхом вчинення дій, що могли призвести до обмеження конкуренції на ринках наземного обслуговування на території державного підприємства міжнародний аеропорт «Бориспіль», які полягали в необґрунтованій відмові в погоджені заявок на отримання сертифіката відповідності на здійснення аеропортової діяльності та зволіканні під час погодженні внутрішньої документації товариству з обмеженою відповідальністю «Інтеравіа», необхідної для отримання сертифіката відповідності на здійснення аеропортової діяльності (п. 2 рішення № 13-р від 24.01.2017); визнано, що Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» вчинило порушення, передбачене п. 2 ст. 50, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку спеціалізованих послуг аеропорту «Бориспіль» шляхом вчинення дій, які полягають у встановлені плати за користування інфраструктурою аеропорту на необґрунтованому рівні та призвели до ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку (п. 4 рішення № 13-р від 24.01.2017).

За порушення, зазначене в п. 2 резолютивної частини рішення, накладено на відповідача штраф у розмірі 6 162 043,00 грн; за порушення, зазначене в п. 4 резолютивної частини рішення, накладено на відповідача штраф у розмірі 6 618 311,00 грн.

Місцевим господарським судом встановлено, що рішення Антимонопольного комітету України №13-р від 24.01.2017 було отримано відповідачем 21.02.2017 разом із супровідним листом №130-29/08-1788 від 17.02.2017, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 35).

Як зазначено у рішенні №13-р від 24.01.2017, штраф підлягає сплаті у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу.

Відповідно до ч. 8 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» протягом п`яти днів з дня сплати штрафу суб`єкт господарювання зобов`язаний надіслати відповідно до Антимонопольного комітету України або його територіального відділення документи, що підтверджують сплату штрафу.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимоги уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення в межах їх компетенції є обов`язковими для виконання у визначені ними строки, якщо інше не передбачено законом.

Місцевим господарським судом встановлено, що відповідачем було сплачено штраф у розмірі 12 780 354,00 грн 30.07.2018, про що свідчить платіжне доручення №1348 від 30.07.2018 (а.с. 76).

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2107 було прийнято до розгляду позовну заяву Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про визнання недійсним та скасування рішення Антимонопольного комітету України №13-р від 24.01.2017 та відкрито провадження у справі №910/4489/17. Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.07.2017 у справі №910/4489/17 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.07.2017 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2017 у справі №910/4489/17. 15.01.2018 постановою Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2017 у справі №910/4489/17 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 26.03.2018 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 у справі №910/4489/17.

Постановою Верховного Суду від 30.05.2018 касаційну скаргу Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» задоволено частково. Рішення господарського суду міста Києва від 04.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 у справі №910/4489/17 змінено; задоволено частково позовні вимоги Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»; рішення Антимонопольного комітету України від 24.01.2017 № 13-р визнано недійсним в частині п. 7 резолютивної частини рішення; у решті позову відмовлено.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» рішення та розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень є обов`язковими до виконання. Особа, на яку накладено штраф за рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу.

Згідно з ч. 7 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у разі несплати штрафу у строки, передбачені рішенням, органи Антимонопольного комітету України стягують штраф та пеню в судовому порядку.

У позовній заяві позивачем зазначено, що ним за прострочення сплати відповідачем штрафу в розмірі 12 780 354,00 грн нарахована пеня за періоди: з 05.07.2017 по 30.07.2017, з 16.01.2018 по 25.03.2018 та з 31.05.2018 по 29.07.2018 (кількість днів прострочення - 155 днів), у розмірі 29 714 323,05 грн. Однак, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 56 вказаного закону розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 12 780 354,00 грн.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник стверджує, що позивачем неправомірно нарахована пеня за період часу, в який відповідачем здійснювалося оскарження рішення Антимонопольного комітету України про накладення штрафу. Однак, апеляційний господарський суд не приймає вказані твердження апелянта, оскільки, як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судовою колегією, пеня, заявлена до стягнення позивачем, нарахована у той проміжок часу, коли розгляд справи № 910/4489/17 фактично не здійснювався.

Відповідно до ч. 5 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» за кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу. Розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України. Нарахування пені припиняється з дня прийняття господарським судом рішення про стягнення відповідного штрафу. Нарахування пені зупиняється на час розгляду чи перегляду господарським судом: справи про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України про накладення штрафу; відповідного рішення (постанови) господарського суду. Нарахування пені зупиняється на час розгляду органом Антимонопольного комітету України заяви особи, на яку накладено штраф, про перевірку чи перегляд рішення у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що тривалість такого зупинення визначається виключно періодом часу, протягом якого фактично здійснювався зазначений розгляд чи перегляд (наприклад, у суді першої інстанції - від дня порушення провадження у справі до дня прийняття рішення в ній; у судах апеляційної та касаційної інстанцій - від дня прийняття апеляційної чи касаційної скарги до дня прийняття постанови), і в цей період не включається час знаходження матеріалів справи у суді, коли згадані розгляд чи перегляд не здійснювалися. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №910/11550/18, від 11.06.2019 у справі №914/3050/14 та від 11.06.2019 у справі №910/9272/18.

За твердженнями апелянта, до остаточного розгляду господарськими судами справи про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України про накладення штрафу крім нарахування пені має зупинятися також перебіг строку, встановленого для добровільного виконання рішення позивача. На думку відповідача, позивачем не враховано 30 календарних днів, які збільшили строк для сплати штрафу у зв`язку із оскарженням відповідачем рішення №13-р від 24.01.2017 в судовому порядку. Колегія суддів критично ставиться до зазначених тверджень скаржника, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено. Порушення господарським судом провадження у справі про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України, прийнятого: згідно з частиною першою статті 48 цього Закону, частиною першою статті 30 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції»; за результатами перевірки відповідно до частини п`ятої статті 57 цього Закону; за результатами перегляду відповідно до частини третьої статті 58 цього Закону, а також перегляд за заявою сторони відповідного рішення (постанови) господарського суду зупиняє виконання зазначеного рішення органу Антимонопольного комітету України на час розгляду цієї справи чи перегляду відповідного рішення (постанови) господарського суду, якщо органом Антимонопольного комітету України відповідно до частини третьої статті 48 цього Закону чи господарським судом не визначено інше.

Судова колегія Північного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити, що з системного аналізу ч.ч. 1, 4 ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» вбачається, що оскарження рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду має відбуватися у двомісячний строк з дня одержання такого рішення, який (строк) не може бути відновлено, тоді як порушення господарським судом провадження у справі про визнання недійсним такого рішення, а також перегляд за заявою сторони відповідного рішення (постанови) господарського суду зупиняє лише примусове виконання зазначеного рішення органу Антимонопольного комітету України на час розгляду цієї справи чи перегляду відповідного рішення (постанови) господарського суду. Зазначений двомісячний строк є присічним, його перебіг не переривається і не зупиняється.

Положеннями статті 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» не передбачено переривання чи зупинення двомісячного строку, відведеного для добровільної сплати штрафу, накладеного рішенням Антимонопольного комітету України, а передбачено лише переривання строку для нарахування пені у зв`язку з оскарженням такого рішення до суду; у свою чергу, положеннями статті 60 Закону передбачено лише зупинення примусового виконання Рішення Антимонопольного комітету України у разі його оскарження в двомісячний строк з дня одержання такого рішення, цей строк є присічним і відновленню не підлягає, Закон України «Про захист економічної конкуренції» не містить положень щодо переривання або зупинення його перебігу. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 27.11.2018 у справі №910/4081/18.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неправильності визначення позивачем періоду для нарахування пені за несвоєчасну сплату штрафу, а також щодо неправильності застосування місцевим судом положень Закону України «Про захист економічної конкуренції» судовою колегією відхиляються.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що несвоєчасна оплата штрафу виникла через ненадання позивачем відповідних банківських реквізитів для його сплати. Так, апелянт посилається на те, що він листом від 07.06.2018 звернувся до Бориспільського управління казначейської служби України в Київській області та Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України з проханням надати реквізити рахунків для зарахування коштів від санкцій (штрафи, пеня тощо). При цьому банківські реквізити, отримані у листах-відповідях Бориспільського управління казначейської служби України в Київській області та Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України, містили різну інформацію. В подальшому, 03.07.2018, від позивача на адресу відповідача надійшла претензія з вимогою сплатити штраф, в якій також містилися банківські реквізити. 30.07.2018 відповідачем було сплачено штраф на вказаний у претензій рахунок.

Матеріалами справи підтверджується, що листом №130-29/08-1788 від 17.02.2017 Антимонопольний комітет України повідомив відповідача про те, що відповідно до ст. 29 Бюджетного кодексу України кошти від санкцій (штрафи, пеня тощо) належать до доходів загального фонду Державного бюджету України; рахунки для зарахування коштів від санкцій, код класифікації доходів бюджету 21081100 «Адміністративні штрафи та інші санкції», символ звітності 106, відкриваються на балансі Головних управлінь Державної казначейської служби України; з метою отримання реквізитів необхідно звертатися за місцем реєстрації суб`єктів господарювання як платників податків до органів Державної податкової служби України та Державної казначейської служби України.

Відповідно до ч. 9 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» суми стягнутих штрафів та пені зараховуються до державного бюджету.

На переконання колегії суддів Північного апеляційного господарського суду, зазначені обставини не свідчать про неможливість відповідачем сплати суми штрафу у встановлений законом строк, та не звільняють його від обов`язку сплатити штраф, накладений відповідно до рішення №13-р від 24.01.2017, оскільки позивач належним чином повідомив відповідача про обов`язковість сплати штрафу до державного бюджету України та проінформував про те, ким відкриваються рахунки для зарахування коштів від санкцій (штрафи, пеня тощо), і до кого необхідно звернутися для отримання зазначених реквізитів. Посилання скаржника на те, що ним були отримані різні реквізити від Державної фіскальної служби України та від Державної казначейської служби України, судовою колегією також не приймаються, оскільки зазначене не свідчить про недостовірність отриманих реквізитів. Тобто, відповідач мав можливість сплатити штраф на будь-які реквізити, надані йому відповідно до його запиту.

Доводи скаржника про те, що місцевий господарський суд неправильно застосував норми матеріального права щодо застосування строків позовної давності, оскільки не задовольнив клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача зі стягнення пені за прострочення сплати штрафу, накладеного рішенням позивача від 24.01.2017, колегією суддів відхиляються, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 1 ЦК України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що законами України «Про захист економічної конкуренції» та «Про захист від недобросовісної конкуренції» встановлені особливі (спеціальні) строки давності для притягнення до відповідальності за порушення конкурентного законодавства.

Так, стаття 42 Закону України «Про захист економічної конкуренції» встановлює строки притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції органами Антимонопольного комітету України, а не судом у вирішенні спору про стягнення у судовому порядку накладеного за рішенням органу Антимонопольного комітету України штрафу та нарахованої за його несплату пені. Крім того, зазначена стаття Закону встановлює строки притягнення саме до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, тоді як Закон відносить до заходів відповідальності штраф і не визначає пеню як міру (захід) відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, відносячи її сплату до порядку виконання рішень (розпоряджень) органів Антимонопольного комітету України, голів територіальних відділень Антимонопольного комітету України (розділ ІХ Закону).

Чинне законодавство не містить такої підстави для відмови в позові органів Антимонопольного комітету України як сплив строку давності на момент прийняття судом рішення зі справи. Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 20.03.2018 у справі №922/4706/16.

З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд на підставі повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права, а також неповноти з`ясування обставин, що мають значення для справи, під час вирішення справи в суді першої інстанції, не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2019 у справі №911/9/19 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати в порядку ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2019 у справі №911/9/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 13.03.2019 у справі №911/9/19 залишити без змін.

3. Справу №911/9/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову до Верховного Суду в порядку, визначеному ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська

Повний текст постанови складено 18.09.2019