Господарський суд
Житомирської області
______________________________________________________________________
_____________________________________________________________________________
УХВАЛА

"17" вересня 2019 р. Справа № 906/773/19.

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді: Сікорської Н.А., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" про вжиття заходів забезпечення позову у справі

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг"

до: Приватного акціонерного товариство "Ушицький комбінат будівельних матеріалів"

про стягнення 649418,50 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" звернулося до господарського суду із позовом до Приватного акціонерного товариства "Ушицький комбінат будівельних матеріалів" про стягнення 649418,50грн, із яких: 576344,53грн заборгованості по сплаті лізингових платежів, 56992,79грн пені, 5948,98грн 3% річних, 10132,20грн інфляційних втрат.

Ухвалою від 30.07.2019 суд (суддя Шніт А. В.) прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Ухвалив розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 23.09.2019

16.09.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" подано до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Житомирської області № 214/2019 від 16.09.2019 призначено повторний автоматизований розподіл заяви про забезпечення позову у справі № 906/773/19 у зв`язу з тим, що суддя Шніт А.В. згідно табелю обліку робочого часу з 09.09.2019 по 20.09.2019 перебуває у відпустці.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями заяву про вжиття заходів забезпечення позову за вх. № 02-44/1407/19 від 16.09.2019 у справі № 906773/19 передано судді Сікорській Н.А.

Відповідно до поданої заяви ТОВ "ОТП Лізинг" просить забезпечити позов по справі № 906/773/19 шляхом накладення арешту на грошові кошти у розмірі 649418,50 грн., або еквівалент цієї суми у валюті, Приватного акціонерного товариства "Ушицький комбінат будівельних матеріалів", які знаходяться на рахунках у банківських установах.

Обґрунтовуючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, позивач зазначає, що 20.02.2013 між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 692-FL від 20.02.2013, згідно умов якого позивач передав у платне володіння та користування відповідачу на умовах фінансового лізингу специфічне обладнання, а саме бульдозер KOMATSU, 2012 року виробництва, а відповідач, в свою чергу, зобов`язався сплачувати лізингові платежі.

Зазначає, що відповідач перестав належним чином виконувати свої зобов`язання за договором щодо сплати лізингових платежів.

Вказує, що відповідач як на причину невиконання своїх зобов`язань за договором у своїх листах від 16.11.2016, 09.02.2017, 11.06.2018 посилається на зменшення попиту на продукцію та тяжкий фінансовий стан підприємства.

Позивачем двічі були задоволені пропозиції Відповідача щодо проведення реструктуризації існуючої заборгованості, а саме: 26 жовтня 2016 року на підставі Додаткової угоди № 5 до Договору фінансового лізингу № 692-FL від 20 лютого 2013 року та 20 вересня 2018 року на підставі Додаткової угоди № 7 до Договору фінансового лізингу № 692-FL від 20 лютого 2013 року.

Однак Відповідач не сплатив прострочену заборгованість та майже взагалі перестав сплачувати лізингові платежі.

Позивач зауважує, що 22 серпня 2019 року під час розшуку у мережі інтернет інформації, щодо фінансового стану відповідача, на офіційному сайті відповідача було виявлено електронну копію звіту незалежного аудитора щодо фінансової звітності відповідача за 2018 рік.

Так, відповідно до Звіту, відповідач використовуючи, в тому числі техніку позивача, зміг за 2018 рік отримати валовий прибуток на загальну суму 42945000,00 грн. (чистий дохід від реалізації продукції склав 176778 000,00 грн.), але при цьому Відповідач не погасив прострочену заборгованість перед позивачем, що, на думку позивача, свідчить про навмисне порушення відповідачем своїх зобов`язань.

Позивач вважає, що Відповідач навмисно не сплачує заборгованість на договором перед позивачем та не має жодного наміру виконувати взяті на себе зобов`язання за договором.

Припускає, що відповідач під час судового розгляду даної справи має всі можливості перевести грошові кошти на інші рахунки, в тому числі, але не виключно, пов`язаних осіб відповідача, чим унеможливить виконання рішення суду, у разі задоволення позовної заяви, в повному обсязі або частково у майбутньому.

Зважаючи на викладені обставини, позивач просить суд вжити заходи до забезпечення позову.

Дослідивши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" про вжиття заходів забезпечення позову та додані до неї документи, суд зазначає про наступне.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або грошові кошти , що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб. ( п. 1. ч.1 ст. 137 ГПК України).

За приписами ч. 4 ст. 137 ГПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому, умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Крім цього, здійснюючи судочинство суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS №005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

За приписами ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст.13 Конвенції).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006р. в справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Поняття "ефективний засіб", за висновками Європейського суду з прав людини (рішення від 31.07.2003р. у справі "Дорани проти Ірландії"), передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

В ході вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008р.) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При цьому, обов`язковим в силу приписів ч.1 ст.74 ГПК України, є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення конкретного позову та на які така сторона посилається.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, що мають значення для справи.

Належними, згідно ст. 76 ГПК України, є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Як вбачається з позовної заяви, предметом спору є матеріально правова вимога про стягнення з відповідача 649418,50 грн.

Суд звертає увагу, що інститут забезпечення позову застосовується у випадку наявності з боку відповідача реальних дій, які свідчать про те, що рішення суду (у випадку задоволення позову), буде неможливо виконати, або утруднено його виконання. Застосування інституту забезпечення позову не може переслідувати будь яких інших цілей, зокрема, таких як, спонукання сторін до здійснення будь-яких інших дій.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Інститут забезпечення позову застосовується у випадку наявності зі сторони відповідача реальних дій, які свідчать про те, що рішення суду (у випадку задоволення позову), буде неможливо виконати, або утруднено його виконання.

Натомість заявником не надано доказів, які б свідчили про наявність фактичних обставин, які б свідчили про те, що невжиття заявлених ним заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Вимога про вжиття заходів забезпечення позову позивачем заявлена без відповідних доказів на підтвердження того, що існує реальна можливість вчинення відповідачем дій, які б унеможливили виконання рішення суду у даній справі.

Посилання позивача на звіт незалежного аудитора щодо фінансової звітності відповідача за 2018 рік, який, на думку позивача, вказує на прибутковість діяльності відповідача та навмисне ухилення від сплати лізингових платежів, ґрунтується лише на припущеннях позивача та на власному баченні показників фінансового звіту.

Вимога про забезпечення позову фактично ґрунтується на припущеннях заявника, зокрема щодо того, що відповідач може перевести всі грошові кошти на інші рахунки.

Виходячи з вимог статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову з огляду на відсутність доказів та обґрунтованих мотивів, які б могли свідчити, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

При цьому суд звертає увагу, що клопотання про забезпечення позову, яке раніше було відхилено повністю або частково, може бути подано вдруге, якщо змінились певні обставини. Тобто на заяви про забезпечення позову, в задоволенні яких було відмовлено, не поширюється заборона повторно звертатись до господарського суду.

На підставі ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за подання заяви про забезпечення позову покладається на заявника.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 74, 136, 137, 140, 234 ГПК України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвала господарського суду набирає законної сили у відповідності до ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена у порядку та строки, визначені ст. ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Сікорська Н.А.

Друк:

1 - в справу

2- позивачу (рек. з повід.)