ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2019 р. Справа №926/268/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Желіка М.Б.

суддів Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

секретар судового засідання Гунька О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроремтехсервіс» б/н від 14.05.2019 (вх. №01-05/1872/19 від 20.05.2019)

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 24.04.2019 (повний текст рішення складено 25.04.2019, суддя Гончарук О.В.)

у справі №926/268/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроремтехсервіс», смт. Глибока Чернівецької області

до відповідача Відкритого акціонерного товариства Глибоцьке ремонтно-транспортне підприємство, смт. Глибока Чернівецької області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Чернівецької обласної державної адміністрації, м. Чернівці

про визнання частково припиненим права постійного користування земельною ділянкою та визнання права користування земельною ділянкою

за участю представників:

від позивача: Гульпак М.Д. директор, Чернушка Й.І. - адвокат

від інших учасників: не з`явились

Учасникам процесу роз`яснено їх права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 24.04.2019 у справі №926/268/19 в задоволенні позову ТзОВ «Агроремтехсервіс» до ВАТ «Глибоцьке ремонтно-транспортне підприємство» про визнання частково припиненим права постійного користування земельною ділянкою та визнання права користування земельною ділянкою - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням скаржник звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить відкрити апеляційне провадження у справі, скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 24.04.2019 та ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги. Визнати припиненим право користування ВАТ «Глибоцьке ремонтно-транспортне підприємство» земельною ділянкою згідно з Державним актом на право постійного користування землею в частині земельної ділянки, для обслуговування будівель та споруд ТзОВ «Агроремтехсервіс» та визнати за ТзОВ «Агроремтехсервіс» право користування земельною ділянкою, розташованою під об`єктами нерухомості та для їх обслуговування.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2019 справу №926/268/19 передано до розгляду колегії суддів у наступному складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії Орищин Г.В., Галушко Н.А.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 14.06.2019 відкрито апеляційне провадження, справу призначено до розгляду 17.07.2019.

У зв`язку з перебуванням у відпустці суддів Галушко Н.А., Орищин Г.В. (з 15.07.2019 по 09.08.2019), з урахуванням положень абз. 2 п.п. 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, 17.07.2019 розгляд справи не відбувся.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 12.07.2019 розгляд справи призначено на 28.08.2019.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Желіка М.Б. (з 27.08.2019 по 02.09.2019), з урахуванням положень абз. 2 п.п. 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, розгляд справи 28.08.2019 не відбувся. Ухвалою суду від 03.09.2019 розгляд справи призначено на 16.09.2019.

В судовому засіданні 16.09.2019 до початку розгляду справи апелянт заявив клопотання про призначення проведення земельно-технічної експертизи та зупинення провадження у справі.

Порадившись на місці, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання про призначення земельно-технічної експертизи, з огляду на те, що апелянт не обґрунтував та не надав суду жодних доказів неможливості заявлення такого клопотання до суду першої інстанції до початку розгляду справи по суті з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши думку скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

ТзОВ «Агроремтехсервіс» звернулося до Господарського суду Чернівецької області до Відкритого акціонерного товариства Глибоцьке ремонтно-транспортне підприємство з позовом, в якому просить: визнати припиненим право користування Відкритого акціонерного товариства Глибоцьке ремонтно-транспортне підприємство земельною ділянкою згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії I-ЧВ №000285 від 10.08.1995 року - в частині земельної ділянки для обслуговування будівель та споруд Товариства з обмеженою відповідальністю Агроремтехсервiс, а саме: лiт. Б - площа земельної ділянки 0,3789 га, та для обслуговування лiт. В, лiт. Д, лiт. Е, лiт. Ж, лiт. З, лiт. І, лiт. Л, лiт. М, лiт. Т площею 4,2915 га, за адресою: Чернiвецька АДРЕСА_1 Глибоцький АДРЕСА_2 , вул. Першотравнева, буд. № АДРЕСА_3 Б-І; визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю Агроремтехсервiс право користування земельною ділянкою, розташованою під об`єктами нерухомості та для їх обслуговування, а саме лiт. Б площа земельної ділянки 0,3789 га та для обслуговування лiт. В, лiт. Д, лiт. Е, лiт. Ж, лiт. З, лiт. І, лiт. Л, лiт. М, лiт. Т площею 4,2915 га за адресою: Чернiвецька АДРЕСА_2 . АДРЕСА_4 , буд. №47Б-І.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач всупереч вимог чинного земельного законодавства відмовляється вирішити питання щодо користування земельною ділянкою, не зважаючи на передачу ним позивачу, згідно з актом приймання-передачі цілісного майнового комплексу (в подальшому нерухомого майна) вiд 04.01.2002 до статутного фонду ТОВ Агроремтехсервiс

У своєму позові позивач посилається на пункт е статті 141 Земельного кодексу України, якою передбачено як підставу припинення права користування земельною ділянкою набуття іншою особою права власності на будівлю, яка розташована на цій земельній ділянці, а також на вимоги статей 120 ЗК України та 377 Цивільного кодексу України та інші норми законодавства України.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 24.04.2019 у справі №926/268/19 у задоволенні позову відмовлено повністю з мотивів відсутності правових підстав для визнання прав, що входять до предмету позову та недоведеності наявності між сторонами спору, який би міг слугувати підставою для захисту можливих порушених прав у судовому порядку.

Вимоги апеляційної скарги мотивовані тим, що суд встановив факт набуття 23 квітня 2002 року позивачем права власності на нерухоме майно, тому враховуючи положення статті 120 Земельного кодексу України в редакції від 25.10.2001 р., яка передбачала можливість переходу до набувача прав на нерухоме майно також і права на земельну ділянку, на якій таке майно розташоване, а також ст. 377 Цивільного кодексу України, яка передбачала автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди, скаржник вважає, що до позивача відповідно до чинного у 2002 році законодавства могло перейти право користування земельною ділянкою на таких самих умовах і в тому ж обсязі, що були встановлені для попереднього власника нерухомого майна. Відтак, скаржник зазначає, що можливість реалізації права переходу на земельну ділянку до набувача об`єкта нерухомості не може залежати від того чи додержав попередній землекористувач процедур і порядку припинення землекористування, позаяк юридичними підставами для такого переходу є закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення. Апелянт наголошує, що розташування, межі і площа земельної ділянки відповідачем не спростовувались, а довідка Фізичної особи-підприємця Танєвського Т.О. (сертифікат інженера-проектувальника від 23.07.2012) про площу земельної ділянки, необхідну для обслуговування будівель позивача, є допустимим, достовірним та достатнім доказом у справі. Крім того, щодо призначення судової експертизи, скаржник зазначає, що судова експертиза повинна призначатись у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.04.2002 (у матеріалах справи наявний дублікат свідоцтва від 23.11.2006), позивач ТзОВ Агроремтехсервіс є власником будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_4 - АДРЕСА_5 загальною площею 5774,4 кв.м., а саме: будівлі їдальні літера Б, ЛМРД літ. Д, майстерня (в т.ч. котельня) літ. Е, кузня, зварювальна дільниця літ. Ж, столярний цех літ. З, пилорама літ. І, ливарний цех літ. Л, столова літ. М. трансформаторна підстанція літ. Т.

Вказане нерухоме майно позивач набув шляхом передачі йому з боку відповідача за актом приймання-передачі майна від 04.01.2002 до статутного фонду ТзОВ Агроремтехсервіс, як цілісного майнового комплексу в обмін на емітовані корпоративні права. Передане нерухоме майно розміщене на земельній ділянці площею 7,85 га, яка знаходиться в постійному користуванні відповідача ВАТ Глибоцьке ремонтно-транспортне підприємство на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії І-ЧВ №000285 від 10 серпня 1995 року.

Згідно з довідкою №2614 від 14.01.2019 спеціаліста фізичної особи-підприємця Танєвського Т.О. (сертифікат інженера-проектувальника від 23.07.2012), позивач використовує для обслуговування перелічених вище будівель, а саме літ. Б площу земельної ділянки 0,3789 га., для літ. В, літ. Д, літ. Е, літ. Ж, літ. З, літ. І, літ. Л, літ. М, літ. Т площу 4,2915 га., вказані ділянки розміщені в межах земельної ділянки загальною площею 7,850 га.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 та ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею; земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

За приписами статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з частиною 1 статті 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

До відносин, пов`язаних з переходом права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок, будівля, споруда, до особи, що набула права власності на відповідне нерухоме майно, в тому числі стосовно розміру такої земельної ділянки застосовується законодавство, що діяло на час переходу права власності на житловий будинок, будівлю споруду.

Відповідно частини 1 статті 128 Цивільного кодексу УРСР (діючого на час набуття відповідачем права власності на нерухоме майно) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

У зв`язку з цим, з 04.01.2002, тобто з моменту передачі нерухомого майна за актом, позивач набув права власності на нерухоме майно, що знаходиться на земельній ділянці площею 7,85 га, постійним землекористувачем якої є ВАТ Глибоцьке ремонтно-транспортне підприємство, а відтак, встановлюючи наявність чи відсутність правових підстав припинення у відповідача права постійного користування частиною земельної ділянки та можливого набуття права користування цією частиною земельної ділянки позивачем, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про застосування чинного на час переходу права власності на нерухоме майно до позивача, законодавства.

Згідно з частинами 1, 5 статті 120 Земельного кодексу Україні (чинної на час набуття відповідачем права власності на нерухоме майно) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/18560/16, зазначено, що за приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ( у межах досліджуваних обставин справи прийнятого пізніше набуття позивачем права власності на нерухоме майно) ЦК України.

Тобто, чинна на час набуття права власності на нерухоме майно стаття 120 ЗК не містила імперативного правила про автоматичне припинення права землекористування у попереднього власника нерухомості.

Відповідно до статті 141 Земельного кодексу України (чинної на час набуття відповідачем права власності на нерухоме майно) підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Отже, зі змісту статті 141 ЗК України також не вбачалось що набуття права власності на нерухоме майно, яке розташоване на земельній ділянці є підставою для припинення права користування земельною ділянкою. Пункт «е» ст. 141 ЗК України, на який у позовних вимогах посилається позивач, внесено до кодексу згідно із Законом України № 1702-VI від 05.11.2009.

У таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При цьому відповідні цивільно-правові угоди щодо набуття у власність або в користування земельної ділянки, розташованої під нерухомим майном, повинні були укладатися саме з власником земельної ділянки.

Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України №1702-VI від 5 листопада 2009 року) передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди.

В силу вимог частини 2 статті 90 Земельного кодексу Україні (чинної на час набуття відповідачем права власності на нерухоме майно), яка передбачала, що права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності, позивач не міг бути постійним землекористувачем чистини земельної ділянки будь якої площі, оскільки до вищезазначених підприємств державної власності позивач не відносився.

Враховуючи наведені норми законодавства, чинного на час набуття позивачем права власності на нерухоме майно, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди не знаходить належного втілення у нормах, які регулюють перехід прав на земельну ділянку при переході права власності на споруду, яка на ній розташована, коли такий об`єкт нерухомого майна знаходиться на земельній ділянці, що перебуває на праві постійного користування, зокрема, як це є у межах даної судової справи, що свідчить про безпідставність позовних вимог.

Щодо позовної вимоги про припинення прав відповідача на частину земельної ділянки колегія суддів Західного апеляційного господарського суду зазначає, що статтею 143 ЗК України визначено підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку в судовому порядку, однак зазначена стаття не містить такої підстави, як примусове припинення права на земельну ділянку у судовому порядку у зв`язку з набуттям іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на цій земельній ділянці.

Щодо позовної вимоги про визнання права на користування земельною ділянкою, колегія суддів зазначає, що звернення до суду про визнання права як спосіб захисту цивільних прав та інтересів, передбачено у статті 16 Цивільного кодексу України, а також відповідно до п. "а" частини 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав.

Визнання права у судовому порядку можливе у разі виникнення спору щодо його належності між особою, що вважає право порушеним, та іншою, яка претендує на відповідний титул. Такий спосіб захисту прав може бути застосований при наявності спору про право. Вимога про визнання права може бути пред`явлена до особи, яка не визнає чи порушує таке право.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, право користування позивача земельною ділянкою не лише не оспорюється, а й визнається відповідачем, відсутні докази в підтвердження того, що позивач звертався, а відповідач у добровільному порядку відмовився припинити у встановленому земельним законодавством порядку право користування частиною земельної ділянки, належної йому на підставі Державного акту серії І-ЧВ №000285 від 10 серпня 1995 року.

Отже, судом першої інстанції вірно зазначено, що у межах цієї справи не встановлено, що між позивачем та відповідачем існує спір щодо того, кому з них належить право постійного користування спірною земельною ділянкою, що б стало причиною для звернення до господарського суду за захистом свого порушеного права.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, повністю спростовуюся наведеним обґрунтуванням.

Щодо доводів скаржника про належність, допустимість та достатність доказу, поданого позивачем на підтвердження меж та площі частини земельної ділянки, необхідної для обслуговування нерухомого майна, належного позивачу на праві власності, а саме довідки ФОП ОСОБА_1 колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи фактичні обставини справи та матеріальні норми права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Оскаржуване рішення вказаним вимогам відповідає.

Враховуючи встановлені обставини справи, межі перегляду оскаржуваного рішення, доводи сторін, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін.

В порядку положень ст. 129 ГПК України сплачений скаржником за подання апеляційної скарги судовий збір слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст.86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроремтехсервіс» б/н від 14.05.2019 - відмовити.

2. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 24.04.2019 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287,288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Матеріали справи №926/268/19 повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 20.09.2019

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Орищин Г.В.

суддя Галушко Н.А.