ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2019 р. м. Київ Справа № 911/1332/19

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Лилака Т.Д. за участю секретаря судового засідання Щотової Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави (09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Шолом-Алейхема, 38а, код 02909996)

до 1) Головного управління Держгеокадастру у Київській області (03115, м. Київ, вул. Серпова 3/14, код 39817550)

2) Фермерського господарства "АГРО-ВЕРЕСЕНЬ" (09051, Київська обл., Сквирський район, с. Пустоварівка, площа Перемоги, 18А, код 40032462)

за участю третьої особи, яка не заявляює самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

про визнання недійсними та скасування наказів і договорів оренди земельних ділянок

за участю представників:

прокурор - Заєць Ю.О.;

відповідача-1 - Черемних М.М.;

відповідача-2 - Очеретяний О.Г.;

третьої особи - Очеретяний О.Г.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до господарського суду Київської області з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Київській області та Фермерського господарства "АГРО-ВЕРЕСЕНЬ" про визнання недійсними та скасування наказів і договорів оренди земельних ділянок.

Заявлений позов обґрунтований порушенням відповідачами вимог земельного законодавства та спеціальних норм Закону України "Про фермерське господарство" при наданні в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення (для ведення фермерського господарства) розміщеної на території Сквирської міської ради Сквирського району.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.06.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 та призначено підготовче засідання на 04.07.2019.

На адресу господарського суду Київської області 20.06.2019 від відповідача-1 надійшов лист із відзивом.

24.06.2019 на адресу господарського суду Київської області від відповідача-2 надійшов лист із відзивом.

02.07.2019 на адресу господарського суду Київської області від третьої особи надійшов лист із поясненням.

На адресу господарського суду Київської області 04.07.2019 від прокуратури надійшов лист із відповіддю на відзив.

В підготовчому засіданні 04.07.2019 оголошено перерву до 25.07.2019.

04.07.2019 через канцелярію господарського суду Київської області представником відповідача-2 було подано клопотання про застосування позовної давності.

На адресу господарського суду Київської області 22.07.2019 від прокуратури надійшов лист із запереченням на пояснення третьої особи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 25.07.2019 продовжено строк проведення підготовчого засідання та оголошено перерву в підготовчому засіданні на 29.08.2019.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 29.08.2019 постановлено закрити підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті на 12.09.2019.

Заслухавши вступне слово представників позивача, відповідача-1, відповідача-2 та третьої особи, з`ясувавши обставини, на які посилаються сторони, суд дослідив в порядку статей 209-210 ГПК України докази у справі.

Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами суд оголосив про перехід до судових дебатів. Представники сторін виступили з промовами (заключним словом), в яких посилалися на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 ГПК України, суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

12.09.2019 року, після виходу з нарадчої кімнати, відповідно до ст. 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Наказом Головного управління Держаземагентства у Київській області від 15.09.2014 №10-5407/15-14-сг ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 32,3918 га розміщеної на території Сквирської міської ради Сквирського району для ведення фермерського господарства.

Наказом Головного управління Держаземагентства у Київській області від 20.10.2014 №10-8115/15-14-сг затверджено документацію із землеустрою та передачу в оренду земельної ділянки на території Сквирської міської ради Сквирського району загальною площею 32,3918 га (кадастровий номер :03:014:008) для ведення фермерського господарства, строком на 21 рік.

В подальшому на виконання наказу Головного управління Держземагентства у Київській області начальником відділу Держземагентства у Сквирському районі Київської області 31.12.2014 року укладено договір оренди земельної ділянки площею 32,3918 га для ведення фермерського господарства з ОСОБА_1 строком на 21 рік.

Зазначений договір оренди землі зареєстрований Реєстраційною службою Сквирського районного управління юстиції 20.01.2015 року.

На підставі укладеного договору складено акт приймання-передачі земельної ділянки з кадастровим номером :03:014:008.

Наказом Головного управління Держаземагентства у Київській області від 15.09.2014 №10-5404/15-14-сг ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 30,9035 га розміщеної на території Сквирської міської ради Сквирського району для ведення фермерського господарства.

Наказом Головного управління Держаземагентства у Київській області від 22.10.2014 №10-8073/15-14-сг затверджено документацію із землеустрою та передачу в оренду земельної ділянки на території Сквирської міської ради Сквирського району загальною площею 30,9035 га (кадастровий номер :05:011:0035) для ведення фермерського господарства, строком на 21 рік.

В подальшому на виконання наказу Головного управління Держземагентства у Київській області начальником відділу Держземагентства у Сквирському районі Київської області 31.12.2014 укладено договір оренди земельної ділянки площею 30,9035 га для ведення фермерського господарства з ОСОБА_1 строком на 21 рік.

Зазначений договір оренди землі зареєстрований Реєстраційною службою Сквирського районного управління юстиції 20.01.2015.

На підставі укладеного договору складено акт приймання-передачі земельної ділянки з кадастровим номером :05:011:0035.

В обґрунтування позовних вимог Заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури посилається на те, що під час подання громадянином ОСОБА_1 до Головного управління клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства, останнім, в порушення вимог Закону України «Про фермерське господарство», не було обґрунтовано розмірів земельних ділянок з урахуванням можливості їх обробітку, не зазначено перспективи діяльності фермерського господарства, не зазначено кількість членів фермерського господарства, наявність у нього чи у них прав на безоплатне отримання земельних ділянок, а також земельні ділянки було виділено не єдиним масивом на значній відстані одна від одної.

Крім того позивач зазначає, що на момент прийняття управлінням Держземагентства у Київській області оспорюваних наказів, ОСОБА_1 був засновником та головою селянського фермерськогогосподарства «Зоря», у користуванні якого на території Сквирського району Київської області вже перебували земельні ділянки сільськогосподарського призначення та засновником ТОВ «ВЕНС-ПЛЮС», яке займається вирощуванням, обробленням та торгівлею зерновими культурами.

Таким чином, на думку позивача, ОСОБА_1 у випадку здійснення реєстрації свого фермерського господарства відповідно до вимог ст. 8 Закону України "Про фермерське господарство" після укладення договору оренди первісної земельної ділянки, всі інші земельні ділянки повинен був отримати у користування відповідно до вимог ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України, ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство" лише на конкурсних засадах - за результатами аукціону.

Враховуючи вищевикладене, позивач стверджує, що зазначені накази Головного управління Держземагентства у Київській області прийнято з порушенням вимог земельного законодавства. Договори оренди землі від 31.12.2014 укладені всупереч законодавчо встановленої процедури набуття права оренди на земельні ділянки з метою ведення фермерського господарства.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників присутніх сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно з положеннями ст. 12 Земельного кодексу України (в редакції станом на 2007 рік) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 вказаного Кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

В ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Стосовно позовних вимог в частині визнання недійсним та скасування наказів Головного управління Держаземагентства у Київській області від 15.09.2014 №10-5407/15-14-сг, від 15.09.2014 №10-5404/15-14-сг, від 20.10.2014 №10-8115/15-14-сг, від 22.10.2014 №10-8073/15-14-сг, оскільки, дані накази не відповідають вимогам закону, порушують встановлений порядок передачі прав на земельні ділянки, а відтак мають бути визнані недійсними та скасовані, оскільки на момент отримання ОСОБА_1 земельних ділянок ним вже було створено Селянське Фермерське господарство «Зоря», для ведення якого вже були отримані земельні ділянки, а тому спірні земельні ділянки могли бути отримані лише юридичною особою (ФГ "Зоря") та виключно на земельних торгах, а не ОСОБА_1 як фізичною особою, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.151 Земельного кодексу України, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, відносяться до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Частиною 4 ст.122 Земельного кодексу України визначається, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органі передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених ч.8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом 1 положення "Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15, визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно з п/п 31 п.4 вищевказаного Положення, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області є територіальним органом Державної служби України з геодезії, картографії та кадастру.

За приписами ст.2 Закону України "Про оренду землі", відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Зокрема, ч.1 ст.124 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент винесення оспорюваного наказу) визначено, що земельні ділянки, що перебувають у державній або комунальній власності, передаються в оренду на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що спірні накази видані Головним управлінням Держземагенства у Київській області в межах повноважень, визначених Земельним кодексом України з питань передачі у користування земельної ділянки сільськогосподарського призначення.

Твердження позивача про необхідність звернення за отриманням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства до районної державної адміністрації відповідно до вимог Закону України «Про фермерське господарство» також підлягає спростуванню.

Статтею 122 Земельного кодексу України визначено, що передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб здійснює центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи. Тобто, розпорядником землі в даному випадку є Головне управління.

Щодо надання земельних ділянок в оренду не єдиним масивом, то дійсно пунктом 7 статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено надання земельних ділянок громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро - і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури.

Вказана норма Закону стосується випадків, коли у складі земель, що передбачаються для надання для ведення фермерського господарства є вкрапленні контури водних джерел та лісових угідь. В такому випадку такі вкраплені контури не вилучаються а передаються для ведення фермерського господарства єдиним масивом у складі земель сільськогосподарського призначення.

Таким чином, позивачем не враховано ту обставину, що надання земельних ділянок єдиним масивом має місце лише в тому випадку, коли орган, уповноважений розпоряджатися землями приймає рішення про надання в оренду громадянину для ведення фермерського господарства земельних ділянок сільськогосподарського призначення лісового та водного фондів єдиним масивом, а не окремо по кожній категорії земель. Таку позицію щодо тлумачення поняття земельних ділянок єдиним масивом за ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» підтримано Верховним судом України у постанові від 02.02.2016 року у справі № 6-2902цс15.

Земельним кодексом України ні іншим нормативно-правовими актами не заборонено передавати у користування на умовах оренди декілька земельних ділянок, які розташовані на значній відстані одна від одної одному орендарю, в тому числі для ведення фермерського господарства.

Статтею 123 Земельного кодексу України визначено порядок передачі земельних ділянок в користування. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл н а розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Будь-які інші підстави для відмови у наданні дозволу законодавством не передбачені.

Щодо відповідності оспорюваного наказу вимогам чинного законодавства, зокрема, в частині дотримання порядку передачі земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства поза конкурсною процедурою, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч.2 ст.124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.134 Земельного кодексу України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 ст.134 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема, передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

У частині 3 ст.124 Земельного кодексу України міститься припис, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають з питань передачі громадянам України в оренду земельних ділянок для ведення фермерського господарства є Закон України "Про фермерське господарство".

Так, ч.1-3 ст.7 цього Закону (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин), передбачається, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Перелік документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики.

Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районні або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки.

Земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної і комунальної власності.

Приймаючи до уваги, що порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлюється ст.123 Земельного кодексу України, судом застосовуються як норми спеціального закону, так і загальні норми земельного законодавства.

За змістом ст.123 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного наказу), надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі, зокрема, формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) (ч.1). Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (ч.2). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч.3). Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу (ч.4). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (ч.6). Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (ч.10). Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (ч.13).

Як встановлено судом, до Головного управління Держземагенства у Київській області із заявою звернувся ОСОБА_1 саме як фізична особа.

Дана заява, відповідає вимогам ст.7 Закону України "Про фермерське господарство" та ст.123 Земельного кодексу України в редакціях, які були чинні на момент подачі цієї заяви, і до неї були додані документи, які передбачені приписами вищезазначених норм законодавства.

Стосовно тверджень позивача, що у заяві ОСОБА_1 не було зазначено кількості членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, суд зазначає, що фермерське господарство, згідно ч.2 ст.1 Закону "Про фермерське господарство", може бути створене одним громадянином. Окрім того, на момент подання заяви особа, яка бажає отримати в користування земельну ділянку чи земельні ділянки для ведення фермерського господарства може зазначити в такій заяві лише кандидатів у члени господарства, які однак в подальшому можуть не виявити бажання набути членство у фермерському господарстві. Законом передбачено необхідність зазначення відомостей про кількість членів фермерського господарства та наявність у них прав на безоплатне одержання земельних ділянок у власність у випадку планування особою залучення до участі у фермерському господарстві відповідних громадян.

Таким чином, можна прийти до висновку, що Законом враховано випадок створення фермерського господарства не лише одним, а й кількома громадянами, і в даному випадку правова норма розрахована на регулювання правовідносин у більш широкому їх аспекті. Якщо ж особою на момент подання заяви прийнято рішення про одноосібне створення та ведення фермерського господарства, то відсутні підстави для вимоги від вказаної особи зазначення інформації про імовірних членів фермерського господарства.

Відповідачем-1 розглядалась заява саме фізичної особи ОСОБА_1 , а не Фермерського господарства, а тому ототожнення прокурором фізичної особи та фермерського господарства у спірних правовідносинах є безпідставним.

У Законі України "Про фермерське господарство", який є спеціальним законом щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, відсутні норми, які визначають підстави для відмови фізичній особі у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства, а тому судом застосовуються приписи загального закону, який встановлює порядок передачі земельних ділянок у користування - Земельного кодексу України, зокрема, ст. 123 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.123 Земельного кодексу України, підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Частиною 13 цієї ж статті передбачається, що підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Прокурор не довів суду та не надав належних та допустимих доказів, які підтверджують існування на момент прийняття оспорюваного наказу підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та у затвердженні цього проекту, які визначені ст.123 Земельного кодексу України.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, накази Головного управління Держаземагентства у Київській області від 15.09.2014 №10-5407/15-14-сг, від 15.09.2014 №10-5404/15-14-сг, від 20.10.2014 №10-8115/15-14-сг, від 22.10.2014 №10-8073/15-14-сг прийняті з дотриманням вимог Земельного кодексу України, Закону України «Про оренду землі», Закону України «Про фермерське господарство» і підстави для їх визнання недійсними та скасування відсутні.

Посилання прокурора на те, що земельні ділянки були надані без проведення земельних торгів, судом до уваги не приймається з наступних підстав.

Як зазначалось судом вище, в силу приписів ст.19 Конституції України, яка є нормою прямої дії, органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 7 Закону України "Про фермерське господарство" передбачається можливість відмови органів державної влади у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Проте, ані в Законі "Про фермерське господарство", ані в Земельному кодексу України не передбачено повноваження органу, який розглядає заяву про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, здійснювати перевірку наміру заявника щодо ведення фермерського господарства, оцінювати перспективу розвитку такого господарства, у тому числі виходячи з наявних у заявника на час звернення трудових та матеріальних ресурсів, та вимагати від особи, що претендує на отримання земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства, доводити спроможність ведення господарства, мати у власності техніку або найманих працівників.

Отже, враховуючи обов`язок органів державної влади діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та приймаючи до уваги, що ст.123 Земельного кодексу України передбачається вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та у затвердженні цього проекту при розгляді заяв про надання земельних ділянок у користування, суд доходить висновку, що у відповідача-1 були відсутні законні передумови для вчинення будь-яких дій, направлених на оцінку перспективи розвитку фермерського господарства, яке може бути зареєстровано як юридична особа лише після отримання земельної ділянки у власність або в оренду.

Твердження позивача, що ОСОБА_1 як фізична особа не мав права отримувати земельну ділянки для ведення фермерського господарства після реєстрації Фермерського господарства "Зоря" не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, оскільки відповідно до ч.2 ст.134 Земельного кодексу України в редакції, яка була чинна на час прийняття відповідачем-1 оспорюваного наказу, передбачено, що у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).

При цьому, системний аналіз ст.116, 121, 134 Земельного кодексу України свідчить про встановлення на законодавчому рівні обмежень кількості разів реалізації закріпленого Конституцією України права громадян на землю лише у разі набуття права власності на земельну ділянку - один раз по кожному виду використання.

Будь-яких обмежень щодо кількості земельних ділянок державної або комунальної власності, які можуть бути передані в оренду для ведення фермерського господарства, законодавством у сфері земельних відносин не встановлюється. Також, чинне законодавство, яке визначає правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерського господарства, не містить будь-яких обмежень щодо кількості фермерських господарств, які можуть бути засновані (створені) однією фізичною особою.

Відтак, існування Фермерського господарства "Зоря" не обмежує право ОСОБА_1 як фізичної особи на отримання іншої земельної ділянки з метою створення та ведення іншого фермерського господарства, оскільки нормами чинного законодавства не заборонено бути засновником декількох фермерських господарств однією особою та це є проявом свободи підприємницької діяльності.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає безпідставним посилання прокурора на те, що надання в оренду земельних ділянок мало відбуватися виключно на конкурентних засадах (земельних торгах).

За таких обставин суд доходить висновку, що прокурор не довів та не надав належних доказів, у розумінні статей 76, 78 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджують, що передача спірних земельних ділянок в оренду фізичній особі ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства була здійснена відповідачем-1 з порушенням вимог законодавства чинного на час прийняття оспорюваного наказу.

Таким чином, прокурор не довів порушення прав та інтересів держави внаслідок прийняття відповідачем-1 спірних наказів.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги прокурора в частині визнання недійсним та скасування наказів Головного управління Держаземагентства у Київській області від 15.09.2014 №10-5407/15-14-сг, від 15.09.2014 №10-5404/15-14-сг, від 20.10.2014 №10-8115/15-14-сг, від 22.10.2014 №10-8073/15-14-сг є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки № 8428538 від 20.01.2015 та № 8428603 від 20.01.2015, укладених між начальником відділу Держземагенства у Сквирському районі Київської області , суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами частин 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вимога про визнання недійсним договору оренди є похідною від основної вимоги щодо визнання недійсним Наказів на підставі яких були укладені спірні договори. Інших підстав для визнання договорів оренди земельних ділянок позивачем не зазначені, тому в задоволенні вимоги про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки № 8428538 від 20.01.2015 та № 8428603 від 20.01.2015, суд відмовляє.

Посилання відповідача -1 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, на відсутність підстав щодо представництва прокурором інтересів держави у даній справі, суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Пунктом 3 ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до ст. 2 ГПК України (у редакції, чинного на час звернення прокурора із позовом), господарський суд порушує справи, зокрема, за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених ч. 3 ст. 25 Закону України «Про прокуратуру». Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви в порядку, встановленому ст. 63 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. З метою вступу у справу прокурор може подати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд рішення Верховним Судом України, про перегляд рішення за нововиявленими обставинами або повідомити суд і взяти участь у розгляді справи, порушеної за позовом інших осіб. При цьому прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.

Прокурор, який бере участь у справі, несе обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Виходячи із змісту рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №3-рн/99, прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №3-рн/99, поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Одночасно у відповідності до вищевказаного рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №3-рн/99 в основі поняття «інтереси держави» завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств, з часткою державної власності в статутному фонді. Проте, держава, може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Відповідно до статті 188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 14.01.2015 із змінами і доповненнями внесеними Постановами КМУ № 482 від 22.07.2016 та № 917 від 23.11.2016 «Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальні органи.

Відповідно до п. 5-1 зазначеної Постанови КМУ посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Тобто, Держгеокадастр та його територіальні органи не наділені повноваженнями щодо звернення до суду з позовами про визнаннями недійсними наказів щодо розпорядження землями, договорів оренди землі, скасування записів про державну реєстрацію права на земельну ділянку та витребування з незаконного володіння земельних ділянок.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з відповідним цивільним позовом, прокурор пред`являє цей позов в інтересах держави як позивач.

Так, ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, чинного на час звернення прокурора із позовом) представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

За змістом ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, якою передбачена необхідність обґрунтування прокурором у суді наявність підстав для представництва.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об`єктом власності Українського народу, від імені якого права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Так, згідно зі ст. 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу

В даному випадку порушуються інтереси держави, оскільки незаконне прийняття оскаржуваного рішення суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України.

Таким чином, прокурор звернувся до суду з позовом самостійно в інтересах держави, виступаючи за процесуальним статусом позивачем у даній справі, що узгоджується з вимогами процесуального закону.

Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності, слід зазначити, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

З огляду на те, що судом встановлено, що факт порушення права відсутній, позовна давність не може бути застосована.

Враховуючи вищезазначені обставини справи та правові норми, суд не вбачає жодних правових підстав для визнання недійсними оспорюваних наказів, договорів оренди земельних ділянок та задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на прокурора.

Керуючись ст.ст. 73-74, 77, 80, 86, 129, 233, 236-237, 240-241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити.

У судовому засіданні 12.09.2019 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено та підписано 23.09.2019.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Т.Д. Лилак