СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2019 р. Справа № 922/934/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Крестьянінов О.О.;

за участі секретаря судового засідання Крупи О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вх.№2393Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 04.07.2019 у справі №922/934/19 (повний текст рішення складено та підписано 09.07.2019 суддею Погореловою О.В. у приміщенні господарського суду Харківської області)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Котельні лікарняного комплексу", м.Харків,

про стягнення 267143,88 грн,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Котельні лікарняного комплексу", в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь борг у загальній сумі 267143,88 грн, у тому числі: пеня у сумі 79596,54 грн, три проценти річних у сумі 45680,01 грн, інфляційні втрати у сумі 141867,33 грн. Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором №2498/1617-ТЕ-32 від 30.09.2016 купівлі-продажу природного газу. Нормативно позов обґрунтований ст.20, 173-175, 193, 216-218, 230, 264-265 Господарського кодексу України та ст. 11-16, 258, 509, 525, 526, 530, 549, 610-612, 625, 629, 655, 692, 712 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 04.07.2019 у справі №922/934/19 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Котельні лікарняного комплексу" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - 139113,91 грн інфляційних нарахувань, 45680,01 грн 3% річних, 31838,61 грн пені та 3965,89 грн судового збору. У решті позову відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення у частині відмови у стягненні 47757,93 грн пені та інфляційних втрат у сумі 2753,42 грн, нарахованих за неналежне виконання відповідачем умов договору, суд встановив, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» як постачальник виконав належним чином узяті на себе зобов`язання за договором та поставив природний газ на суму 9338654,23 грн. Заявлена до стягнення сума пені за прострочення основного зобов`язання становить 79596,54 грн, разом з тим, відповідачем у справі заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 90%. Господарськи суд, урахувавши ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором, а також взявши до уваги неподання позивачем будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах, та ту обставину, що основним споживачем послуг відповідача є населення та бюджетні організації, також урахувавши майновий стан підприємства відповідача, дійшов висновку про часткове задоволення суми пені, зменшивши її на 40% від заявленої позивачем суми пені за несвоєчасну оплату вартості поставленого природного газу. Щодо інфляційних нарахувань господарський суд з урахуванням рекомендацій постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 щодо порядку застосування індексів інфляції, перевірив здійснений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань за несвоєчасну оплату вартості поставленого природного газу у розмірі 141867,33 грн та встановив, що вказаний розрахунок інфляційних втрат був здійснений позивачем арифметично не вірно. Здійснивши перерахунок інфляційних витрат, суд дійшов висновку про їх часткове задоволення, а саме: на суму 139113,91 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції чинного законодавства, просить рішення господарського суду Харківської області від 04.07.2019 у справі №922/934/19 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 47757,93 грн та інфляційних нарахувань у розмірі 2753,42 грн та прийняти нове рішення у цій частині, яким позовні вимоги щодо стягнення пені у сумі 47757,93 грн та інфляційних нарахувань у розмірі 2753,42 грн задовольнити. Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на відповідача у справі.

В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме, ст. 549-552, 599, 625 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України та з порушенням норм процесуального права, зокрема, ст.236 Господарського процесуального кодексу України. Апелянт зазначає, що доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості, у тому числі інфляційних втрат, відповідає пункту 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» та пункту 6.1 договору, а тому, на думку заявника, у суду першої інстанції були відсутні підстави для перерахунку заборгованості у зв`язку з його обґрунтованістю. Також посилається на висновки Верховного Суду щодо механізму розрахунку інфляційних втрат, викладених у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18. Щодо зменшення розміру пені апелянт зазначає, що суд першої інстанції не мав права застосовувати до спірних правовідносин ст.233 Цивільного кодексу України, не з`ясувавши усіх обставин, з`ясування яких передбачене даною нормою. Також вважає, що зменшення судом першої інстанції пені суперечить принципам розумності, справедливості, добросовісності, що призводить до зловживання з боку боржника. Апелянт не убачає виключних та достатніх підстав для зменшення неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача та вважає рішення в цій частині таким, що порушує права позивача.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.08.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Харківської області від 04.07.2019 у справі №922/934/19. Повідомлено учасників справи про призначення розгляду апеляційної скарги на 16.09.2019 о 10:00 год. Встановлено учасникам справи п`ятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання учасникам справи. Встановлено учасникам справи строк до 28.08.2019 для подання письмових заяв, клопотань тощо. Витребувано у учасників справи оригінали документів для огляду у судовому засіданні, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення і мають значення для справи; витяги з Єдиного держреєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на день розгляду апеляційної скарги.

22.08.2019 від відповідача до суду надійшов відзив (вх.№7952) на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що суд першої інстанції правильно перерахував інфляційні втрати та зменшив розмір пені, урахувавши усі фактичні обставини даного спору. Посилання апелянта на постанову Об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18 не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки обставини у даній справі та у справі №905/600/18 не є аналогічними. Щодо зменшення розміру пені відповідач зазначає, що зобов`язання за договором виконані відповідачем на 100%, прострочення оплати було незначним, затримка у розрахунках допущена не з вини відповідача та за обставин, що не залежали від відповідача. Майновий стан ТОВ «Котельні лікарняного комплексу» є критичним, має збитки за 9 місяців 2018 року у розмірі 6 млн. 163 тис. грн, що підтверджується балансом та фінансовим звітом, які містяться у матеріалах справи. Усі отримані кошти від населення за теплову енергію направлялися на рахунки на користь позивача і того ж дня вплачувалось від 80% до 95% отриманих коштів на оплату поточної заборгованості за газ. У кредитора за цей час не виникло жодних збитків. Відповідач зазначає, що майнова відповідальність повинна бути співмірною до вини боржника, ступеню розрахунків та періоду затримки оплат.

12.09.2019 від відповідача до суду надійшло клопотання (вх.№8650) про відкладення розгляду справи, в якому зазначає, що уповноважений представник відповідача адвокат Басарт Л.А. до 26.09.2019 перебуватиме у відпустці за межами Харківської області, а тому не зможе взяти участь у судовому засіданні у даній справі. Інший представник у відповідача відсутній.

Судова колегія, розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи, зазначає, заявником не додано жодного доказу на підтвердження знаходження представника відповідача у відпустці. Крім того, ухвалою Східного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження явка сторін не визнавалась обов`язковою.

Частиною 12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України», відповідно до якого в силу вимог частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

У своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Крім того, судова колегія зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи з підстав його необґрунтованості.

У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.

Ураховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду апеляційної скарги та вирішення даного спору, зважаючи на відсутність передбачених частиною 11 ст.270 Господарського процесуального кодексу України підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням вимог пункту 1 ст.273 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку про закінчення апеляційного розгляду справи у даному судовому засіданні за відсутності представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

30.09.2016 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Котельні лікарняного комплексу" (споживач) укладений договір №2498/1617-ТЕ-32 постачання природного газу (надалі - договір). Також між сторонами укладені додаткові угоди до договору: №1 від 23.01.2017, №2 від 31.03.2017.

Відповідно до пункту 1.1 договору постачальник зобов`язується поставити споживачу у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору.

Згідно з пункту 1.2 договору газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 8.2. договору передбачено, що у разі невиконання відповідачем умов пункту 6.1 договору він зобов`язується сплатити позивачу пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведених споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20.

У пункті 8.3 договору сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору, укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором.

Згідно з пунктом 11.3 договору сторони погодили такий порядок внесення змін до цього договору: усі зміни і доповнення до цього договору оформлюються письмово у формі додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору та підписуються уповноваженими представниками сторін, крім випадків, зазначених у пунктах 11.5 та 11.6 цього договору; сторони погодили, що зміни до цього договору, викладені не у формі додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору, не можуть бути застосовані до відносин сторін за цим договором; договір про організацію взаєморозрахунків не вносить змін до цього договору та може бути застосований до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору; будь-які спільні протокольні рішення, в тому числі про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, підписані сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20, протоколи нарад, дво- та багатосторонніх зустрічей, листування між сторонами: не можуть бути використані для внесення змін до цього договору; можуть бути застосовані до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змій до цього договору.

Відповідно до пункту 10.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

На виконання умов договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 9338654,23 грн, що підтверджується наступними актами приймання - передачі природного газу: від 31.10.2016 за жовтень 2016 року на суму 892032,97 грн; від 30.11.2016 за листопад 2016 року на суму 1459091,89 грн; від 31.12.2016 за грудень 2016 року на суму 2004243,91 грн; від 31.01.2017 за січень 2017 року на суму 2156779,73 грн; від 28.02.2017 за лютий 2017 року на суму 1755350,95 грн; від 31.03.2017 за березень 2017 року на суму 1071154,78 грн.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" №20 від 11.01.2005 між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Харківській області, Департаментом фінансів Харківської обласної державної адміністрації, Товариством з обмеженою відповідальністю "Котельні лікарняного комплексу" та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" підписано спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, а саме: № 2801 від 17.11.2016 на суму 346156,65 грн, №3140 від 15.12.2016 на суму 752200,74 грн, №3141 від 15.12.2016 на суму 100000,00 грн, №429 від 20.01.2017 на суму 1708455,26 грн, №1219 від 20.02.2017 на суму 1899194,36 грн, №2009 від 22.03.2017 на суму 44478,14 грн, №3602 від 21.09.2017 на суму 1088608,18 грн, №3781 від 23.10.2017 на суму 474451,12 грн, №4057 від 21.11.2017 на суму 421250,00 грн.

У зв`язку з тим, що відповідачем розрахунки за поставлений природний газ проводились з порушенням пункту 6.1 договору, що на думку позивача, свідчить про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, позивач звернувся до господарського суду з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача борг у загальній сумі 267143,88 грн, у тому числі: пеня у сумі 79596,54 грн, три проценти річних у сумі 45680,01 грн, інфляційні втрати у сумі 141867,33 грн.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на те, що відповідач свої зобов`язання в частині оплати поставленого природного газу не виконав у встановлений договором строк, то відповідно відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки.

При цьому невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несвоєчасна сплата відповідачем вартості природного газу), згідно зі ст.610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання, зокрема, з боку відповідача.

У свою чергу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини 1 ст.611 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. У силу приписів частини 1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно з положеннями ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У пункті 8.2 договору сторони передбачили, що у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

За приписами частини 1 ст.624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Згідно з частиною 2 ст.193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 1 ст.229 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Частини 1, 2, 4 ст.217 Господарського кодексу України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

У силу положень ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (частина 6 ст.232 Господарського кодексу України).

У зв`язку зі несвоєчасним виконання відповідачем зобов`язань за спірним договором щодо здійснення оплати за поставлений природний газ позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за несвоєчасну оплату вартості поставленого природного газу у розмірі 79596,54 грн, розрахунок якої додано до позову.

Відповідно до ст.1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Отже, яким би способом не визначався у договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.

Ураховуючи те, що відповідачем несвоєчасно були виконані зобов`язання за договором №2498/1617-ТЕ-32 щодо здійснення оплати за поставлений природний газ, господарським судом правильно встановлено, що позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню згідно з пунктом 8.2 договору, виходячи з облікової ставки НБУ, що діяла у відповідному періоді прострочення.

Однак з матеріалів справи убачається, що відповідачем у справі заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 90%.

В обґрунтування заявленого клопотання відповідач, зокрема, вказує на те, що зобов`язання відповідачем виконане на 100%, майновий стан ТОВ "Котельні лікарняного комплексу" є тяжким та збитковим, що підтверджується балансом та звітом про фінансові результати у 2018 році (а.с.146, 147), прострочення було незначним та відповідач докладав максимальні зусилля для вчасного розрахунку, інфляційні нарахування дуже великі та компенсують усі негативні наслідки кредитора, виплата суми пені у повному обсязі значно вплине на роботу підприємства та поставить його на межі банкрутства, тому що немає джерела виплати штрафних санкцій, інфляційних та 3% річних.

Відповідно до ст.233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятком, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами. Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Норми матеріального права, а саме, ст.233 Господарського кодексу України, яка цілком кореспондується із частиною 3 ст.551 Цивільного кодексу України встановлює, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. У чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Судом при цьому ураховуються фактичні обставини справи та надається оцінка наявним доказам, якими заявник обґрунтовує свої заперечення.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 убачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми пені, на підставі повного та об`єктивного розгляду усіх матеріалів справи, встановив наявність обставин, за яких визнав можливим зменшити розмір санкцій до 40%. При цьому господарським судом Харківської області ураховано ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором, а також взято до уваги неподання позивачем будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах, те, що основним споживачем послуг відповідача є населення та бюджетні організації, ураховано також майновий стан підприємства відповідача.

Таке зменшення розміру пені є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін. Крім того, пеня - це фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов`язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб безпідставного збагачення.

Отже, суд першої інстанції правильно застосував правову позицію щодо зменшення розміру пені, викладену у постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі №6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №703/1181/16-ц, від 20.03.2019 у справі №761/26293/16-ц, постановах Верховного Суду від 20.06.2019 у справі №916/2283/18, від 12.06.2019 у справі №904/4085/18.

Відтак, висновок суду першої інстанції про зменшення розміру пені на 40% є законним та обґрунтованим.

Щодо посилання скаржника на те, що судом першої інстанції необґрунтовано здійснено перерахунок заявленого до стягнення розміру інфляційних втрат, колегія суддів виходить з такого.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2753,42 грн інфляційних втрат, виходив з того, що розрахунок інфляційних збитків, який зроблений відповідачем, не відповідає правилам розрахунку індексу інфляції відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", в якій роз`яснено, що базою для нарахування є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями та яка є існуючою на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні є прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція, дефляція.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у стягненні інфляційних втрат на суму 2753,42 грн, з огляду на таке.

Згідно зі ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст.526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до частини 1 ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 цього Кодексу).

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 ст.625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Згідно зі ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст.625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 ст.625 Цивільного кодексу України).

Ураховуючи положення частини 2 ст.625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних, є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 ст.625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18 та у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18.

Відмовляючи ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у позові у частині стягнення інфляційних втрат у сумі 2753,42 грн, судом першої інстанції помилково не враховано зазначені вище вимоги Закону, та те, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання, відповідно, нарахуванню підлягають не тільки основна сума боргу, а й суми, на які збільшився борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів.

Оскільки рішення господарського суду Харківської області від 04.07.2019 у справі №922/934/19 позивачем оскаржується частково, а саме: у частині відмови у стягненні пені у розмірі 47757,93 грн та інфляційних втрат у розмірі 2753,42 грн, а суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст.269 Господарського процесуального кодексу України обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, колегією суддів не переглядається правомірність задоволення судом першої інстанції позовних вимог в іншій частині.

Відповідно до ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 пункту 2 ст.275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно з частиною 1 ст.277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції прийняте при неправильному застосуванні норм матеріального права, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - частковому скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 04.07.2019 у справі №922/934/19 скасувати у частині відмови у стягненні 2753,42 грн інфляційних втрат.

Прийняти у скасованій частині нове рішення, яким позов у цій частині задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Котельні лікарняного комплексу" (61018, Харківська обл., м.Харків, вул.Балакірєва, буд.3, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, буд.6, ) 2753,42 грн інфляційних втрат.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Котельні лікарняного комплексу" (61018, Харківська обл., м.Харків, вул.Балакірєва, буд.3, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, буд.6, ) 157,07 грн судовий збір за подання апеляційної скарги.

У частині відмови у стягненні пені у сумі 47757,93 грн рішення господарського суду Харківської області від 04.07.2019 у справі №922/934/19 залишити без змін.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 23.09.2019.

Головуючий суддя О.А. Пуль

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.О. Крестьянінов