ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2019 р. Справа№ 910/4236/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Ткаченка Б.О.

Суліма В.В.

секретар судового засідання: Вайнер Є.І.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 23.09.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2019

у справі № 910/4236/19 (суддя - Сівакова В.В.)

за позовом Споживчого товариства "УТФ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

про стягнення 81 937, 38 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року Споживче товариство "УТФ" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (далі - відповідач) про стягнення 81 937, 38 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань по оплаті поставленого товару за договором поставки макухи соєвої №368/2017/КАМ/О від 29.09.2017 (далі - договір), у зв`язку з чим, внаслідок порушенням відповідачем грошового зобов`язання за договором, позивач просив стягнути з відповідача 81 937,38 грн., з яких 44 290,37 грн. - пені, 28 183,87 грн. - інфляційних втрат, 4 971,15 грн. - 3% річних, 4 491,99 грн. - втраченої вигоди. Позивачем заявлено про стягненням з відповідача 3 000,00 грн. - витрати на правову допомогу.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 у справі №910/4236/19 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на користь Споживчого товариства "УТФ" 14 002,36 грн. інфляційних втрат, 4 884, 37 грн. 3% річних, 442, 79 грн. витрат по сплаті судового збору, 691, 51 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині в позові відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач своє зобов`язання щодо вчасної оплати отриманого товару у повному обсязі не виконав та суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 та винести нове рішення, яким у частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на користь Споживчого товариства "УТФ" 3% річних задовольнити позов у розмірі 4 058, 33 грн., у частині стягнення інфляційних витрат задовольнити позов у розмірі 12 016, 38 грн., у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити у повному обсязі, витрати судового збору розділити пропорційно задоволеним позовним вимогам, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт вказує, що, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" прострочило оплату 80% замовленого товару на суму 437 220,80 грн. та 436 697,60 грн. з 27.10.2017 по 05.12.2017 та оплату 20% товару на суму 109 305,20 грн. і 109 174,40 грн. з 04.11.2017 по 08.01.2018, тому обґрунтованою до стягнення 3% річних є сума у розмірі 4 058,33 грн.

Також скражник стверджує, що судом першої інстанції невірно розраховано інфляційні втарати та, на думку відповідача, обґрунтованою до стягнення інфляційних вимог є сума у розмірі 12 016,38 грн.

Апелянт вважає, що позивачем не доведено понесення витрат на професійну правничу допомогу, які пов`язані саме з розглядом даної справи, оскільки в укладеному сторонами договорі про надання правничої (правової) допомоги адвокатом №13/03/19 від 13.03.2019 та в акті надання послуг №1 від 01.04.2019 не міститься посилання на договір, за яким стягується заборгованість, та на номер судової справи. Також, у долученій до матеріалів справи копії платіжного доручення №1352 від 29.03.2019 міститься посилання на договір №13/03/19 від 13.03.2019, з якого не вбачається, що оплата здійснена саме за правові послуги адвоката у даній справі.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві, наданому до суду 06.09.2019, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. Крім того, позивач вказує, що суд першої інстанції правильно розрахував 3% річних та інфляційні втрати.

Стосовно витрат на правову допомогу, позивач вказав, що до матеріалів справи долучено копії: договору про надання правничої (правової) допомоги адвокатом № 13/03/19 від 13.03.2019, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КВ № 6154 від 09.08.2018, акту надання послуг № 1 від 01.04.2019 на суму 3.000,00 грн., платіжного доручення № 1352 від 29.03.2019 на суму 3.000,00 грн., що є належними доказами надання правової допомоги.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2019 справу №910/4236/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Дідіченко М.А., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.08.2019 у справі №910/4236/19 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 залишено без руху. Роз`яснено Товариству з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс", що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали особа має право усунути недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у розмірі 2 881,50 гривень.

21.08.2019 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" подав заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано платіжне доручення № від 16.08.2019 про сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 881,50 грн.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2019, у зв`язку з перебуванням судді Дідиченко М.А. у відпустці, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Ткаченко Б.О., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.08.2019 прийнято справу №910/4236/19 до провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Ткаченко Б.О., Сулім В.В. Поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 у справі №910/4236/19, відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду на 23.09.2019.

Позиції учасників справи

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 23.09.2019 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати частково та винести нове рішення, яким у частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на користь Споживчого товариства "УТФ" 3% річних задовольнити позов у розмірі 4 058, 33 грн., у частині стягнення інфляційних витрат задовольнити позов у розмірі 12 016, 38 грн., в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційної інстанції 23.09.2019 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

29.09.2017 між Споживчим товариством "УТФ" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (покупець) укладено договір поставки макухи соєвої №368/2017/КАМ/О (далі - договір) (т. 1; а.с. 19-23).

Відповідно до пункту 3.1 договору постачальник бере на себе зобов`язання здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб, та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені сторонами строки.

Предметом даного договору, згідно з п. 3.2 договору, є поставка макухи соєвої, отриманої після віджиму насіння сої (далі - товар).

Пунктом 4.1 договору визначено, що поставка товару здійснюється постачальником на умовах терміну DAP (DELIVERED AT PLACE) за адресою: м. Кив, вул. Кирилівська, 98.

У момент поставки на кожну партію товару постачальник надає покупцю наступні документи: сертифікат якості; товарно-транспортну накладну (ТТН); видаткову накладну; оригінал рахунку-фактури; інші супровідні документи згідно з діючим законодавством (пункт 4.4 договору).

Згідно з пунктом 7.2 договору розрахунок за товар здійснюється на умовах 80% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 21 календарних днів за умови настання наступних умов: постачання покупцю всієї кількості товару згідно виставленого рахунку-фактури (п. 7.2.1 договору); сторони підписали належним чином оформлену видаткову накладну (п. 7.2.2 договору); передачі покупцю повного пакету оригіналів документів, зазначених в п. 4.4 даного договору (п. 7.2.3 договору).

Відповідно до пункту 7.3 договору остаточний розрахунок в розмірі 20% оплати вартості замовленого товару здійснюється покупцем протягом 3 (трьох) робочих днів після того, як постачальник в строки, передбачені чинним законодавством засобами електронного зв`язку надіслав покупцю податкову накладну, зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення за кожен день прострочення, від вартості несплаченого товару (пункт 8.3 договору).

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2017, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором (пункт 11.1 договору).

Сторони у пункті 11.2 договору встановили, що якщо за 20 календарних днів до закінчення строку дії даного договору жодна із сторін не заявить письмово про його розірвання, то договір вважатиметься пролонгованим на 1 рік. Кількість таких однорічних пролонгацій даного договору є необмеженою.

Звертаючись з позовними вимогами до суду, позивач вказав, що відповідач в порушення умов договору №368/2017/КАМ/О невчасно сплатив вартість поставленого товару, у зв`язку з чим, позивачем нараховано пеню, інфляційні втрати, 3% річних та втрачену вигоду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, договір, укладений між Споживчим товариством "УТФ" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс", за своєю правовою природою відноситься до договорів поставки.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору №368/2017/КАМ/О позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 1 092 398,00 грн., що підтверджується товарно-транспортними накладними №134 та №135 від 05.10.2017 та підписаними уповноваженеми представниками сторін накладними: №4 від 05.10.2017 на суму 546 526,00 грн. та №5 від 05.10.2017 на суму 545 872,00 грн. (т. 1; а.с. 25-29).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та видно з матеріалів справи, відповідач здійснив оплату товару на загальну суму 1 092 398,00 грн. Вказана обставина підтверджується платіжними дорученнями: № від 06.12.2017 на суму 437 220,80 грн.; № від 09.01.2018 на суму 109 305,20 грн.; № від 06.12.2017 на суму 436 697,60 грн.; № від 09.01.2018 на суму 109 174,40 грн.

Тобто, оплата за поставлений товар була здійснена відповідачем в повному обсязі.

Як вказувалось вище, пунктом 7.2 договору передбачено, що розрахунок за товар здійснюється на умовах 80% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 21 календарних днів за умови настання наступних умов: постачання покупцю всієї кількості товару згідно виставленого рахунку-фактури; сторони підписали належним чином оформлену видаткову накладну; передачі покупцю повного пакету оригіналів документів, зазначених в п. 4.4 даного договору.

Відповідно до пункту 7.3 договору остаточний розрахунок у розмірі 20% оплати вартості замовленого товару здійснюється покупцем протягом 3 (трьох) робочих днів після того, як постачальник в строки, передбачені чинним законодавством засобами електронного зв`язку надіслав покупцю податкову накладну, зареєстровану у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Тобто, між сторонами було погоджено остаточну оплату товару не раніше реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних і надсилання її покупцю засобами електронного зв`язку. Саме дата реєстрації податкової накладної і є початком відліку для виникнення обов`язку у покупця остаточної оплати отриманого товару.

Судом першої інстанції встановлено, що поставка товару була здійснена позивачем 05.10.2017 (накладні № 4, №5 на загальну суму 1 092 398,00 грн).

Позивачем до позовної заяви надано копії наступних податкових накладних: №3 від 05.10.2017 на суму 455 438,33 грн. (зареєстровано постачальником 31.10.2017) (т. 1; а.с. 28); № 5 від 05.10.2017 на суму 454 893,33 грн. (зареєстровано постачальником 31.10.2017) (т. 1; а.с. 32).

За таких обставин, враховуючи приписи статей 253, 530 Цивільного кодексу України, положення пункту 7.3 договору та дату реєстрації податкових накладних, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що відповідач зобов`язаний був оплатити 80% вартості поставленого товару у строк до 26.10.2017 включно, а 20% поставленого товару - до 03.11.2017 включно.

За накладною №4 від 05.10.2017 відповідачем було сплачено 80 % вартості товару 06.12.2017 (згідно платіжного доручення № від 06.12.2017 на суму 437 220,80 грн.), остаточний розрахунок за накладною №4 від 05.10.2017 відповідачем здійснено 09.01.2018 (згідно платіжного доручення № від 09.01.2018 на суму 109 305,20 грн.). Отже, за вказаною накладною прострочення має місце з 27.10.2017 по 05.12.2017 (день сплати не включається в період заборгованості) з суми 437 220,80 грн. та з 04.11.2017 по 08.01.2018 (день сплати не включається в період заборгованості) з суми 109 305,20 грн.

За накладною №5 від 05.10.2017 відповідачем було сплачено 80 % вартості товару 06.12.2017 (згідно платіжного доручення № від 06.12.2017 на суму 436 697,60 грн.), остаточний розрахунок за накладною №5 від 05.10.2017 відповідачем здійснено 09.01.2018 (згідно платіжного доручення № від 09.01.2018 на суму 109 174,40 грн.). Отже, за вказаною накладною прострочення має місце з 27.10.2017 по 05.12.2017 (день сплати не включається в період заборгованості) з суми 436 697,60 грн. та з 04.11.2017 по 08.01.2018 (день сплати не включається в період заборгованості) з суми 109 305,20 грн.

Стосовно тверджень відповідача у відзиві на позовну заяву, що зобов`язання по оплаті товару не настало, оскільки позивачем неналежним чином здійснено передачу оригіналів документів, визначених пунктом 4.4 вказаного договору, а саме не надано сертифікат якості, суд першої інстанції вказав наступне.

Відповідно до статті 666 Цивільного кодексу України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Однак, матеріали справи не містять доказів відмови відповідача від приймання товару та складення актів розбіжностей. Також у матеріалах справи відсутнє листування з боку відповідача стосовно виправлення будь-яких невідповідностей у супровідних документах, відсутності супровідних документів на товар, тощо.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вказав, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факт отримання ТОВ "Комплекс Агромарс" всіх документів, передбачених приписами п. 4.4 договору в момент отримання товару, тобто 05.10.2017.

Отже, відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання по оплаті товару, поставленого згідно накладних № 4 та №5 від 05.10.2017, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання, та він вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

У зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання щодо оплати поставленого товару, позивач нарахував пеню на загальну суму 44 290,37 грн. за накладними №4 та №5 у період з 26.10.2017 по 06.12.2017 та з 04.11.2017 по 09.01.2018.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.

В силу статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України).

Приписами статтей 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 8.3 договору передбачено, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення за кожен день прострочення, від вартості несплаченого товару.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем подано клопотання про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення з відповідача пені.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (стаття 258 Цивільного кодексу України).

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

За приписами пункту 5 статті 261 Цивільного кодексу України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості 03.04.2019, що підтверджується штампом канцелярії Господарського суду міста Києва, за таких обставин позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення пені за заявлені ним періоди, в зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення 44 290,37 грн. пені задоволенню не підлягають.

Позивач також просить суд стягнути 28 183,87 грн. інфляційних втрат та 4 971,15 грн - 3% річних. З приводу цієї частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору інший розмір процентів не визначено.

Перевіривши розрахунок 3% річних, за допомогою програми "Ліга:Закон", колегія суддів зазначає, що за накладною №4 від 05.10.2017: з суми 437 220,80 грн. (платіжне доручення № від 06.12.2017) прострочення має місце з 27.10.2017 по 05.12.2017 (день сплати не включається в період заборгованості) сума 3% річних складає 1 437,44 грн.; з суми 109 305,20 грн. (платіжне доручення № від 09.01.2018) прострочення має місце з 04.11.2017 по 08.01.2018 (день сплати не включається в період заборгованості) розмір 3% річних складає 592,94 грн.

За накладною №5 від 05.10.2017: з суми 436 697,60 грн. (платіжне доручення № від 06.12.2017) прострочення має місце з 27.10.2017 по 05.12.2017 (день сплати не включається в період заборгованості) сума 3% річних складає 1 435,72 грн.; з суми 109 174,40 грн. (платіжне доручення № від 09.01.2018) прострочення має місце з 04.11.2017 по 08.01.2018 (день сплати не включається в період заборгованості) розмір 3% річних складає 592,23 грн.

З огляду на вказані розрахунки, колегія суддів зазначає, що розмір 3% річних за вказаними накладними становить 4 058,33 грн. (1 437,44 грн.+ 592,94 грн.+ 1 435,72 грн.+ 592,23 грн.= 4 058,33 грн.). Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 3 % річних, отже, рішення в цій частині підлягає зміні.

Відповідно до частин 3, 4 п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Здійснивши розрахунок збитків від зміни індексу інфляції, за допомогою програми "Ліга:Закон", колегія суддів зазначає, що за накладною №4 від 05.10.2017: з суми 437 220,80 грн. (платіжне доручення № від 06.12.2017) прострочення має місце з 27.10.2017 по 05.12.2017 розмір інфляційних втрат складає 3 934,99 грн.; з суми 109 305,20 грн. (платіжне доручення № від 09.01.2018) прострочення має місце з 04.11.2017 по 08.01.2018 розмір інфляційних втрат становить 2 086,64 грн.

За накладною №5 від 05.10.2017: з суми 436 697,60 грн. (платіжне доручення № від 06.12.2017) прострочення має місце з 27.10.2017 по 05.12.2017 розмір інфляційних втрат складає 3 930,28 грн.; з суми 109 174,40 грн. (платіжне доручення № від 09.01.2018) прострочення має місце з 04.11.2017 по 08.01.2018 розмір інфляційних втрат становить 2 084,14 грн.

Таким чином, колегія суддів вказує, що розмір інфляційних втрат за зазначеними накладними становить 12 036,05 грн. (3 934,99 грн.+ 2 086,64 грн.+ 3 930,28 грн.+ 2 084,14 грн.= 12 036,05 грн.). Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача стосовно стягнення з відповідача інфляційних втрат. Рішення в цій частині також підлягає зміні.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача упущеної вигоди в розмірі 4.491,99 грн., місцевий господарський суд вказав наступне.

Позовні вимоги в цій частині мотивовані тим, що позивач мав намір розмістити кошти, отримані за товар, на депозитному рахунку в ПАТ КБ "Приватбанк" за депозитною програмою "Строковий депозит" строком на 30 днів під 10% річних. Оскільки відповідач не виконав вчасно свої обов`язки по оплаті поставленого товару, позивач не міг користуватись грошовими коштами за поставлений товар у повному обсязі, а тому, за твердженням позивача, він не одержав доходи у розмірі 4.491,99 грн., які міг би одержати у разі виконання відповідачем своїх зобов`язань по оплаті товару вчасно.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Згідно з частиною 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини боржника у заподіянні збитків.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Частиною 2 статті 623 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, пред`явлення вимоги про відшкодування упущеної вигоди, яка за своєю суттю є припущенням, покладає на кредитора обов`язок навести достатні обґрунтування, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі № 6-237цс16, а також у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження №14-79цс18).

З врахуванням викладеного, оскільки в даному випадку упущеною вигодою позивач визначає доходи за договором банківського вкладу, то позивачу необхідно було довести те, що він міг і повинен був отримати відповідні доходи у визначеному ним розмірі і за визначений ним період.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом з цим, всупереч викладеним вище нормам закону, відповідачем не було доведено обґрунтованості позовних вимог про стягнення упущеної вигоди. Зокрема, матеріали справи не містять доказів укладення позивачем договору банківського вкладу, який він був неспроможний виконати, а також не доведено, що саме неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила позивача можливості отримати прибуток на спірну суму.

Таким чином, Господарський суд міста Києва правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення упущеної вигоди у розмірі 4 491,99 грн є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Зважаючи на вищенаведене, суд апеляційної інстанції вказує, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню частково.

Стосовно розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 3.000,00 грн., місцевий господарський суд вказав наступне.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

13.03.2019 між позивачем (клієнт) та адвокатом Діденко Ігорем Геннадійовичем був укладений договір про надання правничої допомоги № 13/03/19, за умовами якого адвокат надає усіма законними методами та способами правничу допомогу клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав клієнта та його законних інтересів.

Згідно з пунктом 4.2 вказаного договору розмір гонорару адвоката, умови та порядок його сплати погоджуються за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього договору.

01.04.2019 між клієнтом та адвокатом складено акт №1 надання послуг правничої допомоги адвокатом згідно договору №13/03/19 від 13.03.2019, загальна вартість робіт склала 3.000,00 грн.

До матеріалів справи долучено наступні копії документів: договір про надання правничої (правової) допомоги адвокатом № 13/03/19 від 13.03.2019; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія КВ № 6154 від 09.08.2018; акт надання послуг №1 від 01.04.2019 на суму 3.000,00 грн.; платіжне доручення № 1352 від 29.03.2019 на суму 3.000,00 грн.

Враховуючи те, що позивачем підтверджено правовий статус адвоката, якому було сплачено кошти, наявні докази надання адвокатом правової допомоги та фактичного перерахування коштів на підставі договору, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про покладання на відповідача витрат на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог та підлягає стягненню в сумі 589,20 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 у справі № 910/4236/19 підлягає частковому задоволенню. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 у справі № 910/4236/19 слід змінити.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у разі часткового задоволення позову покладаються - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 129, 240, 269, 275, 276, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 у справі № 910/4236/19 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2019 у справі № 910/4236/19 змінити, викласти резолютивну частину рішення у наступній редакції.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (02094, м. Київ, вул. Пожарського, 3, ) на користь Споживчого товариства "УТФ" (04205, м. Київ, просп. Оболонський, 30, офіс 287, ) 12 036 (дванадцять тисяч тридцять шість) грн. 05 коп. - інфляційних втрат, 4 058 (чотири тисячі п`ятдесят вісім) грн. 33 коп. - 3% річних, 377 (триста сімдесят сім) грн. 28 коп. витрат по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви, 589 (п`ятсот вісімдесят дев`ять) грн. 20 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Видати наказ.

Стягнути з Споживчого товариства "УТФ" (04205, м. Київ, просп. Оболонський, 30, офіс 287, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (02094, м. Київ, вул. Пожарського, 3, ) витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги у розмірі 2 315 (дві тисячі триста п`ятнадцять) грн. 57 коп.

Видати наказ.

Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи №910/4236/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених ст. 287 Господарського процесуального кодексу України та у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 24.09.2019.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді Б.О. Ткаченко

В.В. Сулім