СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2019 р. Справа №922/1811/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Дучал Н.М., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Ярош В.В.,

за участю представників:

позивача не з`явився;

відповідача Сосунов Є.В., свідоцтво серія ДН№5306 від 26.12.2018 року, ордер ДН№067001 від 19.01.2019 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця Курбанова ОСОБА_1 , м.Харків, (вх.№1128Х/1-40) на рішення Господарського суду Харківської області від 18.07.2016 року по справі №922/1811/16,

за позовом Приватного підприємства «Маллаті», м.Одеса,

до фізичної особи-підприємця Курбанова Абдугаффора ОСОБА_2 , м.Харків,

про стягнення грошових коштів в сумі 186875,75 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року Приватне підприємство «Маллаті» звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до фізичної особи-підприємця Курбанова ОСОБА_1 про стягнення 99400,00 грн. заборгованості за поставлений товар, згідно видатковою накладною, 17483,53 грн. пені та 99400,00 грн. упущеної вигоди за договором поставки №10/11/15 від 10.11.2015 року

Рішенням господарського суду Харківської області від 18.07.2016 року у справі №922/1811/16 (суддя П.В. Хотенець, повне рішення складено 21.07.2016 року) позов задоволено повністю.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Курбанова ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства «Маллаті» 99400,00 грн. заборгованості за поставлений товар, згідно видатковою накладною, 17483,53 грн. пені, 99400,00 грн. упущеної вигоди за договором поставки №10/11/15 від 10.11.2015 року та 3244,25 грн. судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права та на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 18.07.2016 року у справі №922/1811/16 та направити окрему ухвалу прокуратурі для проведення досудового розслідування за ознаками кримінального правопорушення.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт зазначає, що станом на момент укладання договору між сторонами, ФОП Курбанов ОСОБА_3 в період 05.10.2015 року по 12.06.2016 року, згідно закону перетнув державний кордон України та тривалий час перебував за межами території України (копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон з відповідними відмітками про перетин кордону додано до апеляційної скарги), тому спірний правочин він не укладав, довіреності на період відсутності на території України для здійснення правочинів не оформлював, накладну про прийняття товару не підписував та замовлення на постачання продавцю не направляв. Звертає увагу суду, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази у підтвердження факту наявності господарської операції за спірним правочином.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача та призначено справу до розгляду.

У подальшому, розгляд справи неодноразово відкладався, а ухвалою суду від 31.01.2019 року було призначено у справі судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження.

Ухвалою суду від 25.07.2019 року у зв`язку з усуненням обставин, що зумовили зупинення провадження, поновлення провадження у справі та призначено її до розгляду в судове засідання.

У судовому засіданні 05.08.2019 року оголошено перерву до 05.09.2019 року.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2019 року у зв`язку з відпусткою судді Северіна В.І. та судді Терещенко О.І. для розгляду справи сформовано новий склад суду: головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Дучал Н.М., суддя Россолов В.В.

До початку судового засідання 05.09.2019 року представник відповідача надав через канцелярію суду письмові додаткові пояснення по суті справи (вх.№8405), які колегією суддів досліджено та долучено до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 05.09.2019 року з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі, з огляду на зміну складу суду, а також забезпечення повного та всебічного розгляду справи по суті, колегія суддів дійшла висновку про неможливість закінчення розгляду справи в даному судовому засіданні та відклала розгляд справи на іншу дату.

Вказана ухвала суду була направлена сторонам у справі рекомендованими листами за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі і отримана позивачем 13.09.2019 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи. Натомість представник позивача у судове засідання 18.09.2019 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за відсутності представника позивача.

У судовому засіданні 18.09.2019 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні. Крім того, представник відповідача надав суду для огляду закордонний паспорт ОСОБА_4 у підтвердження факту його перебування тривалий час поза межами території України, зокрема, в період складання договору поставки та поставки товару.

Також представник відповідача у судових дебатах просив суд направити окрему ухвалу з відповідними матеріалами справи до прокуратури для проведення досудового розслідування за ознаками наявного кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача та другого відповідача, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Так, 10.11.2015 року між Приватним підприємством «Маллаті» (постачальник, позивач у справі) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (покупець, відповідач у справі) укладено договір поставки №10/11/15.

Згідно пункту 1.1. договору постачальник зобов`язався передати у власність покупця товар у відповідному асортименті, кількості і за цінами у порядку та на умовах, визначених у специфікації (накладній), а покупець прийняти та оплатити товар.

За договором найменування товару, його асортимент та ціна визначаються у специфікації (накладній), яка є невід`ємною частиною договору. Товар постачається постачальником згідно заявки наданої покупцем, яка направляється постачальнику факсимільним зв`язком і вважається прийнятою постачальником, якщо на протязі трьох годин після її отримання постачальник повідомив покупця про свою згоду з умовами заявки, а прийнята постачальником заявка є обов`язковою до виконання (п.1.2 договору).

У розділі 3 договору сторони передбачили умови оплати. Так, оплата товару провадиться на умовах визначених у договорі шляхом перерахування покупцем грошових коштів на банківський рахунок постачальника у вигляді 100% передоплати. Оплата товару провадиться за цінами визначеними у специфікації (накладній). Ціна договору складає із вартості всіх виставлених рахунків. При цьому, сторони визначили, що постачальник зобов`язаний належним чином оформити та зареєструвати податкову накладну та/або коректировку до податкової накладної за поставлений товар у єдиному реєстрі податкових накладних.

Розділ 4 договору містить умови доставки та порядок приймання товару. Так, покупець зобов`язаний прийняти замовлений (згідно п.1.1 договору) і виготовлений товар згідно ст. 689 Цивільного кодексу України. Постачання продукції здійснюється за згодою сторін. Приймання товару провадиться згідно інструкцій №П-6 від 15.06.1965 року та №П-7 від 25.04.1966 року.

Пунктом 8 договору передбачено строк його дії, а саме з моменту підписання і діє до 31.12.2015 року. У випадку, якщо за 30 днів до закінчення дії договору жодна із сторін не заявить у письмовій формі про його розірвання, він вважається автоматично пролонгованим на кожний наступний календарний рік.

Договір №10/11/15 від 10.11.2015 року підписаний сторонами та скріплений з боку постачальника печаткою.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог зазначав, що він договір не підписував.

Під час апеляційного провадження, з метою встановлення належності оформлення договору, а саме його підпису, ухвалою суду від 31.01.2019 року призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса. На вирішення експертів поставлено питання, зокрема, чи виконано підпис від імені ОСОБА_4 у договорі поставки №10/11/15 від 10.11.2015 року (розділ договору «Реквизиты сторон» графа «Получатель») Курбановим ОСОБА_5 .

За результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи по справі №922/1811/16 складено висновок експерта від 11.06.2019 року №3328, в якому повідомлено, що підпис від імені ОСОБА_4 у договорі №10/11/15 від 10.11.2015 року між «ЧП « ОСОБА_6 » та ФОП ОСОБА_4 розташований на другому аркуші в графі «Покупатель:», рядку «___/А.Д. Курбанов/» - виконаний Курбановим ОСОБА_5 .

Таким чином, доводи апелянта про те, що він не підписував договір поставки №10/11/15 від 10.11.2015 року є неспроможним.

Щодо тверджень скаржника, що в період з 05.10.2015 року по 12.06.2016 року він перетнув державний кордон України та тривалий час перебував за межами території України, тому спірний правочин він не укладав, колегія суддів зазначає наступне.

У матеріалах справи наявна копія закордонного паспорта ОСОБА_4 , а у судовому засіданні було надано оригінал для огляду, з якого вбачається, що 05.10.2015 року ОСОБА_4 перетнув кордон Республіки Таджикістан в`їхав на відповідну територію та тільки 12.06.2016 року виїхав з вказаної території. Тобто, у період з 05.10.2015 року по 12.06.2016 року ОСОБА_4 , коли було складено договір та здійснено поставку, не міг знаходитись на території України.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, вказав, що згідно узгодженого шляхом телефонних переговорів замовлення, позивач 23.12.2015 року поставив відповідачу товар на загальну суму 99400,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №003054 від 23.12.2016 року. Зазначив, що сторонами було обумовлено сплату вартості товару після його поставки у визначене відповідачем місце, а відповідно до товарно-транспортної накладної №11 від 23.12.2015 року товар було відвантажено у м.Харків - місце розвантаження - м.Харків, вул. Мала Панасівська, 5 АДРЕСА_1 7.

Проте, колегія суддів вважає такі висновки місцевого господарського суду суперечливими та такими, що не підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом по даній справі всупереч приписів ст.ст. 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження позовних вимог.

Колегія судів відзначає, що укладення договору поставки у даній справі, з огляду на його умови, не свідчить беззаперечно про наявність активних господарських відносин.

Так, умовами договору передбачено, що поставка провадиться на підставі замовлення вчиненого покупцем. Однак, у матеріалах справи відсутні докази того, що покупцем вчинялось будь-яке замовлення. При цьому, умовами договору передбачено, що поставка провадиться на умовах 100% попередньої оплати, однак оплати не було.

Надана у підтвердження проведення поставки товарна накладна №003054 від 23.12.2015 року викликає у колегії суддів сумніви у її належності та допустимості у якості доказу. Так, оригінал міститься у матеріалах справи т.1, а.с. 235. Проте, дослідити його не вбачається можливим та встановити належність і вірність її оформлення також неможливо з огляду на її стан.

Ухвалою суду від 31.01.2019 року про призначення судової почеркознавчої експертизи, суд визначив для експерта питання, що стосувалось накладної №003054 від 23.12.2015 року, а саме: чи виконано підпис у графі «Прийняв» у накладній №003054 від 23.12.2016 року ОСОБА_4 .

Експертом у висновку №3328 складеного 11.06.2019 року зазначено, що підпис від імені ОСОБА_4 у накладній №003054 від 23.12.2015 року, розташований в рядку «Прийняв» - непридатний для ідентифікації особи виконавця.

Колегія суддів відзначає, що у видатковій накладній не вказано особу, яка ніби-то отримувала товар, відсутня розшифровка підпису цієї особи та відсутні реквізити довіреності на підставі якої нібито було отримано продукцію.

Як зазначив відповідач, з моменту державної реєстрації ОСОБА_4 приватним підприємцем та станом на момент апеляційного провадження, найманих працівників в нього не було. Також у судовому засіданні представник відповідача зазначив, що в реєстрах відсутні відомості про надання ОСОБА_4 довіреностей будь-якій особі на укладення договору та отримання будь-якого товару.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що після відвантаження товару відповідач в усному порядку підтвердив відповідність товарів замовленню за кількістю та якістю, а також розписався у видатковій накладній та підтвердив намір щодо оплати.

Проте, такі висновки суду здійснені без доказового обґрунтування, що суперечить ст.ст. 73, 74 та 77 Господарського процесуального кодексу України.

У матеріалах справи наявна копія товарно-транспортної накладної, на яку посилається позивач як на доказ поставки товару. Однак, колегія суддів відхиляє такі посилання, оскільки згідно вимог чинного законодавства такий документи не є належним і допустимим доказом у підтвердження факту поставки товару. Крім того, колегія суддів враховує, що така товарно-транспортна накладна хоча і містить у графі «вантажоодержувач» посилання на апелянта у справі, однак не підтверджує господарської операції. По-перше, такий документ є доказом наявності правовідносин між позивачем та перевізником ПП «Добриня», а не відповідача у справі; по-друге, у цій накладній відсутні відомості щодо маршуруту та точки доставки; по-третє, відсутні відомості про отримання (доставку) товару.

Як вже зазначалося, у п. 3.3 договору сторони погодили, що постачальник зобов`язаний належним чином оформити та зареєструвати податкову накладну та/або коректировку до податкової накладної за поставлений товар у єдиному реєстрі податкових накладних.

Натомість, позивачем (постачальником) не обґрунтовано і матеріали справи не містять доказів, що такі дії були вчинені. Вказане опосередковано свідчить про відсутність господарської операції.

Суд у тексті рішення вказав, що товар було відвантажено у м.Харків - місце розвантаження - м.Харків, вул. Мала Панасівська, 5/7. Проте, така адреса є неналежною, а згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач зареєстрований та перебуває за адресою - вул. Мала АДРЕСА_2 .

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи документи, які містять відомості про господарську операцію.

Договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Фактично, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

У даній справі позивачем не надано належних і допустимих доказів у підтвердження наявності господарської операції поставки товару, а отже відсутні підстави вважати, що відповідачем порушено зобов`язання за договором поставки щодо оплати за товар.

Колегія суддів вважає, що твердження відповідача щодо суті спору, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на положеннях чинного законодавства та доведені належним чином, тоді як господарським судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи та які суд визнав встановленими і це призвело до прийняття невірного рішення.

У позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь окрім суми заборгованості за поставлений товар, пеню у розмірі 17483,53 грн. та упущену вигоду у розмірі 99400,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що такі вимоги є похідними від вимоги про стягнення основної заборгованості, а оскільки суд дійшов висновку про її необґрунтованість, то в цих вимогах також слід відмовити.

За змістом ч.2 ст.217 Господарського кодексу України вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які в силу ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Отже, законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення за договором за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.

Матеріали справи свідчать, а саме договір №10/11/15 від 10.11.2015 року, сторони не передбачили в умовах договору можливість сплати пені та не визначали її розмір.

Колегія суддів зазначає, що саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони вправі і не передбачати будь-яких санкцій за порушення зобов`язання.

Колегія суддів також враховую, що позивач, звертаючись з вимогою про стягнення упущеної вигоди, не надав жодного правового обґрунтування та доказів у підтвердження таких вимог, а суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення такі обставини не досліджував, обмежившись лише посиланням про те, що позивачем понесено збитки.

Приймаючи до уваги вищевикладене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Курбанова ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду від 18.07.2016 року у справі №922/1811/16 скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Щодо вимоги апелянта про направлення судом окремої ухвали по даній справі прокуратурі для проведення досудового розслідування за ознаками кримінального правопорушення, то колегія суддів в них відмовляє та вважає за необхідне зазначити, що направлення окремої ухвали є правом суду, яким користується на власний розсуд, а учасник справи не обмежений у своєму праві самостійно звернутися до прокуратури з відповідною заявою.

Керуючись статтями 240, 269, 270, п.2, ч.1 ст.275, п.1, 3 ст. 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Курбанова ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 18.07.2016 року по справі №922/1811/16 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити в повному обсязі.

Стягнути з Приватного підприємства «Маллаті» (65011, м.Одеса, провулок Онілової, буд. 8/10, ) на користь фізичної особи-підприємця Курбанова ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 4866,37 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2019 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Н.М. Дучал

Суддя В.В. Россолов