ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2019 р. м.Київ Справа№ 910/9466/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Коробенка Г.П.

Козир Т.П.

Розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги заступника військового прокурора Сумського гарнізону

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.07.2019

у справі №910/9466/19 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом заступника військового прокурора Сумського гарнізону в інтересах держави в особі Державного концерну «Укроборонпром» та Державного науково-дослідного інституту хімічних продуктів

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтіс-Спецбуд»

про стягнення 73 405,35 грн.

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 заступник військового прокурора Сумського гарнізону звернувся в інтересах держави в особі Державного концерну «Укроборонпром» та Державного науково-дослідного інституту хімічних продуктів до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтіс-Спецбуд» 73 405,35 грн заборгованості за договором про встановлення земельного сервітуту.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору, було завдано шкоду безпосередньо інтересам держави, уповноваженим органом якої є Державний концерн «Укроборонпром» в особі Державного науково-дослідного інституту хімічних продуктів. Крім того, прокурор зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Альтіс-Спецбуд» продовжує по теперішній час використовувати земельну ділянку, однак від укладання додаткових угод щодо продовження дії земельного сервітуту ухиляється, від земельної ділянки у визначеному договором порядку не відмовляється та не повертає її. При цьому продовжує користуватися земельною ділянкою без здійснення відповідної оплати відповідно до умов договору. Останній платіж за користування земельною ділянкою надійшов у серпні 2017, відповідно до якого оплачено за користування земельною ділянкою за період з лютого по квітень 2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.07.2019 у справі №910/9466/19 позовну заяву з доданими до неї документами повернуто заступнику військового прокурора Сумського гарнізону на підставі п.4 ч.5 ст.174 ГПК України.

Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив із того, що прокурором не доведено наявності виключних підстав для звернення до суду з позовом від імені Державного концерну "Укроборонпром" та Державного науково-дослідного інституту хімічних продуктів, з наданням належних доказів, які б підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до статті 23 Закону України "Про прокуратуру", а також не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, заступник військового прокурора Сумського гарнізону звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.07.2019 у справі №910/9466/19 та передати дану справу на розгляд суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на порушення та неправильне застосування норм процесуального права.

Також, скаржник стверджує, що внаслідок прийняття оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції обмежив його у здійсненні прав, передбачених ст.131-1 Конституції України, ст.ст.23, 24 Закону України «Про прокуратуру» та ст.53 ГПК України, і фактично ухилився від вирішення спору по суті.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/9466/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді - Козир Т.П., Коробенко Г.П.

14.08.2019 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника Державного концерну "Укроборонпром" надішли до Північного апеляційного господарського суду письмові пояснення щодо апеляційної скарги заступника військового прокурора Сумського гарнізону, в яких просить її задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.08.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника військового прокурора Сумського гарнізону на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.07.2019 у справі №910/9466/19; розгляд апеляційної скарги заступника військового прокурора Сумського гарнізону на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.07.2019 у справі №910/9466/19 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали.

27.08.2019 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від Державного науково-дослідного інституту хімічних продуктів надішли до Північного апеляційного господарського суду письмові пояснення щодо апеляційної скарги заступника військового прокурора Сумського гарнізону, в яких повністю підтримує доводи викладенні як в апеляційній скарзі так і в письмових поясненнях до останньої.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Альтіс-Спецбуд» не скористалося своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надало суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.

З урахуванням приписів частини 1 статті 270 та частини 1 статті 252 ГПК України апеляційний розгляд здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей передбачених у Главі «Апеляційне провадження». При цьому, до апеляційного розгляду застосовуються положення загального позовного провадження з питань, не врегульованих у Главах «Апеляційне провадження і «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження».

У відповідності до ч.13 ст.8 ГПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.2 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - скасуванню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Згідно із п.4 ч.5 ст.174 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив із того, що прокурором не доведено наявності виключних підстав для звернення до суду з позовом від імені Державного концерну "Укроборонпром" та Державного науково-дослідного інституту хімічних продуктів, з наданням належних доказів, які б підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до статті 23 Закону України "Про прокуратуру", а також не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором.

Таким чином, предметом доказування в цьому апеляційному провадженні є наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Державного концерну «Укроборонпром» та Державного науково-дослідного інституту хімічних продуктів у порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та визначення правового статусу сторін у даній справі.

Надаючи оцінку правомірності та наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Державного концерну «Укроборонпром» та Державного науково-дослідного інституту хімічних продуктів з даною позовною заявою та у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та визначення правового статусу сторін у даній справі, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27).

Суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Зокрема, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п. 35) ЄСПЛ висловив таку думку (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

З огляду на вищенаведене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтерес держави" висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтерес держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону "Про прокуратуру".

Отже, Суд вважає, що "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтерес держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Пункт 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Тому, необхідно з`ясувати, що мається на увазі під "виключним випадком" і чи є таким випадком ситуація у справі.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (2) у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

З метою підвищення ефективності функціонування державних підприємств, які провадять господарську діяльність у сфері розроблення, виготовлення, реалізації, ремонту, модернізації та утилізації озброєння, військової і спеціальної техніки та боєприпасів і беруть участь у військово-технічному співробітництві з іноземними державами Кабінет Міністрів України постановою від 29 грудня 2010 року за № 1221 утворив Державний концерн «Укроборонпром» з включенням до його складу державних підприємств згідно з додатком до цієї постанови.

Згідно до додатку до Постанови Кабінету Міністрів України №1221 від 29.12.2010 Державний науково-дослідний інститут хімічних продуктів включений до складу учасників Концерну (ДК «Укроборонпром»).

Законом України «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі», прийнятим 16.06.2011 та який набрав чинності із дня опублікування - 09.07.2011 (Голос України від 09.07.2011 за №123) визначено особливості та правові основи управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі» до об`єктів управління державної власності в оборонно-промисловому комплексі належать: майно державних підприємств оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенних підприємств, які входять до складу Державного концерну «Укроборонпром».

Статтею 3 Закону України «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі» встановлено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі є: Кабінет Міністрів України та Державний концерн «Укроборонпром».

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі» Державний концерн «Укроборонпром» є уповноваженим суб`єктом господарювання з управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. До складу Концерну входять державні підприємства оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенні підприємства (далі - учасники Концерну), на основі фінансової залежності від одного або групи учасників Концерну, який виконує функції із забезпечення науково-технічного і виробничого розвитку, а також провадить інвестиційну, фінансову, зовнішньоекономічну та інші види діяльності.

Учасники Концерну не перебувають в управлінні органів виконавчої влади.

Концерн діє на підставі цього Закону та Статуту, який затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням Наглядової ради Концерну.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 за № 993 затверджено Статут Державного концерну «Укроборонпром». В додатку до статуту також затверджено Перелік державних підприємств - учасників Державного концерну «Укроборонпром».

Відповідно до пункту 1 Статуту Державного концерну «Укроборонпром», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 №993 та зареєстрованого Державним реєстратором 07.10.2011, номер запису 0040740, встановлено, що Державний концерн «Укроборонпром» є державним господарським об`єднанням, утвореним відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1221 «Про утворення Державного концерну «Укроборонпром».

Функції з управління Концерном та контроль за його діяльністю здійснює Кабінет Міністрів України.

Права та обов`язки Концерну в процесі управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, яке здійснює Концерн, передбачені статтею 7 Закону України «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі».

Поряд із зазначеними повноваженнями, визначеними Законом України «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі», Державний концерн «Укроборонпром» наділений статутними повноваженнями.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що пунктом 17 Статуту Концерну визначений перелік основних (однак не вичерпних) предметів діяльності Концерну відповідно до покладених на нього завдань.

В силу зазначеного, Державний концерн «Укроборонпром» може як самостійно здійснювати господарську діяльність, так і залучати до статутної діяльності інших учасників Концерну для виготовлення продукції.

Одночасно Державний концерн «Укроборонпром» може здійснювати управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі.

Саме ці повноваження є делегованими повноваженнями держави у сфері ефективного управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі.

Здійснюючи повноваження з управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, Державний концерн «Укроборонпром» є суб`єктом Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 20 травня 2016 року, введеного в дію Указом Президента України від 2 серпня 2016 року № 323/2016 «Про заходи з розвитку оборонно-промислового комплексу України».

За цих обставин, враховуючи наявність делегованих державою повноважень у сфері управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що інтереси Держави Україна полягають у розвитку оборонно-промислового комплексу України, одним із спеціальних суб`єктів якого є Державний концерн "Укроборонпром", до компетенції якого віднесені повноваження, визначені у Законі України "Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі".

Водночас, судом апеляційної інстанції встановлено, що пред`явлення зазначеного позову прокурором в інтересах держави уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних відносинах є Державний концерн "Укроборонпром" в особі Державного науково-дослідного інституту хімічних продуктів викликано саме захистом інтересів держави у суді, оскільки Державним концерном "Укроборонпром" як уповноваженим органом з управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі та Державним науково-дослідним інститутом хімічних продуктів, який включений до складу учасників Концерну, тривалий час не виживались заходи щодо звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості у сумі 73 405,35 грн, яка виникла внаслідок неналежного виконання ТОВ «Альтіс-Спецбуд» грошових зобов`язань за договором про встановлення земельного сервітуту.

Таким чином, судом першої інстанції не враховано, що Державний концерн "Укроборонпром" є одним із спеціальних суб`єктів з делегованими Законом України "Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" владними повноваженнями, надавши пріоритет статутним видам діяльності в господарській діяльності. Також слід визначити, що у відповідності до п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України даний позов військового прокурора з врахуванням наведеного вище є якраз тим виключним випадком, при яких здійснено представництво інтересів держави в оборонно-промисловому комплексі.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.05.2018 у справі № 918/376/17.

Також висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (процесуальної можливості органів прокуратури подавати позов в інтересах держави в особі Державного концерну "Укроборонпром") викладений у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 10.04.2018 у справі № Б-50/120-09 про банкрутство Державного підприємства "Харківський державний приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка", прийнятій у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

З огляду на що, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставне застосування судом першої інстанції норм п.4 ч.5 ст.174 ГПК України та, як наслідок, неправомірне повернення позовної заяви військовому прокурору.

Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга заступника військового прокурора Сумського гарнізону підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду міста Києва від 22.07.2019 у справі №910/9466/19 - скасуванню, а матеріали справи - переданню на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у ч.3 ст.271 ГПК України, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, має здійснюватися судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи.

Керуючись ст. ст. 129, 252, 269-271, 275, 277, 280-284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу заступника військового прокурора Сумського гарнізону на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.07.2019 у справі №910/9466/19 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.07.2019 у справі №910/9466/19 скасувати.

3. Матеріали справи №910/9466/19 направити на розгляд до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17.09.2019.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Г.П. Коробенко

Т.П. Козир