ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
"23" вересня 2019 р. Справа №909/108/19
судді Західного апеляційного господарського суду Мирутенка О.Л.
по справі №909/108/19
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Стаття 143 Земельного кодексу України передбачає, що примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі:
а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;
б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі;
в) конфіскації земельної ділянки;
г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності;
ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки;
д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.
З положень статті 143 ЗК вбачається, що перелік підстав примусового припинення прав на земельну ділянку в судовому порядку є вичерпним, а систематична несплата земельного податку не включена до цього переліку.
Згідно правового висновку Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 в справі №924/689/17 - позбавлення суб`єкта права постійного землекористування земельної ділянки після державної реєстрації цього права поза межами підстав, визначених статтею 143 ЗК, є порушенням права останнього на користування земельною ділянкою.
Адже, положеннями статті 144 ЗК визначено порядок припинення права користування земельними ділянками, які використовуються з порушенням земельного законодавства, який передбачає чотири стадії процедури припинення права користування земельними ділянками, а саме: виявлення порушення, виконання вказівок по усуненню виявлених порушень, звернення до відповідного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою, за результатами розгляду якого приймається рішення про припинення суб`єктивного права користування земельною ділянкою; оскарження землекористувачем рішення органів виконавчої влади або місцевого самоврядування про припинення права користування земельною ділянкою в судовому порядку.
З урахуванням системного аналізу змісту статей 141, 143, 144 ЗК, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що за наявності підстав, передбачених пунктом "д" статті 141 ЗК, припинення права користування земельною ділянкою проводиться у загальному порядку - за рішенням компетентного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05.07.2018 в справі №914/1633/16 та в постанові від 10.06.2019 у справі №909/462/16, якими залишені без змін постанови Західного апеляційного господарського суду, ухвалені під головуванням судді Мирутенка О.Л.
Зокрема, в постанові від 10.06.2019 у справі №909/462/16 Верховний Суд вказав, що виходячи з правового аналізу наведених норм права слідує, що припинення права користування земельною ділянкою здійснюється в загальному порядку, або в примусовому порядку на підставі рішення суду у випадках, перелік яких наведено у статті 143 Земельного кодексу України, який є вичерпним.
Встановивши, що відповідач є користувачем земельної ділянки на законних підставах, та не встановивши підстав, передбачених у статті 143 Земельного кодексу України, для примусового припинення прав відповідача на земельну ділянку у судовому порядку, суд повинен дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Виходячи з викладеного, вважаю, що позовні вимоги Хриплинської сільської ради, з підстав наведених у позовній заяві, задоволенню не підлягають, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Відповідно в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права при вирішенні даного спору, зокрема ст..141 Земельного кодексу. Апеляційну скаргу Приватної комерційно-виробничої фірми «Сітник», на мою думку, слід задовольнити повністю.
Суддя Мирутенко О.Л.