РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.09.2019Справа № 910/6500/19
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Старлайт»

до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

про визнання правочину недійсним

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Кошляк М.І.

Представники сторін:

від позивача - Гуйванюк О.П. (адвокат)

від відповідача - Каракоця О.Р. (адвокат)

В судовому засіданні 10.09.2019р., відповідно до положень ст.ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, представників сторін було повідомлено, що повне рішення буде складено 24.09.2019р.

СУТЬ СПОРУ:

21 травня 2019 року на розгляд Господарського суду м. Києва було передано позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Старлайт» до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №4С16043ЛИ від 02.07.2016р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір є нікчемним, оскільки під час його укладання не було дотримано вимог щодо форми такого договору, а саме щодо нотаріального посвідчення.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, мотивуючи це тим, що оспорюваний договір було укладено у відповідності до вимог чинного законодавства України, нотаріального посвідчення укладення такого договору не потребувало.

Ухвалою суду від 23.05.2019р. було відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи № 910/6500/19 здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання було призначено на 18.06.2019р.

В підготовчому засіданні 18.06.2019р. було постановлено ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 30.07.2019р.

В підготовчому засіданні 30.07.2019р. було оголошено перерву до 06.08.2019р.

В підготовчому засіданні 06.08.2019р. судом було постановлено:

- ухвалу про відмову у прийнятті заяви позивача про зміну (доповнення) підстав позову та уточнення позовних вимог, оскільки у вказаній заяві всупереч положенням частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України містяться одночасно прохання і про зміну підстав і про зміну предмету позову;

- ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення судового засідання з розгляду справи по суті на 27.08.2019р.

В судовому засіданні 27.08.2019р. було оголошено перерву до 10.09.2019р.

В судовому засіданні 10.09.2019р. представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив та просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши всі представлені докази, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.07.2016р. між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №4С16043ЛИ з додатками №1, №2 та № 3.

Відповідно до положень вказаного договору:

- відповідач передає позивачу майно в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу (п. 1.1);

- строк дії цього договору з дати підписання цього договору по 25.06.2036р. (п. 9.1);

- графіком лізингових платежів встановлено сплату позивачем платежів у рахунок викупу майна з 25.07.2016р. по 25.06.2036р. (додаток №2 до договору);

- нерухоме майно, яке передається у фінансовий лізинг, є наступним: гараж загальною площею 367,00 м2, лабораторія загальною площею 33,4 м2, насосна станція загальною площею 158,6 м2, трансформаторна загальною площею 48,9 м2, огорожа, пожежна водойма, ємність, колодязь оглядовий, колодязь розподільчий, наливна станція, замощення, каземати. Майно розміщене за адресою: (додаток №1 до договору).

За актом № 1 прийому-передачі майна від 02.07.2016 року банк передав, а лізингоодержувач прийняв в платне володіння та користування нерухоме майно, яке є предметом договору фінансового лізингу №4С16043ЛИ від 02.07.2016р.

Положеннями частин першої та другої статті 806 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 793 Цивільного кодексу України встановлено вимоги до форми договору найму будівлі або іншої капітальної споруди:

1. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

2. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Положеннями статті 794 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону

Відповідно до змісту частини першої статті 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно з частиною першою статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою та другою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено:

1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, сторонами договору фінансового лізингу №4С16043ЛИ, предметом якого є передача в лізинг нерухомого майна на термін більш ніж три роки, не було дотримано форми, встановленої законом для таких правочинів, а саме - не було вчинено нотаріального посвідчення відповідного договору.

Суд вважає, що за таких обставин, оспорюваний правочин є нікчемним в силу наведених вище положень чинного законодавства.

Суд відхиляє посилання відповідача на відповідність оспорюваного правочину положенням Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки відповідно до частини першої статті 2 вказаного закону, відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлі-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим законом.

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019р. у справі № 916/3156/17).

Враховуючи викладене, позовні вимоги щодо визнання недійсним нікчемного правочину є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України суд відмовляє позивачу у вимозі про стягнення з відповідача судового збору.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 24.09.2019р.

Суддя О.В. Котков