ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2019 року Справа № 918/230/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуюча суддя Коломис В.В., суддя Миханюк М.В. , суддя Павлюк І.Ю.

секретар судового засідання Полюхович І.Г.

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідача - Ревко А.Ю.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 14 травня 2019 року (повний текст складено 16.05.2019) у справі №918/230/19 (суддя Заголдна Я.В.)

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України

до Військової частини НОМЕР_1

про стягнення завданої шкоди в порядку регресу в сумі 45 466 грн 51 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 14 травня 2019 року у справі №918/230/19 позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення завданої шкоди в порядку регресу в сумі 45 466 грн 51 коп задоволено.

Присуджено до стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України - 45 466,51 грн 51 коп. суми сплаченого страхового відшкодування та 1921 грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Рівненської області скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Рівненської області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судове засідання представник позивача не з`явився.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи положення ст.273 ГПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а також те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

Крім того, ухвалою апеляційного суду від 16 липня 2019 року явка представників сторін обов`язковою не визнавалась.

Безпосередньо в судовому засіданні представник апелянта повністю підтримав вимоги та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 19 грудня 2017 року в м. Бахмут на вул. Ковальській-Широка відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "КАМАЗ", реєстраційний № НОМЕР_2 та транспортного засобу "ГАЗ 66", реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 .

Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.

Постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26.02.2018 р. по справі № 219/15300/17 винним у настанні ДТП визнано водія транспортного засобу "ГАЗ 66", реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_1 . (а.с.24-25).

В подальшому, ОСОБА_2 (власник транспортного засобу "КАМАЗ") звернувся до Моторного (транспортне) страхового бюро України з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та з заявою про відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

У зв`язку з вищевикладеним, 08 травня 2018 року Моторно (транспортним) страховим бюро України, відповідно до статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів", приймаючи до уваги довідку №1 від 02.04.2018 року про розмір відшкодування шкоди, видано наказ №4373 про відшкодування шкоди ОСОБА_2 з фонду захисту потерпілих в сумі 44 166,51 грн.

Згідно платіжного доручення №904643 від 10.05.2018 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) перерахувало на розрахунковий рахунок Іваніну К.Ф. 44 166,51 грн., також згідно платіжного доручення №904563 від 07.05.2018 року МТСБУ перерахувало ПАТ "СК "КРАЇНА" 1300,00 грн. за послуги аварійного комісара згідно рахунку № 225/СВ/2018 від 21.03. 2018 року.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію транспортний засіб "ГАЗ 66", реєстраційний номер НОМЕР_3 належить Військовій частині НОМЕР_1 .

Враховуючи, що на момент вчинення ДТП ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_4 , не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, то після виплати суми страхового відшкодування на користь потерпілої особи, МТСБУ звернулося до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , як власника транспортного засобу, про стягнення 45 466,51 грн в порядку регресу на підставі положень п.п. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст.6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 39 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з врахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Згідно положень статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння зокрема транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Пунктом 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, національні суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі також - ЗСУ).

Відповідно до ч,2 ст.14 Закону України "Про Збройні Сили України", майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Згідно з частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до статті 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України", за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України (зазначена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №243/10982/15).

Як вже зазначалося вище, відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію транспортний засіб "ГАЗ 66", реєстраційний номер НОМЕР_3 , належить Військовій частині НОМЕР_1 .

Частиною 1 статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Відповідно до п. 38.2.1 ст. 38 Закону, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

З огляду на викладене, до позивача, який виплатив страхове відшкодування потерпілій особі за шкоду завдану внаслідок ДТП, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки у розмірі виплаченого відшкодування.

Положеннями ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідною є наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв`язку та вини), так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття. До таких спеціальних умов відносяться: перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо та завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу. Якщо шкода завдана працівником в робочий час, але діями, які не пов`язані з виконанням трудових (службових) обов`язків, роботодавець відповідальності нести не буде. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28.01.2015р. у справі №6-229цс14 та від 21.09.2016р. у справі №6-933цс16.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 був водієм військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, проходив службу, та керував транспортним засобом, що належить Військовій частині НОМЕР_1 Збройних Сил України (а.с.27-29).

Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" закріплено обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.21 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", з урахуванням положень п.21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Натомість, як встановлено судами обох інстанцій, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника (військової частини НОМЕР_1 ) транспортного засобу "ГАЗ 66", реєстраційний номер НОМЕР_3 , не була застрахована.

В силу вищенаведених положень законодавства, відповідальність за шкоду, заподіяну автомобілю "КАМАЗ", державний номерний знак НОМЕР_5 , має нести відповідач як юридична особа, з винних неправомірних дій водія якої сталася ДТП, оскільки цивільно-правова відповідальність осіб, що користуються автомобілем "ГАЗ 66", реєстраційний номер НОМЕР_3 , за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб, на момент ДТП застрахована не була.

Отже, Військова частина НОМЕР_1 є відповідальною за відшкодування позивачу понесених ним збитків.

Оскільки відповідачем не доведено, що шкоду водієм транспортного засобу "ГАЗ 66", реєстраційний номер НОМЕР_3 , було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого та не надано доказів сплати відшкодування заподіяної шкоди на користь позивача, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача страхового відшкодування у розмірі 44 166,51 грн та витрат в розмірі 1300,00 грн, понесених у зв`язку з визначенням розміру матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого транспортного засобу.

Доводи скаржника про те, що він звільнений від відшкодування збитків від ДТП, винуватцем якої він є, на підставі ст.13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

За змістом ч.1 ст.13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" учасники бойових дій, які особисто керують належними їх транспортними засобами, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Однак даною нормою встановлено обов`язкові умови щодо відшкодування шкоди МТСБУ, зокрема, керування особисто учасником бойових дій транспортним засобом та належність цього транспортного засобу такій особі.

Як вбачається з матеріалів справи, транспортний засіб "ГАЗ 66", державний номерний знак НОМЕР_3 , під час ДТП перебував під керуванням ОСОБА_1 , який є учасником бойових дій.

Оскільки вказаний транспортний засіб не є власністю ОСОБА_1 , а належить Військовій частині НОМЕР_1 на праві оперативного управління, відтак відповідач не може бути звільнений від відшкодування збитків від ДТП в порядку ч.1 ст.13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Також не беруться до уваги посилання скаржника на те, що військова частина не була присутня при проведенні дослідження транспортного засобу, у зв`язку з її неповідомленням, оскільки відповідно до п.5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна від 24.11.2003р. № 142/5/2092, яка в т.ч. була застосована експертом при проведенні експертного дослідження, присутність заінтересованої особи при дослідженні (огляді) транспортного засобу не є обов`язковою.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Рівненської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 14 травня 2019 року у справі №918/230/19 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

4. Справу №918/230/19 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "16" вересня 2019 р.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Миханюк М.В.

Суддя Павлюк І.Ю.