ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.09.2019 Справа № 910/6309/19

Господарський суд Донецької області у складі судді Аксьонової К.І., при секретарі судового засідання Турко А.В., розглянувши справу

за позовом Клінічної лікарні «Феофанія» Державного управління справами, м. Київ

до відповідача Акціонерного товариства «К.Енерго», м. Курахове, Донецька область

про стягнення заборгованості за договором №162-30-11 від 30.08.2011 у сумі 34726,18грн та штрафних санкцій у сумі 12021,92грн, всього 46748,10грн,

Представники учасників справи:

від позивача: представник не з`явився

від відповідача: представник не з`явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Клінічна лікарня «Феофанія» Державного управління справами, м. Київ, звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Київенерго», м. Курахове, Донецька область, про стягнення заборгованості за договором №162-30-11 від 30.08.2011 у сумі 34726,18грн та штрафних санкцій у сумі 12021,92грн, всього 46748,10грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №162-30-11 від 30.08.2011 в частині повної та своєчасної оплати наданих послуг.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.05.2019 позовну заяву з доданими до неї матеріалами направлено за підсудністю до господарського суду Донецької області.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2019 для розгляду даної справи визначено суддю господарського суду Донецької області Аксьонову К.І.

Приймаючи позовну заяву до розгляду та відкриваючи провадження у справі, суд, виходячи з вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про розгляд даної справи як малозначної в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Висновок щодо визначення даної справи як малозначної зроблений судом з огляду на приписи п.1 ч.5 ст.12 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, для цілей цього Кодексу визначені як малозначні.

Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 06.08.2019; судове засідання призначено на 22.08.2019 з подальшим оголошенням перерви до 11.09.2019.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що на момент звернення позивача до суду строк виконання зобов`язання з оплати не настав, оскільки позивачем не було дотримано вимог п.4.2 договору №162-30-11 від 30.08.2011 з надання рахунку-фактури; проти вимог про стягнення пені заперечує, оскільки строк зобов`язання з оплати не настав, зауважує, що період нарахування пені є невірним з підстав неправильного визначення початку її нарахування. Крім того, зазначив, що нарахування пені здійснено з порушенням шестимісячного строку, визначеного п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. Відповідач також заявиляє про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені; проти заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу заперечує.

Судом встановлено, що за відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 09.08.2019, тобто після відкриття судом провадження у справі №910/6309/19 до установчих документів відповідача, Акціонерного товариства «Київенерго», м. Курахове, Донецька область (ідентифікаційний код юридичної особи 00131305), місцезнаходження: 85612, Донецька область, м.Курахове, вул. Енергетиків, 34, були внесені реєстраційні зміни, відповідно до яких новим найменуванням відповідача є Акціонерне товариство «К.Енерго», місцезнаходження: 85612, Донецька область, м. Курахове, вул.Енергетиків, 34.

Представники сторін у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Виходячи з того, що під час розгляду справи судом було створено необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст.ст. 42, 46 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про розгляд справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

30.08.2011 між позивачем, Клінічною лікарнею «Феофанія» Державного управління справами (постачальник) та відповідачем, Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (споживач), був укладений договір №162-30-11 про відшкодування витрат з постачання холодної води та водовідведення.

Відповідно до п.1.1 договору предметом підписання договору між сторонами є відшкодування витрат з постачання холодної води та водовідведення для котельні, розташованої за адресою вул. Заболотного, 21.

Постачальник зобов`язався здійснювати вчасне та відповідної якості надання послуг, відповідно до договору (пп.3.1.1 п.3.1 договору), а споживач зобов`язався оплачувати послуги за тарифами, що діє на момент подачі актів виконаних робіт та розрахунків (пп.3.2.1 п.3.2 договору).

Тарифи на послуги визначаються на підставі «Калькуляції вартості водопостачання із артезіанської свердловини Клінічної лікарні «Феофанії» ДУС» додаток 1, «Калькуляції вартості водовідведення Клінічної лікарні «Феофанії» ДУС» додаток 2 з урахуванням тарифів на водовідведення ПАТ «АК «Київводоканал» діючих на момент розрахунку. Розмір щомісячної плати за відшкодування витрат розраховується відповідно до кількості спожитої холодної води та визначається за показниками водолічильника (п.4.1 договору в редакції додатково угоди №2 від 28.12.2015).

Підставою для здійснення споживачем платежу на користь постачальника є рахунок-фактура, акт про відшкодування витрат з постачання холодної води та водовідведення, підписаний обома сторонами і наданий у бухгалтерію до 5 числа наступного місяця (п.4.2 договору).

Плата за відшкодування вноситься споживачем в термін до 10 числа наступного місяця шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок постачальника, вказаний в розділі 11 цього договору (п.4.3 договору). Моментом оплати є дата зарахування коштів на рахунок постачальника (п.4.4 договору).

Відповідно до п.6.3 договору за несвоєчасну оплату споживач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості наданих послуг за кожний день прострочення.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2011, а в частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх обов`язків. Якщо за один місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не заявить про його припинення, дія договору автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік (п.9.1 договору).

Виходячи з того, що матеріали справи не містять доказів звернення однією зі сторін за один місяць до закінчення строку дії договору про припинення дії договору, суд дійшов висновку, що на час виникнення спірних правовідносин договір був дійсним. Відповідач проти вказаних обставин не заперечує.

Як свідчать матеріали справи, у виконання прийнятих на себе зобов`язань за договором №162-30-11 від 30.08.2011 позивач у квітні місяці 2018 надав послуги відповідно до договору, а відповідач їх прийняв, що підтверджується актами: №62 від 24.04.2018 на суму 7035,60грн, №63 від 24.04.2018 на суму 567,86грн, №64 від 24.04.2018 на суму 12702,46грн, №65 від 24.04.2018 на суму 2238,60грн, №80 від 30.04.2018 на суму 3801,60грн, №81 від 30.04.2018 на суму 306,84грн, №82 від 30.04.2018 на суму 6863,62грн, №83 від 30.04.2018 на суму 1209,60грн, загальна сума склала 34726,18грн.

Вказані акти підписані сторонами без зауважень стосовно якості, обсягу та вартості наданих послуг, що відповідачем не оспорюється. Акти містять посилання на договір №162-30-11 від 30.08.2011, внаслідок чого, враховуючи приписи положень ст.ст. 76, 77, 91 Господарського процесуального кодексу України, приймаються судом як такі, що підтверджують належне надання позивачем послуг та прийняття їх відповідачем.

В свою чергу відповідач прийняті на себе зобов`язання з оплати наданих послуг на суму 34726,18грн у встановлені договором №162-30-11 від 30.08.2011 строки не виконав.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором №162-30-11 від 30.08.2011 у сумі 34726,18грн. Розглядаючи позов в цій частині, суд дійшов висновку про порушення відповідачем умов договору в частині повної та своєчасної оплати наданих позивачем послуг. Такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

Відповідно до приписів ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначено ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

Між тим, обставини справи свідчать, що відповідач не здійснив розрахунку за надані позивачем послуги за договором №162-30-11 від 30.08.2011 у визначений п. 4.3 договору строк - до 10 числа наступного місяця, тобто, враховуючи дати підписання актів 24.04.2018 та 30.04.2018, до 10.05.2018 включно.

Таким чином, внаслідок несплати вартості наданих послуг у відповідача виникла заборгованість за договором №162-30-11 від 30.08.2011 у розмірі 34726,18грн.

Заперечення відповідача щодо ненастання строку виконання зобов`язання з оплати з підстав не дотримання позивачем вимог п.4.2 договору в частині надання рахунку-фактури з яким пов`язує момент виникнення зобов`язання з оплати, суд відхиляє з огляду на таке.

За приписами ст.613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Рахунок-фактура є документом, який містить платіжні реквізити для перерахування коштів, і не є первинним бухгалтерським документом.

Ненадання рахунку не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України, тому, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку оплатити виконані роботи.

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 13.07.2018 у справі №905/915/17.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором №162-30-11 від 30.08.2011 у сумі 34726,18грн, отже, позов в цій частині підлягає задоволенню.

Невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині своєчасної оплати за надані послуги за договором №162-30-11 від 30.08.2011 є порушенням зобов`язання (неналежним виконанням) в розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України. З огляду на невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з своєчасної та повної оплати наданих послуг у строк встановлений договором №162-30-11 від 30.08.2011, суд дійшов висновку, що відповідач згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України є боржником, який прострочив виконання зобов`язання.

Розглядаючи вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у сумі 12021,92грн за період з 24.04.2018 по 15.04.2019, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.

Згідно з приписами ч.2 ст. 193, ч.1 ст. 216 та ч.1 ст. 218 Господарського кодексу України за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарського кодексу України, іншими законами та договором.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст. 217, ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України є штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Заявлену до стягнення пеню позивачем нараховано на підставі п.6.3 договору, за умовами якого за несвоєчасну оплату споживач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості наданих послуг за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачений період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. При цьому, законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

Як встановлено судом, відповідач прийняв на себе зобов`язання оплатити надані послуги за договором №162-30-11 від 30.08.2011 до 10.05.2018 включно, тобто, 10.05.2018 є останнім днем здійснення оплати за надані послуги, у зв`язку з чим за вимогами ст.253 Цивільного кодексу України днем порушення строку оплати, з якого можливо нарахування штрафних санкцій, є 11.05.2018. Проте позивачем визначено як початкову дату прострочення, з якої нараховується пеня, 24.04.2018.

Судом встановлено, що здійснений позивачем розрахунок пені є методологічно невірним, оскільки здійснений позивачем за період, який перевищує шестимісячний строк, визначений п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

При цьому, судом враховано, що у договорі №162-30-11 від 30.08.2011 відсутні умови щодо збільшення встановленого законом періоду нарахування пені, тобто нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, пеня за вказаними зобов`язаннями нараховується за період з 11.05.2018 по 10.11.2018 з урахуванням вірно визначеної судом початкової дати прострочення та шестимісячного строку, визначеного п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як визначено п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Аналіз умов договору №162-30-11 від 30.08.2011 свідчить про відсутність договірних умов щодо збільшення строку позовної давності в порядку, визначеному ст.259 Цивільного кодексу України.

Згідно із ст.267 Цивільного кодексу позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Частиною 5 ст.261 Цивільного кодексу України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Водночас, відповідно до ч. ч. 1,3 ст.264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У ході розгляду справи позивач не надав належні і допустимі докази наявності обставин, з якими закон пов`язує переривання чи зупинення перебігу позовної давності.

Поважних причин пропуску строку позовної давності стосовно вимог про стягнення неустойки, за наявності яких порушене право підлягає захисту, позивач суду не навів.

За приписами ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи те, що судом встановлено факт порушення права позивача з 11.05.2018, суд приходить до висновку про те, що звернувшись з позовом за захистом порушеного права 14.05.2019, строк позовної давності, встановлений ст.258 Цивільного кодексу України щодо вимог про стягнення пені, нарахованої з 11.05.2018 по 13.05.2018 включно, є таким, що пропущений позивачем.

Здійснивши перерахунок пені з дотриманням вимог п. 6 ст.232 Господарського кодексу України та з урахуванням заяви відповідача про застосування спеціальної позовної давності, встановленої ст. 258 Цивільного кодексу України, до вимог про стягнення пені, про що йдеться у відзиві на позовну заяву, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог в частині стягнення пені у сумі 6031,89грн за період з 14.05.2018 по 10.11.2018. В решті вимог щодо стягнення пені позов є таким, що задоволенню не підлягає з підстави спливу строку позовної давності.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, сплачений позивачем платіжним дорученням від 23.04.2019 №401, у сумі 1921грн, покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат позивача, пов`язаних з розглядом справи, у сумі 10000,00грн суд зазначає, що за змістом ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву.

Суд зауважує, що письмових заяв щодо розподілу судових витрат позивача, пов`язаних з розглядом справи, позивачем до матеріалів справи не надано.

Разом з цим, за змістом п. 1 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України понесені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч.3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Крім того, суд зазначає, що необхідною умовою для розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи (постанови КГС ВС від 31.01.2019 у справі № 19/64/2012/5003, від 05.01.2019 у справі № 906/194/18, від 19.02.2019 у справі №917/1071/18).

З огляду на відсутність договору про надання правничої допомоги, доказів надання правничої допомоги, фінансових документів, що свідчать про перерахування відповідачем коштів адвокату за надані послуги (квитанцій про оплату послуг адвоката; видаткових касових ордерів; платіжних доручень тощо) суд дійшов висновку про непідтвердження позивачем фактичного здійснення ним судових витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача витрат позивача, пов`язаних з розглядом справи, з причини їх недоведеності позивачем.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 130, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Клінічної лікарні «Феофанія» Державного управління справами, м. Київ, до Акціонерного товариства «К.Енерго», м. Курахове, Донецька область, про стягнення заборгованості за договором №162-30-11 від 30.08.2011 у сумі 34726,18грн та штрафних санкцій у сумі 12021,92грн задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «К.Енерго» (85612, Донецька область, м.Курахове, вул. Енергетиків, 34, ) на користь Клінічної лікарні «Феофанія» Державного управління справами (03143, м. Київ, вул. Заболотного, 21, ) заборгованість за договором №162-30-11 від 30.08.2011 у сумі 34726,18грн, пеню у сумі 6031,89грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1674,85грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набранням рішення законної сили.

В судовому засіданні 11.09.2019 складено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 16.09.2019.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Східного апеляційного господарського суду через Господарський суд Донецької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя К.І. Аксьонова