ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2019 р. Справа№ 910/1690/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2019

у справі №910/1690/19 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Добропільська ЦЗФ»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 28 794,42 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» (надалі - ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яке в подальшому змінило назву на Акціонерне товариство «Українська залізниця» (надалі - АТ «Укрзалізниця», відповідач) про стягнення 28 794,42 грн вартості недостачі вантажу, посилаючись на неналежне виконання відповідачем, як перевізником, зобов`язань щодо збереження вантажу під час перевезення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.04.2019 у справі №910/1690/19 позов задоволено повністю, стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» 28 794,42 грн збитків та 1 921,00 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту недостачі вантажу, який перевозився у відповідних вагонах; розрахунок збитків, спричинених внаслідок недостачі, проведений позивачем з урахуванням норми відповідно до Правил перевезення вантажів; контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку завданих збитків відповідачем суду не надано; Статут залізниць України не передбачає обов`язкового додання до претензії або позову доказів сплати вантажоодержувачем або уповноваженою особою вартості вантажу; позивачем доведено належними та достатніми доказами позовні вимоги, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про їх обґрунтованість.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за недоведеності обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги відповідач зазначав, що вимоги позивача ґрунтуються лише на факті недостачі вантажу під час його перевезення та не мають під собою матеріального обґрунтування, оскільки позивачеві цим не було заподіяно збитків; ухвалюючи оскаржуване рішення, суд помилково дійшов висновку про доведеність вартості відправленого вантажу та наявність у позивача збитків; обов`язковою підставою для відшкодування збитків є, зокрема, їх реальна наявність, проте, матеріали справи не містять доказів здійснення позивачем оплати вартості вугілля, прийнятого залізницею до перевезення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2019 у справі №910/1690/19, призначено до розгляду на 03.07.2019, встановлено ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2019 у задоволенні клопотання Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2019 задоволено клопотання Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення судового засідання в режимі відеоконференції по справі №910/1690/19 призначено на 03.07.2019 в Західному апеляційному господарському суді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2019, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, у розгляді справи №910/1690/19 оголошено перерву до 11.09.2019 та ухвалено, що розгляд справи відбудеться в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2019 клопотання Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції залишено без розгляду.

У судове засідання позивач явку свого уповноваженого представника повторно не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за його відсутності.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2019 у справі №910/1690/19 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

11.09.2019 у судовому засіданні в режимі відеоконференції колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 27.12.2017 між ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» (у тексті договору - замовник) та ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» (у тексті договору - виконавець) було укладено договір №606-ПУ-ПТП, відповідно до п. 1.1 якого замовник зобов`язався передати (поставити) виконавцеві вугілля для збагачення, оплатити послуги виконавця, пов`язані із збагаченням вугілля та прийняти концентрат. Виконавець зобов`язався прийняти вугілля, провести його збагачення та передати (поставити) отриманий в результаті збагачення концетрат замовнику в строки та на умовах, погоджених даним договором та/або специфікаціями.

Відповідно до п. 1.1.3 вказаного договору поставка вугільного концентрату здійснюється, зокрема, на залізничну станцію Бурштин Львівської залізниці.

Як встановлено місцевим господарським судом, відповідно до залізничної накладної № 51855765 від 18.09.2018 відправником - ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» здійснено відправлення вугілля кам`яного вагонами №57413452 та № 55117360.

З вказаної залізничної накладної вбачається, що відповідач прийняв у ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» на станції Добропілля Донецької залізниці зазначене вугілля для перевезення і зобов`язався доставити його на станцію Бурштин Львівської залізниці у власність АТ «ДТЕК Західенерго» (ВП «Бурштинська ТЕС»).

На вказаній накладній генеральним директором та головним бухгалтером АТ «ДТЕК Західенерго» зазначено, що право пред`явлення позовних вимог до ПАТ «Українська залізниця» передається ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідач, як перевізник належним чином не виконав зобов`язань щодо збереження вантажу під час перевезення згідно залізничної накладної № 51855765, у зв`язку з чим вагони №№ 57413452, 55117360 з вантажем (вугілля кам`яне) прибули з недостачею, про що на станції Знам`янка Одеської залізниці були складені комерційні акти №41006/229/136 та №410006/230/137 від 20.09.2018.

Посилаючись на те, що АТ «Укрзалізниця» зобов`язане відшкодувати ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» вартість недостачі вантажу у сумі 28 794,42 грн, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Загальні умови перевезення на підставі ч. 2 ст. 908 ЦК України визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Аналогічні положення передбачено ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України (надалі - ГК України).

Відповідно до статті 909 ЦК України за договором перевезення одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з ст. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998 (далі - Статут залізниць України), останній визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом залізниць України регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Дія Статуту залізниць України поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (п. 3 Статуту залізниць України).

Статтею 6 Статуту залізниць України визначено, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил перевезення вантажів, і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої особи-одержувача і супроводжує вантаж до місця призначення.

Укладення договору перевезення вантажу шляхом складання транспортної накладної передбачено також ч. 2 ст. 307 ГК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 Статуту залізниць України відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем.

Абзацом 2 ст. 24 Статуту залізниць України передбачено право залізниці перевіряти правильність відомостей, зазначених вантажовідправником у накладній, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

Згідно з ст. 37 Статуту залізниць України під час здавання вантажів для перевезення відправником має бути зазначена у накладній їх маса, вантажі, що перевозяться насипом і наливом, а також інші вантажі, зважування яких на вантажних вагах неможливе, зважуються на вагонних вагах. Маса вантажів визначається відправником.

З матеріалів справи вбачається, що на станції відправлення у залізничній накладній № 51855765 від 18.09.2018 зазначено, що маса вантажу (вугілля кам`яного) у вагоні №57413452 - 69600 кг, у вагоні № 55117360- 69900 кг. Правильність внесених відомостей до вказаної накладної підтверджена підписом представника відправника.

За приписами ч. 1 ст. 307 ГК України, ст. 22 Статуту залізниць України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з пунктом 2 статті 924 ЦК України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 920 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язань, які випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про залізничний транспорт» підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Статтею 23 Закону «Про залізничний транспорт» передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про залізничний транспорт» обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України.

Пунктом 129 Статуту залізниць України передбачено, що обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць; для засвідчення маси і кількості вантажу з даними, зазначеними у транспортних документах, складається комерційний акт.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до комерційного акту №41006/229/136 при контрольному переважуванні вагону №57413452 на справних 150-тонних тензометричних вагонних вагах виявилось брутто - 88750 кг, тара - 23700 кг, нетто - 65050 кг, що менше за дані вантажного документу на 4950 кг. Над 1-2-3 люками виявлене поглиблення довжиною 4000 мм, на ширину вагону, глибиною 300 мм, над 6-7 люками - поглиблення довжиною 3000 мм, на ширину вагону, глибиною 300 мм. Маркування в місці поглиблення порушене. Вагон в технічному відношенні справний. Двері, люки, зачинені, течі вантажу немає. На станції призначення в розділі «Є» був зроблений запис, про те, що при переважуванні вагону різниці проти цього акту не виявлено. До номеру акту був доданий індекс /136.

Відповідно до комерційного акту №410006/230 при контрольному переважуванні вагону №55117360 на справних 150-тонних тензометричних вагонних вагах виявилось брутто - 84250 кг, тара - 22100 кг, нетто - 62150 кг, що менше за дані вантажного документу на 7750 кг. Над 1-2-3-4 люками виявлене поглиблення довжиною 5000 мм., на ширину вагону, глибиною 300 мм, над 6-7 люками - поглиблення довжиною 3000 мм, на ширину вагону, глибиною 300 мм. Маркування в місці поглиблення відсутнє. Вагон в технічному відношенні справний. Люки зачинені, течі вантажу немає. На станції призначення в розділі «Є» був зроблений запис, про те, що при переважуванні вагону різниці проти цього акту не виявлено. До номеру акту був доданий індекс /137.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, вказані комерційні акти за своєю формою та змістом відповідають вимогам Статуту залізниць України та Правил складення актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за № 567/6855, а тому є належними та допустимими доказами на підтвердження факту невідповідності маси, зазначеній у накладній, фактичній масі вантажу, та недостачі вантажу, який перевозився у вагонах №№ 57413452 та 55117360.

При цьому, докази заперечень відповідача щодо форми, порядку складання, змісту вказаних комерційних актів та посадових осіб, які їх підписали, а також факту оскарження їх з боку сторін відсутні.

Вимогами ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у разі порушення його цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитки визначаються, як втрата, яку особа отримала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила чи повинна зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально отримати при звичайних обставинах, якщо б його право не було порушено (упущена вигода).

Стаття 623 ЦК України зобов`язує сторону, яка порушила зобов`язання відшкодувати завдані у результаті цього збитки.

Відповідно до ч. 3 ст. 314 ГК України за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, а саме, у разі втрати або недостачі вантажу, перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Колегія суддів зазначає, що відповідальність за втрату, нестачу, псування або пошкодження вантажу регулюється Статутом залізниць України, норми якого є спеціальними у сфері залізничних перевезень і не суперечать положенням ЦК України і ГК України.

За приписами ст. 113 Статуту залізниць України за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Вищенаведені положення законодавства та обставини справи свідчать про відповідальність саме відповідача, як перевізника, за спірну нестачу.

При цьому, відповідачем, всупереч ст.ст. 74, 76, 77 ГПК України, ст. 23 Закону України «Про залізничний транспорт», ст. 113 Статуту залізниць України не доведено суду, що нестача вантажу виникла з незалежних від перевізника причин, тобто не спростовано відсутність своєї вини у незабезпеченні збереження переданого йому вантажу.

Відповідно до ст. 114 Статуту залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі. Недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх

випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження

визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час

перевезення. Загальна сума відшкодування збитку за незбережений вантаж в

усіх випадках не може перевищувати суми, яка сплачується за

повністю втрачений вантаж. Поряд із відшкодуванням збитків у разі втрати вантажу залізниця відшкодовує стягнуту за цей вантаж провізну плату, якщо вона не включається у вартість втраченого вантажу.

Згідно зі ст. 115 Статуту вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Відповідно до п. 2.7. роз`яснення президії Вищого господарського суду України від 29.05.02. № 04-5/601 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею», згідно зі статтями 924 ЦК України, 314 ГК України і статтями 114 і 115 Статуту залізниця відповідає за незбереження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи в розмірі тієї суми, на яку було знижено його вартість. Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу, зокрема, договору або контракту купівлі-продажу, специфікації на вантаж, довідки відправника про кількість, ціну і вартість відправленого вантажу, підписаної головним (старшим) бухгалтером, копії податкової накладної. Статут не передбачає обов`язкового додання до претензії або позову доказів сплати вантажоодержувачем або уповноваженою особою вартості вантажу.

Як зазначає позивач, оскільки вантажовідправник - ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» не є власником вантажу, що був відправлений у вагонах № 57413452 та №55117360 по накладній № 51855765, вартість вантажу була визначена на підставі довідки власника вантажу ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» (а.с. 14) .

На підставі вказаної довідки була складена довідка відправника, яка підписана генеральним директором та начальником відділу економіки та фінансів ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ», та в якій визначено вартість однієї тонни вантажу (вугільної продукції), відвантаженої ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» на адресу ВП «Бурштинська ТЕС» АТ «ДТК Західенерго» у вагонах № 57413452 та №55117360 по накладній № 51855765, у розімірі 2 907,94 грн (а.с. 13).

Враховуючи положення ч.2 ст. 623 ЦК України, а також ст.115 Статуту залізниць України, колегія суддів вважає, що надана позивачем та складена на підставі інформації від власника вантажу довідка вантажовідправника, в якій визначена вартість однієї тонни вантажу, відправленого згідно вказаної накладної, є належним підтвердженням вартості втраченого під час перевезення залізницею вантажу, а відтак, розмір збитків є підтвердженим відповідно до вимог законодавства.

Пунктом 27 Правил перевезення вантажів встановлено, що вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто. При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить: 2% маси, зазначеної в перевізних документах - для вантажів рідких або зданих до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, розрахунок збитків, спричинених внаслідок недостачі, проведений позивачем з урахуванням норми природної втрати під час перевезення, яка відповідно до п. 27 Правил перевезення вантажів для вантажів у вологому стані складає 2%, у зв`язку з чим загальна вартість недостачі вантажу (збитків) становить 28 794,42 грн.

У свою чергу контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів, що підтверджують заперечення щодо здійсненого позивачем розрахунку завданих збитків, відповідачем ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

При цьому, при визначенні розміру збитків, заподіяних втратою вантажу, слід застосовувати норми Статуту залізниць України, яким встановлено обмежену відповідальність перевізника у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу, яка визначається на підставі загальної суми рахунку або іншого документа відправника, який підтверджує кількість та вартість відправленого вантажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 916/4345/14.

Наведеним повністю спростовуються доводи апелянта щодо неправильного визначення позивачем розміру збитків, у зв`язку з чим вони відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.

Апеляційний суд зазначає, що у даній справі на позивача покладений обов`язок доведення розміру вартості саме втраченого вантажу, а не всього вантажу, який був відправлений. Розмір збитків, враховуючи положення ст.225 ГК України та ст.115 Статуту залізниць України, є підтвердженим відповідно до законодавства України.

З огляду на викладене та те, що судом встановлено факт незбереження відповідачем прийнятого до перевезення вантажу, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачеві вартість втраченого під час перевезення залізницею вантажу у сумі 28 794,42 грн.

Відповідно до ст. 130 Статуту залізниць України право на пред`явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач - за умови пред`явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.

За приписами ст. 133 Статуту залізниць України, передача іншим організаціям або громадянам права на пред`явлення претензій та позовів не допускається, за винятком випадків передачі такого права вантажовідправником вантажоодержувачу або вантажоодержувачем вантажовідправнику, а також вантажовідправником або вантажоодержувачем вищій організації або уповноваженій особі, яка виступає від їх імені. Передача права на пред`явлення претензій і позовів засвідчується переуступним підписом на документі (накладній, вантажній, багажній квитанції), а для уповноваженої особи - довіреністю, оформленою згідно із законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, на залізничній накладній № 51855765 від 18.09.2018 міститься переуступний напис за підписами генерального директора та головного бухгалтера АТ «ДТЕК Західенерго», скріплений печаткою товариства, який свідчить про передачу права на пред`явлення позову позивачеві, тобто від вантажоодержувача до вантажовідправника, що не суперечить статті 133 Статуту залізниць України.

Посилання апелянта на постанови Північного апеляційного господарського суду колегією суддів відхиляються, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено використання рішень апеляційного суду як джерела права під час прийняття рішення у справі.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що в наданих відповідачем постановах колегії суддів Північного апеляційного господарського суду застосовували правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 27.02.2018 у справі №910/13327/17. Однак, обставини справи №910/13327/17 та даної справи є різними.

Як вбачається з інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, позивачем у справі №910/13327/17 є вантажоотримувач, а тому для правильного вирішення спору мало значення, чи дійсно понесені ним збитки є реальними; чи дійсно він поніс втрати у зв`язку з нестачею вантажу, тобто, чи здійснив позивач оплату за товар, який частково було втрачено. У даній справі позивачем є вантажовідправник, відтак, апеляційний суд зазначає, що збитки, завдані позивачеві, не залежать від оплати вантажу та полягають у самому факті нестачі вантажу.

За таких обставин, з огляду на заявлені предмет та підставу позову, колегія суддів вважає, що факт оплати позивачем вартості вугілля не входить до предмету доказування у даній справі.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи встановлені обставини справи та вищевикладені приписи законодавства, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню повністю, у зв`язку з чим з АТ «Укрзалізниця» підлягає стягненню на користь ПАТ «ДТЕК Добропільська ЦЗФ» 28 794,42 грн.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 23.04.2019 у справі №910/1690/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2019 у справі №910/1690/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2019 у справі №910/1690/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/1690/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.09.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук