ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2019 року м.Дніпро Справа № 904/1327/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач)

суддів: Дарміна М.О., Антоніка С.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Амбар Експорт БКВ", м. Запоріжжя на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.06.2019, ухвалене суддею Ліпинським О.В., повний текст якого складений 04.06.2019, у справі №904/1327/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Амбар Експорт БКВ", м. Запоріжжя

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімія", м. Кам`янське Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості у розмірі 155 442,84грн.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Амбар Експорт БКВ" (далі - Позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімія" про стягнення заборгованості у розмірі 155 442,84 грн., з яких: основний борг у розмірі 143 548,80 грн., 3% річних у розмірі 3 840,62 грн., інфляційні втрати у розмірі 8 053,42 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки №ЛА/297/03/18 від 16.03.18 в частині обов`язку відшкодувати позивачу витрати на транспортування товару (п. 2.6. Договору).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.06.2019 у справі №904/1327/19 (суддя Ліпинський О.В.) у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі; судові витрати за подання позову покладені на позивача.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Амбар Експорт БКВ", в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, просить рішення суду від 04.06.2019 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

При цьому в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що 16 березня 2018 року між ТОВ "Амбар Експорт БКВ", та ТОВ "Агрохімія", укладено Договір поставки № ЛА/297/03/18 (надалі - Договір), пунктом 2.6 якого передбачено, що у випадку повернення транспортних засобів з місця розвантаження з причин неналежної якості Товару продавець (Відповідач) зобов`язаний в безумовному порядку відшкодувати покупцю витрати на транспортування Товару від місця навантаження до місця його розвантаження і у зворотному напрямку; Позивачем на адресу Відповідача направлено три рахунки для здійснення оплати транспортування повернутого об`єму Товару, а саме - рахунок № 20 від 26.03.2018, рахунок № 25 від 10.04.2018, рахунок 27 від 12.04.2018 на загальну суму 143 548 гривень 80 коп. Однак, Відповідачем оплата цих рахунків так і не була здійснена.

Позивач зазначає, що неодноразово звертався в досудовому порядку до відповідача з вимогою відшкодувати витрати на транспортування відповідно до п. 2.6 Договору в сумі 143548,80 грн., направивши 14 травня 2018 року лист-вимогу б/н про здійснення оплати, а також додатково 26.07.2018 року рекомендованим листом повторно направив рахунки на оплату та оформлені зі свого боку Акти надання послуг № 47 від 26 березня 2018, № 55 від 10 квітня 2018 та № 57 від 12 квітня 2018. Однак, всі направлені листи та первинні бухгалтерські документи були проігноровані Відповідачем.

Скаржник вважає, що за приписами ст. 625 Цивільного кодексу України, Відповідач зобов`язаний сплатити на користь Апелянта суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення -151 602,22 грн., три відсотки річних - 3 840,62 грн., разом -155 442,84 грн.

Також Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, відмовивши у позові послався на те, що до суду не надано належних доказів в підтвердження понесених витрат на транспортування товару, відшкодування яких є предметом спору. Але при прийнятті рішення не взятий до уваги той факт, що відповідно до умов укладеного Договору поставки узгоджений між Сторонами базис постачання Товару FCA (Інкотермс 2010). Даний термін умов поставки FCA розшифровується, як "Free Carrier" named please ("Франко перевізник" найменування місця) згідно тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати при постачанні на умовах FCA обов`язки з оплати перевезення покладаються саме на Покупця (Апелянта). Крім того, Відповідачем ані під час отримання вимоги про необхідність відшкодування витрат, ані в поданому відзиві на позовну заяву ТОВ "Амбар Експорт БКВ" про стягнення заборгованості, збитків від інфляції, трьох процентів річних (далі - Відзив) жодним чином не заперечується як факт повернення транспортних засобів з місця розвантаження з причин неналежної якості Товару, так і факт понесення Апелянтом таких витрат на транспортування неякісного Товару за маршрутом та у зворотному напрямку. Відсутність таких заперечень з боку Відповідача є підтвердженням факту визнання останнім обставин щодо фактичного понесення Апелянтом витрат на транспортування неякісного Товару. За таких підстав ці обставини не підлягають доказуванню, так як вони визнаються учасниками справи. Дана позиція Апелянта повністю узгоджується із вимогами викладеними у ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

На думку Позивача суд першої інстанції помилково дійшов висновку про порушення Апелянтом процесуальних норм в зв"язку із ненаданням належних доказів та не мотивував свій висновок.

Стаття 86 ГПК України передбачає що при оцінці поданих сторонами доказів суд керується своїми внутрішніми переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді їх сукупності, але Відповідачем в порушення ст.ст. 76, 77, 79 ГПК України не надано жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на підстави для звільнення його від відповідальності за порушення власного зобов`язання за Договором.

В порушення ст.236 ГПК України судом не надано належної правової оцінки всім аргументам Апелянта та проігноровані викладені у цій нормі вимоги щодо рішення, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального права.

В якості додатку до апеляційної скарги скаржником надані акти надання послуг, підписані ним з ТОВ "Олександрійська Зернова Компанія", калькуляції витрат, платіжні доручення про оплату наданих послуг.

У відзиві на апеляційну скаргу Відповідач вважає вимоги апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, а саму апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що висновки Апелянта стосовно відсутності потреби у доказуванні понесених транспортних витрат, їх визнання сторонами, оскільки умовою поставки за Інкотермс-2010 є FCA (тобто покладення обов"язків з оплати перевезення на покупця), є помилковими та не відповідають матеріалам справи. Зокрема, як факт понесення транспортних витрат та їх розмір Позивач посилається та надав до суду першої інстанції, акти надання послуг № 47 від 26.03.2018, № 55 від 10.04.2018 та №57 від 12.04.2018, підписані ним в односторонньому порядку, за якими Позивач начебто надав Відповідачу автопослуги. Втім, згідно з цими актами виконавцем автопослуг з перевезення: пшениця Ганнівка - Миколаїв (АскетШиппинг) та автопослуг з перевезення: пшениця Миколаїв (АскетШиппинг) - Ганнівка, є Позивач, ТОВ "Амбар Експорт БКВ". В свою чергу, договір поставки № JIA/297/03/18 від 16.03.2018 не містить умови ні договору перевезення, ні умови договору експедирування. Тому, з огляду на додані до матеріалів позовної заяви ТТН, в яких автомобільним перевізником зазначено третю особу - ТОВ "Олександрійська Зернова Компанія", вбачається, що послуги з перевезення, супроводження, доставки і передавання ввіреного позивачем Товару надавались не самим Позивачем, а ТОВ "Олександрійська Зернова Компанія".

Відповідач зазначає, що надані до апеляційної скарги акти наданих послуг та товарно-транспортні накладні не можуть бути прийняті в якості належних доказів, оскільки не входять до предмету доказування по даній справі.

Звертає увагу, що додані до апеляційної скарги акти наданих послуг, підписані між Апелянтом та ТОВ "Олександрійська Зернова Компанія", калькуляції, платіжні доручення, в якості доказів підтвердження понесених Апелянтом витрат на транспортування товару подані виключно до суду апеляційної інстанції, тому вважає їх недопустимими та такими, що не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, в силу присів ст.269 ГПК України. При цьому також зауважує, що в апеляційній скарзі Апелянт не вказує обставини, які спричинили неможливість позивача надати ці докази суду першої інстанції, та не клопоче перед судом про їх долучення до матеріалів справи.

У відповіді на відзив Апелянт зазначає, що ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі жодного разу не зазначав, що саме ним було надано транспортні послуги з перевезення Товару. Вказує, що із товарно-транспортних накладних чітко вбачається, що послуги перевезення Товару за маршрутом "місце навантаження: Дніпропетровська область, Верхньодніпровський район, с. Ганнівка, вул. Яценка, 71а; місце розвантаження: м. Миколаїв, вул. Айвазовського, 13/8" та у зворотному напрямку були надані саме ТОВ "Олександрійська зернова компанія".

Апелянт стверджує, що предметом розгляду справи має бути не факт понесення чи не понесення Апелянтом витрат на оплату перевізнику послуг транспортування неякісного Товару, а саме неналежне виконання Відповідачем зобов"язань відповідно до умов Договору поставки.

Також Апелянт зазначає, що матеріали справи доводять наявність в діях Відповідача усіх чотирьох елементів складу правопорушення, а саме: поставка Товару неналежної якості; збитки завдані Апелянту внаслідок односторонньої відмови з відшкодування витрат за перевезення Товару; відмова від відшкодування Апелянту витрат на транспортування згідно п. 2.6 Договору; Відповідач не спростовує власної вини в порушенні умов Договору. Посилання Відповідача на помилковість висновків Апелянта є безпідставними та такими що не спростовують доводів останнього.

Стосовно подання додаткових доказів апелянт зауважує, що про необхідність надання підтверджуючих документів, які не відносяться до предмету доказування Апелянт дізнався лише із отриманого рішення, а отже, відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України подані документи можуть бути прийняті судом.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.06.2019 (суддя - доповідач Іванов О.Г.) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Амбар Експорт БКВ", м. Запоріжжя на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.06.2019 залишено без руху у зв`язку з недоплатою судового збору у розмірі 0,96 грн. за оскарження рішення суду. Апелянту наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги відповідно до ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

11.07.2019 від скаржника до суду надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано платіжне доручення № 136 від 03.07.2019 про сплату 0,96 грн.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.07.2019 (колегія суддів: головуючий, доповідач - Іванов О.Г., судді - Антонік С.Г., Широбокова Л.П.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.06.2019 року у справі №904/1327/19; з урахуванням ціни позову, положень ч.1 ст.270 ГПК України, вирішено розглядати апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження; сторонам наданий строк протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань відповідно до ст.ст. 38, 74, 80, 161, 263 Господарського процесуального кодексу України; відмовлено у задоволенні клопотання скаржника про розгляд справи в судовому засіданні.

13.09.2019 року розпорядженням керівника апарату суду відповідно до пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №904/1327/19 у зв`язку з відпусткою судді Широбокової Л.П.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.09.2019, справу №904/1327/19 передано колегії суддів у складі: Іванов О.Г. (головуючий, доповідач), Дармін М.О., Антонік С.Г. та ухвалою суду від 16.09.2019 прийнято справу до свого провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

14.03.2019 між ТОВ "Амбар Експорт БКВ" (Покупцем, позивачем) та ТОВ "Агрохімія" (Продавцем, відповідачем) укладено договір поставки № ЛА/297/03/18 (надалі - Договір), згідно п. 1.1. якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти і оплати сільськогосподарську продукцію, номенклатура, кількість, якість та ціна якої, визначені у пунктах 1.2.-1.5. Договору.

Відповідно до п. 1.2. Договору номенклатура товару: пшениця м`яка не насіннєва врожаю 2017 року.

Кількість - 215 (двісті п`ятнадцять) тонн +/- 20%. (п. 1.3. Договору).

Пунктом 1.4. Договору сторони визначили якісні показники товару: натура, г/л, не менше ніж 720 г/л; вологість не більше ніж 14%; сміттєва домішка не більше 2%; масова частка білка, у перерахунку на суху речовину, не менше ніж 10,5%, - решта показників згідно ДСТУ "Пшениця. Технічні умови."

Згідно п. 2.1. Договору, в редакції додаткової угоди № 1 від 22.03.2018, Продавець забезпечує передачу Товару на базисі поставки FСА (Інкотермс 2010): Дніпропетровська область, Верхньодніпровський район, с. Ганнівка, вул. Яценка, 71а, в період з 14.03.2018 по 06.04.2018.

На виконання умов Договору Відповідачем 20.03.2018 та 05.04.2018 відвантажено Товар двома партіями у загальній кількості 167,96 тонн.

Факт відвантаження товару підтверджується оформленими між Сторонами видатковою накладною № РН-0000027 від 20.03.2018 на партію у кількості 44,12 тонн, ціною 225012,00 грн та видатковою накладною № РН- 0000038 від 05.04.2018 на партію у кількості 123,84 тонни, за ціною 631 584,00 грн. (а.с.10, 14).

Положеннями Договору передбачено, що прийняття Товару по якості відбувається у місці його розвантаження лабораторією ТОВ "Аскет Шиппінг" (п. 2.6. Договору).

В зв`язку з виявленням під час прийняття товару по якості невідповідності його узгодженим Сторонами вимогами, а саме - наявний пліснявий запах та присутня амброзія, товар в повному об`ємі було повернуто на адресу Відповідача, зокрема:

- 23.03.2018 партія у кількості 44,12 тонн, факт повернення Товару та його отримання Відповідачем в повному обсязі й без зауважень підтверджується оформленим між Сторонами документом про повернення постачальнику № 2 від 23 березня 2018 року (а.с.11); акт повернення № 673 від 21.03.2018 (а.с.13);

-10.04.2018 партія у кількості 123,84 та, факт повернення Товару та його отримання Відповідачем в повному обсязі й без зауважень підтверджується оформленим між Сторонами документом про повернення товару постачальнику № 1 від 10 квітня 2018 року (а.с.15); акти повернення № б/н від 06.04.2018 (а.с.18, 20).

Пунктом 2.6 Договору сторони погодили, що у випадку повернення транспортних засобів з місця розвантаження з причин неналежної якості Товару, Продавець зобов`язаний в безумовному порядку відшкодувати Покупцю витрати на транспортування Товару від місця навантаження до місця його розвантаження й у зворотному напрямку.

Враховуючи вказані умови договору, позивачем складені акти надання послуг з перевезення № 47 від 26.03.2018, № 55 від 10.04.2018, № 57 від 12.04.2018 (а.с.21-23). Втім, слід зауважити, що вказані акти складені та підписані в односторонньому порядку; підпису уповноваженої особи відповідача ці акти не містять.

Листом без номеру від 14.05.2018 позивач звернувся до відповідача з вимогою оплатити понесені транспортні послуги у сумі 143 548,80 грн (а.с.24). На підтвердження направлення вказаного листа позивачем надано фіскальний чек та опис вкладення у цінний лист (а.с.25).

Відповіді на вказаний лист матеріали справи не містять, сторонами не надавалась.

Несплата відповідачем транспортних послуг і стала підставою звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду.

Позивач у позовній заяві просить суд стягнути з Відповідача витрати на транспортування товару з місця навантаження до місця його розвантаження і у зворотному напрямку в розмірі 143 548 грн. 80 коп., а також суму боргу з урахуванням 3 % річних в розмірі 3 840 грн. 62 коп. за період з 27.03.2018 року по 27.02.2018 року та індексу інфляції в розмірі 8 053 грн. 42 коп., які розраховані за період з квітня 2018 року по січень 2019 року (а.с.1-2).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив із не доведення позивачем належними та допустимими доказами обставин, які входять до предмету доказування по даній справі, зокрема, представлені Позивачем акти надання послуг № 47 від 26.03.2018, № 55 від 10.04.2018 та № 57 від 12.04.2018, за якими Позивач начебто надав Відповідачу автопослуги, підписані ним в односторонньому порядку; при цьому згідно матеріалів справи перевезення спірних партій товару з місця навантаження до місця розвантаження й у зворотному напрямку, здійснювалося сторонньою особою - ТОВ "Олександрійська зернова компанія", втім, доказів, які б підтверджували понесення Позивачем витрат на транспортування товару на користь вказаного перевізника суду також надано не було.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Аналізуючи правовідносини сторін, колегія суддів зазначає, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, який регулюється параграфом 1-3 розділу ІІІ Цивільного кодексу України, Господарським кодексом України.

Частиною 1 ст.174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності до ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.ст.77, 78 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 8 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 6 ст. 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог є стягнення заборгованості в розмірі 143 548,80 грн з транспортних витрат на доставку товару від місця його завантаження до місця розвантаження та в зворотному напрямку, з урахуванням неякісності обумовленого договором товару; а також нараховані відсотки річних та інфляційні втрати на вказану суму.

При цьому позивачем в підтвердження понесення таких транспортних витрат надано до суду першої інстанції разом з позовною заявою три акти наданих послуг (№ 47 від 26.03.2018, № 55 від 10.04.2018 та № 57 від 12.04.2018), які складені в односторонньому порядку безпосередньо позивачем (з боку відповідача такі акти не підписані), в той час, як згідно товарно-транспортних накладних, наявних у справі (№129168 від 20.03.2018, №129193 від 05.04.2018, № 129188 від 05.04.2018, № 129189 від 05.04.2018 - а.с.12, 16, 17, 19) перевезення товару здійснювалось ТОВ "Олександрійська зернова компанія", тобто такі транспортні послуги надавались іншою особою, а не позивачем.

В свою чергу, докази стосовно понесення транспортних витрат позивачем, зокрема, акти наданих транспортних послуг, підписані між позивачем та ТОВ "Олександрійська зернова компанія", калькуляції витрат та платіжні доручення про оплату таких послуг, надані позивачем лише до суду апеляційної інстанції, тобто суду апеляційної інстанції подані додаткові докази, без зазначення підстав з яких такі докази не могли бути подані суду першої інстанції.

Таким чином, додаткові докази, подані позивачем з порушенням вимог ст.80 ГПК України, не приймаються до розгляду Центральним апеляційним господарським судом, на підставі ч.3 ст.269 ГПК України.

З урахуванням того, що умови договору поставки, зокрема, п.2.6 договору, на який посилається позивач, не містять узгодженої сторонами вартості транспортних послуг, а позивачем їх розмір не доведений суду першої інстанції, через не подання належних та допустимих доказів понесення таких витрат або надання таких послуг, в свою чергу, згідно з матеріалами справи, транспортні послуги надавались не самим позивачем, а залученою юридичною особою - перевізником, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про необхідність оплати транспортних послуг в безумовному порядку, не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки не спростовують факту необхідності доведення розміру таких витрат, з огляду на вартісне визначення заявленої вимоги.

При цьому є слушними доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, відзиві на апеляційну скаргу, що акти наданих послуг від імені позивача та рахунки на оплату за цими актами, які, до речі, відсутні у справі, є неналежними доказами, оскільки транспортні послуги надавались сторонньою особою, а не позивачем, тобто їх виставлення відповідачу від імені позивача є безпідставним.

Доводи скарги, про те, що обставини понесення транспортних витрат позивачем визнаються відповідачем, оскільки останній не висловив заперечень у відзиві стосовно таких витрат позивача, отже, вказані обставини не потребують доведення за ч.1 ст.75 ГПК України, є передчасними, оскільки розмір позовних вимог, заявлених до стягнення з відповідача, має бути підтверджений позивачем належними та допустимими доказами, чого в даному випадку останнім здійснено не було. При цьому, відповідач у відзиві на позов навпаки наполягав на тому, що вказані транспортні послуги надані не позивачем, а сторонньою особою і їх розмір позивачем не доведений.

До того ж є хибними висновки позивача, викладені у відповіді на відзив на апеляційну скаргу, що надання додаткових доказів, якими підтверджується понесення транспортних витрат позивачем, які останній вважає підтверджуючими документами, які не відносяться до предмету доказування у цій справі, про обізнаність із необхідністю подання вказаних доказів із рішення суду, оскільки, як вже зазначалось вище, розмір транспортних витрат умовами договору поставки обумовлений не був, крім того, такі послуги мають певне вартісне визначення, розмір якого і є предметом позову, отже, докази понесення трансопртних витрат або надання вказаних послуг позивачем має бути доведено за приписами ст.ст.73, 74, 76, 77 ГПК України.

Посилання скаржника на наявність всіх елементів цивільного правопорушення відхиляються колегією суддів, оскільки предметом позовних вимог є не стягнення збитків, для якого обов"язковим є доведення складу цивільного правопорушення, а стягнення транспортних витрат, які позивачем не доведені належними та допустимими доказами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому у відповідності до ст. 276 ГПК України в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Оскільки загальна ціна позову становить 155 442,84 грн., тобто не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України дана справа відноситься до категорії малозначних справ, у зв`язку з чим відповідно до ст. 287 ГПК України судові рішення у даній справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Амбар Експорт БКВ", м. Запоріжжя на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.06.2019 у справі №904/1327/19 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.06.2019 у справі №904/1327/19 - залишити без змін.

Судові витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Амбар Експорт БКВ", м. Запоріжжя за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду лише у випадках, передбачених пунктом 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 18.09.2019.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін

Суддя С.Г. Антонік