ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року Справа № 906/378/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Овруцької районної спілки споживчих товариств на рішення Господарського суду Житомирської області від 24.06.2019 р. у справі №906/378/19 (суддя Тимошенко О.М., повний текст рішення складено 02.07.2019 р.)

за позовом Овруцької районної спілки споживчих товариств

до Овруцької міської ради Житомирської області

про визнання права власності на гідротехнічну споруду

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Овруцька районна спілка споживчих товариств звернулася до Господарського суду Житомирської області з позовом до Овруцької міської ради Житомирської області про визнання права власності на гідротехнічну споруду, що складається з шахтного водоскиду висотою 3,5 м, площею основи 122,5 кв. м., об`ємом 19,2 куб. м., розташовану за адресою: Житомирська обл., Овруцький р АДРЕСА_1 н. АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. ст. 316, 321, 328, 344, 392 ЦК України. Позивач зазначає, що гідротехнічну споруду побудовано ним та введено в експлуатацію у 1995 році і з того часу позивач нею користується, однак правоустановчі документи на майно відсутні. В свою чергу, уповноважений орган держави відмовив позивачу у державній реєстрації права власності на спірне майно, що створює підстави для визнання права власності в судовому порядку.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 24.06.2019 р. у справі №906/378/19 в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для задоволення позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, оскільки позивачем не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника спірного нерухомого майна відповідачем, як і не доведено того, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останнім права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна, не зазначено який документ втрачено. Окрім того, суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для задоволення позову про визнання права власності на підставі ст. 344 ЦК України, оскільки ця норма застосовується щодо володіння позивачем чужим майном. Однак, в даному випадку позивач стверджує, що це майно належить йому (тобто не чуже).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Овруцька районна спілка споживчих товариств звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що приймаючи рішення, судом не враховано всіх обставин, положень законодавства, в тому числі, Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", норм цивільного та процесуального законодавства.

Скаржник вказує, що судом першої інстанції не враховано те, що вказане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, наданій йому на праві постійного користування. Будучи не власником земельної ділянки, не маючи належних правовстановлюючих документів на предмет спору для відповідача, як органу місцевого самоврядування на території якого знаходиться предмет спору, навіть незважаючи на визнання ним позовних вимог, створюються умови та підстави для набуття права власності на нього, в тому числі, як на безхазяйне.

Апелянт звертає увагу суду, що в даній справі мова про втрату правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомого майна не йде, а відтак при вирішенні даного спору не підлягає застосуванню правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 13.05.2019 р. у справі 905/494/18.

Окрім того, скаржник вказує, що матеріали справи містять лист реєстраційного сектору Овруцької районної державної адміністрації про відмову у реєстрації права власності. Вказаний лист судом не визнано неналежним доказом у справі, а відтак його зміст повинен враховуватись і йому повинна надаватись належна правова оцінка. У згаданому листі мова йде про відсутність правових підстав для проведення державної реєстрації права власності на предмет спору, а отже відповідне невизнання державним органом права власності на предмет спору. Відсутність правовстановлюючого документа на вказане нерухоме майно не створює підстав для реєстрації права власності, а звідси і обмежує права позивача на його повноцінне володіння та розпорядження. В свою чергу, відмова уповноваженого органу у державній реєстрації права власності створює підстави для його визнання в порядку, передбаченому статті 392 ЦК України. Також, судом першої інстанції зроблений помилковий висновок щодо неможливості застосування положень законодавства про набувальну давність.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б.

Розпорядженням керівника апарату суду від 08.08.2019 р. №01-04/682 у зв`язку із непрогнозованою тимчасовою непрацездатністю головуючого судді (судді-доповідача) у справі - ОСОБА_1 08.08.2019 р., відповідно до ст. 32 ГПК України, ст. 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", п. п. 19, 20 Розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 9.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл даної справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2019 р. для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.08.2019 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та призначено її до розгляду.

Представники сторін в судове засідання 17.09.2019 р. не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним судом, згідно довідки Овруцької районної спілки споживчих товариств №25 від 15.04.2019 р. гідротехнічна споруда, яка розташована на території Кирданівського старостинського округу Овруцького району, за адресою: с АДРЕСА_2 26 з 1995 року перебуває у віданні Овруцької районної спілки споживчих товариств(а.с. 14).

Згідно довідки Овруцької міської ради Житомирської області №02-16/1180 від 16.04.2019 р. вказаний об`єкт не відноситься до комунальної власності Овруцької міської територіальної громади, на балансі Овруцької міської ради не перебуває (а.с.16).

Згідно листа реєстраційного сектору Овруцької районної державної адміністрації Житомирської області №34 від 10.04.2019 р., позивачу було відмовлено у реєстрації права власності на об`єкт по Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у зв`язку з відсутністю у позивача правовстановлюючих документів (а.с.17).

Відповідно до п. 1 статуту Овруцької районної спілки споживчих товариств, спілка створена 1925 року на добровільних засадах Бігунським, Нововелідницьким, Раківщинським, Норинським, Покалівським, Словечанським, Лучанківським, Потаповицьким, Овруцьким, Петршотравневим споживчими товариствами Овруцького району.

Як зазначає позивач,в 1995 році на базі звірогосподарства введено в експлуатацію дамбу на якій знаходиться гідротехнічна споруда, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та обліковується за інвентарним номером 178.

Відповідно до технічного паспорту, розробленого 13.03.2019 р. приватним підприємством "Овруч проект буд", розташована на дамбі вказана гідротехнічна споруду являє собою шахтний водоскид, який складається із залізобетонних конструктивних елементів, висотою 3,5 м, площею основи 122,5 кв.м, об`ємом 19,2 куб.м.

Предметом даного позову є вимога позивач про визнання права власності на гідротехнічну споруду, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 Овруцький АДРЕСА_2 .

Правовими підставами заявленого позову є положення ст. ст. 344, 392 ЦК України. Позивач одночасно обґрунтовує наявність підстав для застосування ст. 392 ЦК України (щодо визнання права власності в судовому порядку) та ст. 344 ЦК України (щодо визнання права власності за набувальною давністю).

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Захист цивільних прав та інтересів забезпечується застосуванням, передбачених Цивільним і Господарським кодексами України, способів захисту.

Статтею 16 ЦК України унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб усуває негативні наслідки порушення його прав.

Підтвердження в суді права власності або іншого речового права на майно, що складає предмет спору, здійснюється за допомогою спростування у суді установлених фактів або шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншому речовому праві.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в залежності від встановлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Позивач вважає, що підставою набуття права власності на гідротехнічну споруду є набувальна давність відповідно до норм ст. 344 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом; набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Дана стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна; встановлення характеру володіння (добросовісне і недобросовісне) при виникненні спору здійснюється судом з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним упродовж визначеним законом строків (для нерухомого майна - упродовж 10 років, а для рухомого майно - 5 років).

Відтак, суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю, крім безперервного відкритого володіння упродовж 10 років нерухомим майном, є встановлення обставин добросовісного заволодіння таким майном у розумінні приписів ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, тобто коли особа не знала і не могла знати, що вона заволоділа чужим майном.

З огляду на те, що предметом позову у даній справі є визнання права власності на спірне нерухоме майно, зокрема, за набувальною давністю, тому насамперед необхідно встановити: момент виникнення права власності за набувальною давністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне); обставини справи, за якими виникло володіння спірним майном й чи підпадає це володіння під ознаки безпритульного (незаконного) володіння; юридичний статус спірного майна, а саме, чи є це майно чужим для позивача; особу, яка є власником спірного майна.

Відповідно до довідки позивача №25 від 15.04.2019 р. гідротехнічна споруда з 1995 року перебуває у віданні Овруцької районної спілки споживчих товариств. В свою чергу, згідно довідки відповідача №02-16/1180 від 16.04.2019 р. вказаний об`єкт не відноситься до комунальної власності, на балансі міської ради не перебуває.

Разом з тим, для застосування ст. 344 ЦК України необхідно, щоб володіння здійснювалося саме чужим майном, яке має законного (титульного) власника, але яким фактично володіє інша особа. Водночас володіння (будь-якої тривалості) безхазяйною нерухомою річчю ні за яких обставин не підпадає під ознаки цієї норми, оскільки набуття права власності на безхазяйну річ регулюється іншою статтею названого Кодексу, а саме статтею 335 ЦК України.

Отже, враховуючи те, що в даному випадку позивач стверджує, що спірне майно перебуває у його віданні з 1995 року, тобто позивач не здійснює володіння саме чужим майном, тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про визнання права власності на підставі ст. 344 ЦК України.

Відповідно до приписів ст. 392 ЦК України, якою позивач обґрунтовує заявлений позов, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказана стаття стосується випадків, коли існуюче, належно набуте від попереднього власника та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв`язку з їх втратою.

Таким чином, відповідний позов пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. З цим кореспондується стаття 11 ЦК України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов`язків.

Зі змісту ст. 392 ЦК України вбачається, що позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності, у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна.

Таким чином, захист права власності шляхом його визнання в судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, це підтвердження в судовому порядку своїх прав на майно шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.

Отже, у випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Відтак, до предмету доказування за позовом про визнання права власності входить встановлення цивільно-правових підстав набуття позивачем права власності на спірне майно.

Позивачем у позові про визнання права власності являється особа, яка вже є власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майно, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Отже, сторонами у справі є особи, правовий спір яких вирішується в суді, що мають юридичну заінтересованість у результаті справи, мають комплекс процесуальних прав і обов`язків, необхідних для захисту прав, свобод та інтересів.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач у відзиві на позовну заяву, поданому до суду першої інстанції, не заперечує щодо визнання права власності на спірне майно за позивачем (а.с. 46).

Отже, враховуючи те, що між сторонами судового процесу відсутній спір про право цивільне, позивачем не доведено, що відповідач ставить під сумнів наявність права власності позивача на майно, не доведено того, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останнім права на володіння, користування та/або розпорядження об`єктом нерухомого майна, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України.

Окрім того, суд приймає до уваги, що звернення позивача до суду з позовом про визнання права власності має на меті набуття вказаного права за рішенням суду, що є неприпустимим.

Колегія суддів апеляційного суду вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не може бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, оскільки наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Житомирської області від 24.06.2019 р. у справі №906/378/19 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Овруцької районної спілки споживчих товариств без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Овруцької районної спілки споживчих товариств на рішення Господарського суду Житомирської області від 24.06.2019 р. у справі №906/378/19 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2019р

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.