ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2019 справа № 914/742/19

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашка М.М. розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Державного підприємства Львівський бронетанковий завод

до відповідача Приватного акціонерного товариства ОКСІ Банк

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О.С.

про стягнення 140411,00 грн.

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

від відповідача Скрут Л.Б.

від третьої особи ОСОБА_3 .

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Державним підприємством Львівський бронетанковий завод до відповідача Приватного акціонерного товариства ОКСІ Банк за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О.С. про стягнення 140411,00 грн., з яких 135964,33 грн. основний борг, 3150,35 грн. інфляційні втрати та 1296,32 грн. 3% річних.

Відповідно до заяви (вх.2170/19 від 08.08.2019р.) про зменшення розміру позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача 4446,67 грн., з яких 3150,35 грн. інфляційні втрати та 1296,32 грн. 3% річних.

Відповідно до заяви (вх.2171/19 від 08.08.2019р.) про збільшення розміру позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача 8531,99 грн., з яких 6084,63 грн. інфляційні втрати та 2447,36 грн. 3% річних.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та відображено у протоколах судового засідання.

Представник позивача подав додаткові пояснення (вх.№37153/19 від 10.09.2019р.), позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві, у відповіді на відзив та у додаткових поясненнях на заперечення на відповідь на відзив.

Представник відповідача проти позову заперечив, у задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи надав усні пояснення щодо предмета спору.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представників позивача, відповідача та третьої особи, суд встановив таке.

Відповідно до Додаткового договору до договору банківського рахунку №3853/01 від 07.05.2012, підписаного 03.06.2014р. між ПАТ «ОКСІ Банк» (банк) та ДП «Львівський БТЗ» (клієнт), банк відкриває клієнту поточний рахунок № НОМЕР_1 зі спеціальним режимом використання для сплати акумульованих страхових внесків, суми від фінансових санкцій та інші надходження відповідно до законодавства для здійснення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» та здійснює його розрахункове-касове обслуговування відповідно до вимог чинного законодавства України, нормативно-правових актів НБУ та внутрішніх правил банку.

У пункті 3 Додаткового договору зазначено, що кошти, зараховані на рахунок, не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів, на стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до закону.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 08.08.2017р. у справі №914/3015/15 за позовом Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Банк Розвитку" до відповідача Державного підприємства Львівський бронетанковий завод позовні вимоги задоволено частково, вирішено стягнути з Державного підприємства "Львівський бронетанковий завод" на користь Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Банк Розвитку" 3250000,00 доларів США простроченої заборгованості по тілу кредиту, 195121,67 доларів США простроченої заборгованості за процентами, 223,54 доларів США пені та 13000,00 доларів США штрафу.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.10.2017р. рішення Господарського суду Львівської області від 08.08.2017р. у справі №914/3015/15 було залишено без змін. На виконання рішенням Господарського суду Львівської області від 08.08.2017р. та постанови Львівського апеляційного господарського суду від 03.10.2017р. у справі №914/3015/15 видано наказ від 17.10.2017р. про стягнення вищезазначених сум.

Постановою Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О.С. від 06.12.2017р. відкрито виконавче провадження (ВП №55321971) щодо примусового виконання наказу у справі №914/3015/15.

Постановою Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О.С. від 08.12.2017р. накладено арешт на грошові кошти, що містяться на усіх рахунках у ПАТ «ОКСІ Банк», крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.

20.12.2017р. за платіжною вимогою від 08.12.2017р. №200/9-14 на виконання наказу Господарського суду Львівської області №914/3015/15 від 17.10.2017р. з поточного рахунку № 853 зі спеціальним режимом використання було списано кошти у розмірі 135964,33 грн.

Відповідно до платіжної вимоги сума стягнення складає 103 166 931,01 грн., платник ДП «Львівський БТЗ», банк платника ПАТ «ОКСІ Банк»; номер рахунку, з якого підлягає стягнення коштів № НОМЕР_2 . Стягувачем відповідно до вказаної платіжної вимоги є Міністерство юстиції України.

Як вбачається з Постанови про арешт коштів державний виконавець, серед іншого, наклав арешт на грошові кошти, що містяться на усіх рахунках у ПАТ «ОКСІ БАНК» (код банку 325990), крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Позивач вважає, що дії ПАТ «ОКСІ Банк», стосовно списання коштів, що знаходились на рахунку із спеціальним режимом використання № НОМЕР_2 є неправомірними, оскільки банком було порушено вимоги частини 3 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Отже позивач стверджує, що відповідач всупереч закону, на підставі вищезазначеної вимоги 20.12.2017р. списав з поточного рахунку № НОМЕР_2 зі спеціальним режимом використання кошти, які перераховано на рахунок Міністерства юстиції України №0177, відкритий в Державній казначейській службі України, що підтверджується Випискою по особовим рахункам за 20.12.2017р.

31.10.2018 для досудового врегулювання спору, ДП «Львівський бронетанковий завод» надіслало відповідачу лист №2840 з проханням повернути протиправно стягнуті кошти у розмірі 135964,33 грн. із зарахуванням їх на поточний рахунок № НОМЕР_2 зі спеціальним режимом використання та не допускати у подальшому арешту коштів, розміщених на цьому рахунку.

18.12.2018 на адресу позивача надійшла відповідь від 11.12.2018р. №1110-782 від ПАТ «Оксі Банк», у якій банк зазначає, що платіжна вимога відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МУЮ була оформлена відповідно до вимог Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою НБУ від 21.01.20004р. №22, а тому в банку були відсутні підстави для невиконання даної платіжної вимоги. Окрім цього, ПАТ «Оксі Банк» зазначає, що відповідальність за обгрунтованість примусового стягнення покладено на стягувача, який має відшкодувати платнику шкоду, завдану внаслідок необгрунтованого примусового списання.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області та просив стягнути з відповідача кошти, що містились на спеціальному рахунку № НОМЕР_2 у розмірі 135964,33 грн. Крім того, позивач у позовній заяві на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, просив стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 3150,35 грн., а також 3% річних у розмірі 1296,32 грн.

В подальшому, а саме 08.08.2019р., у зв`язку з тим, що 18.07.2019р. позивачу було перераховано кошти в сумі 135964,33 грн., позивачем подано заяву (вх.№2170/19) про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 3150,35 грн. та 3% річних в розмірі 1296,32 грн.

Відповідно до заяви (вх.2171/19 від 08.08.2019р.) про збільшення розміру позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача 8531,99 грн., з яких 6084,63 грн. інфляційні втрати та 2447,36 грн. 3% річних.

Відповідач проти позову заперечив, подавши відзив на позовну заяву, в якому Приватне акціонерне товариство ОКСІ Банк зазначає, що у питаннях примусового списання коштів з рахунків клієнта банк керується Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою Постановою НБУ від 21.01.2004р. №22., в п.5.1. якої зазначено, що відповідно до статті 1071 Цивільного кодексу України, кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його доручення на підставі рішення суду, а також у випадках, установлених законом.

Відповідач посилається на пункт 5.3. Інструкції, відповідно до умов якого примусове списання коштів з рахунків платників ініціюють стягувачі [орган державної виконавчої служби (державні виконавці) та приватні виконавці] на підставі виконавчих документів, установлених законами України.

Відповідач зазначив, що платіжні вимоги на примусове списання коштів виконуються Банком незалежно від наявності арешту на рахунку клієнта. Банк у таких правовідносинах виступає виконавцем.

Оскільки списання коштів здійснено відповідно до платіжної вимоги №200/9-14 від 08.12.2017р., яка була оформлена відповідно до вимог Інструкції, мала заповнені усі обов`язкові реквізити, в тому числі, зазначено рахунок з якого необхідно здійснити списання, а саме спеціальний рахунок № НОМЕР_2 та була видана на підставі наказу Господарського суду Львівської області №914/3015/15 від 17.10.2017р., а тому банк стверджує, що у нього були відсутні підстави для невиконання даної платіжної вимоги.

Як зазначає відповідач, платіжна вимога, за якою здійснено списання, була оформлена стягувачем (головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком О.С.) ще до накладення арешту на рахунок, тому твердження позивача про те, що списання коштів стало можливим внаслідок порушення банком вимог статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не відповідають дійсності.

Додатково відповідач зазначає, що отримавши 15.12.2018р. постанову державного виконавця про арешт коштів боржника від 08.12.2017р., банк 18.12.2017р. повідомив письмово листом державного виконавця про те, що рахунок №853 є спеціальним цільовим рахунком.

Покликаючись на п.5.4. Інструкції, відповідач зазначає, що чинним законодавством України відповідальність за необґрунтованість примусового стягнення покладено на головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи та заперечення представників сторін та пояснення третьої особи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Згідно з статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно з статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 1066 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення 8531,99 грн., з яких 6084,63 грн. інфляційні втрати та 2447,36 грн. 3% річних, що нараховані у відповідності до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України з суми у розмірі 135964,33 грн., яку, враховуючи зміст позовних вимог та вищенаведені нарахування, позивач вважає грошовим зобов`язанням відповідача у зв`язку з безпідставним списанням цієї суми з спеціального рахунку.

Так, частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд звертає увагу на те, що між позивачем та банком виникли правовідносини, в яких банк здійснює обслуговування рахунку клієнта, тобто зобов`язання банку зводяться до приймання і зараховування коштів, а також виконання розпоряджень клієнта про перерахування і видачу відповідних грошових коштів з рахунка, а також проведення інших операцій за рахунком.

Крім того, слід звернути увагу на те, що здійснюючи списання коштів з рахунку боржника, банк не користується такими коштами, оскільки на виконання своїх обов`язків за договором банківського рахунка та Інструкції, здійснює лише операції щодо цих коштів.

Таким чином, із договору банківського рахунка у банку виникає зобов`язання вчиняти певні дії, що стосуються грошових коштів клієнта, а не грошове зобов`язання перед клієнтом щодо сплати цих грошових коштів.

Водночас, у даному випадку, списання коштів позивача зі спеціального рахунку №853 здійснено у рахунок погашення заборгованості на виконання рішення Господарського суду Львівської області від 08.08.2017р. у справі № 914/3015/15, згідно якого позивач є боржником.

Відповідно до ч.2 ст.1071 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

У позовній заяві позивач посилається на частину 3 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», де зазначено, що не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Так, вказана стаття передбачає порядок дій банку, що стосується арешту коштів на спеціальних рахунках. Проте, у питаннях щодо примусового списання коштів з рахунків клієнта банк керується Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою Постановою НБУ від 21.01.2004р. №22., в п.5.1. якої зазначено, що відповідно до статті 1071 Цивільного кодексу України, кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його доручення на підставі рішення суду, а також у випадках, установлених законом.

Відповідно до пункту 5.3. Інструкції, примусове списання коштів з рахунків платників ініціюють стягувачі (орган державної виконавчої служби (державні виконавці) та приватні виконавці на підставі виконавчих документів, установлених законами України.

У п.5.4. Інструкції зазначено, що за необґрунтованість примусового списання коштів, недостовірність даних, зазначених у платіжній вимозі, стягувач несе відповідальність згідно із законодавством України.

Слід зазначити, що платіжна вимога №200/9-14 від 08.12.2017р. була оформлена відповідно до вимог Інструкції, мала заповнені усі обов`язкові реквізити, в тому числі, зазначено рахунок з якого необхідно здійснити списання, а саме спеціальний рахунок № НОМЕР_2 та була видана на підставі наказу Господарського суду Львівської області №914/3015/15 від 17.10.2017р.

Крім того відповідач, отримавши постанову державного виконавця про арешт коштів боржника від 08.12.2017р., повідомив державного виконавця листом від 18.12.2017р. вих.№4101/1268 про те, що рахунок №853 є спеціальним цільовим рахунком.

Разом з тим, ухвалою суду від 02.07.2018р. у справі № 914/3015/15, суд визнав неправомірними дії Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича щодо стягнення заборгованості з Державного підприємства Львівський бронетанковий завод за наказом Господарського суду Львівської області від 17.10.2017 у справі №914/3015/15 на кошти спеціального рахунку № НОМЕР_2 , відкритого в ПАТ ОКСІ БАНК за платіжною вимогою №200/9-14 від 08.12.2017.

Позивач у позовній заяві наголошує, що згідно пункту 3 Додаткового договору, кошти, зараховані на рахунок, не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів, на стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до закону.

Правові наслідки порушення зобов`язання передбачені частиною першою статті 611 Цивільного кодексу України. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

При цьому згідно з частиною 2 статті 623 Цивільного кодексу України, розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Відповідно до частини 1 статті 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Частиною 2 статті 224 Господарського кодексу України передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, у разі якщо позивач вважає, що відповідач порушив зобов`язання, правові наслідки порушення зобов`язання передбачені частиною першою статті 611 Цивільного кодексу України. Заявлена позивачем до стягнення сума у розмірі 135964,33 грн. (до зменшення розміру позовних вимог) не є збитками у розумінні ст. ст. 224, 225 ГК України.

Разом з тим, як встановлено судом, у відповідача не виникло грошового зобов`язання по сплаті позивачу суми у розмірі 135964,33 грн., а відтак нарахування індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми є необґрунтованими та безпідставними, оскільки відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.4.1. постанови Пленуму ВГСУ від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Однак, як було зазначено судом вище, здійснюючи списання коштів з рахунку позивача, банк не користується такими коштами, оскільки на виконання своїх обов`язків за договором банківського рахунка та Інструкції, здійснював лише операцію щодо цих коштів.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, а відтак задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно із частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України суд прийшов до висновку витрати по сплаті судового збору покласти на позивача, оскільки у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 2, 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236, 237, 238, 239, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку у строки, що визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 16.09.2019р.

Суддя Петрашко М.М.