ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2019 р. Справа№ 910/3361/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2019 у справі № 910/3361/19 (суддя Зеленіна Н.І., м. Київ, повний текст рішення складено 31.05.2019)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Швейне об`єднання «Робочий стіль»

до акціонерного товариства «Укртрансгаз»

про стягнення 37 260,91 грн

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.05.2019 у справі № 910/3361/19 позов задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Швейне об`єднання «Робочий стіль» 33 048,00 грн. заборгованості, 1 159,85 грн. 3% річних, 3 053,06 грн. інфляційних втрат та 1 921,00 грн. судового збору.

Рішення мотивоване тим, що на виконанням умов договору, ним було поставлено на адресу відповідача товар на загальну суму 33 048,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № РС-0000362 від 28.11.2017 р. (копія якої, наявна в матеріалах справи). Проте відповідач, вартість поставленого товару не оплатив, чим допустив наявність заборгованості. Відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що позивачем зобов`язання за договором виконано не в повному обсязі (було поставлено товар на суму 33048,00 грн.), непоставленою залишилась продукція на суму 176 744,76 грн. А тому, відповідач зупинив виконання свого обов`язку з оплати товару за цим договором. Суд відхиляє такі доводи відповідача як безпідставні та необґрунтовані, оскільки умовами договору не передбачено залежність оплати отриманого товару від обсягу непоставленого товару. За розрахунком позивача, перевіреним судом та не спростованим у встановленому законом порядку відповідачем, останній за порушення зобов`язань за договором має сплатити 1159,85 грн. 3% річних, 3 053,06 грн. інфляційних втрат. Позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу, проте в матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем таких витрат, суд відмовляє в задоволенні відповідних вимог.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, акціонерне товариство «Укртрансгаз» (надалі - скаржник) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, судове рішення прийнято без врахування фактичних обставин справи, а саме не надано жодної правової оцінки та не враховано під час ухвалення оскаржуваного рішення умови п. 4.2 договору, які встановлюють відкладальні обставини під час розрахунків за отриманий товар, тобто до моменту одержання замовником податкової накладної/розрахунку коригування та одержання інформації з Єдиного реєстру податкових накладних про підтвердження факту здійснення такої реєстрації постачальником та перевірки податкової накладної/розрахунку коригування на предмет додержання вимог законодавства щодо її заповнення та підписання.

Скаржник вказує на те, що податкова накладна від 28.11.2017 № 92 фактичної зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 06.07.2018, а враховуючи правило розподілу тягаря доказування між сторонами, відповідач для звільнення себе від обов`язку здійснити оплату довів належними та допустимими доказами, що податкова накладна від 28.11.2017 № 92 не була зареєстрована позивачем своєчасно.

Скаржник зазначає, що у зв`язку із неповним виконанням позивачем поставки товару згідно із договором закупівлі, порушенням п.п. 7.3.1 та п. 5.1 договору закупівлі вартістю 176 744,76 грн. та відповідно до п. 8.4 договору закупівлі позивач зобов`язаний сплатити відповідачу неустойку в сумі 44 716,42 грн. та виконати зобов`язання з поставки товару у повному обсязі, а враховуючи положення ч. 3 ст. 538 ЦК України відповідач правомірно зупинив виконання свого обов`язку з оплати товару згідно із видатковою накладною № РС-0000362 від 28.12.2018 на суму 33 048,00 грн.

Також скаржник вказує на те, що враховуючи наявність відкладальної обставини, встановленої умовою п. 4.2 договору та згідно із ч. 3 ст. 538 ЦК України, здійснений позивачем розрахунок нарахувань за період з січня 2018 по січень 2019 є безпідставним, оскільки обов`язок відповідача з оплати товару згідно із видаткової накладної №РС-0000362 від 28.12.2017 не настав, тому відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача

Окрім того, в апеляційній скарзі скаржник просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2019 у справі № 910/3361/19. Дану вимогу суд апеляційної інстанції приймає за клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Частиною 1 статті 119 ГПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією із основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження, а частина 2 статті 124 Конституції України передбачає право особи на захист судом його прав.

Таким чином, розглянувши зазначене вище клопотання судова колегія вважає, що останнє є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1921,00 грн. Х 100 = 192 100,00 грн.).

Враховуючи, що предметом розгляду у даній справі є стягнення 37260,91 грн., то вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Підстав для повернення апеляційної скарги та відмови у відкритті апеляційного провадження судовою колегією не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2019 задоволено клопотання акціонерного товариства «Укртрансгаз» та поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2019 у справі № 910/3361/19. Відкрито апеляційне провадження у справі № 910/3361/19. Розгляд апеляційної скарги акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2019 у справі № 910/3361/19 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, встановила наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено господарським судом першої інстанції, 22.09.2017 між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» (в подальшому, рішенням № 186 від 21.05.2018 змінено тип та найменування на Акціонерне товариство «Укртрансгаз») (надалі - відповідач, Покупець) укладено договір № про закупівлю товару (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, позивач зобов`язується передати у визначені строки та кількості у власність відповідача «Спідня білизна ( Білизна натільна)» (надалі - товар), а відповідач зобов`язується прийняти вказаний товар та оплатити його вартість.

Згідно із п. 2.1 договору найменування товару, країна походження, виробник, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару, його вартість зазначаються у Додатку № 1 «Специфікація», який є невід`ємною частиною договору.

Сторони у п.п. 3.1, 4.1 договору погодили, що ціна цього договору складає 209 792,76 грн., з урахуванням ПДВ - 34 965,46 грн. Оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача зі строком 30 календарних днів після отримання за адресою філії УМГ "Черкаситрансгаз" та підписання сторонами оригіналів первинних документів, які підтверджують поставку товару і є підставою для оплати згідно умов цього договору.

У п. 6.1 договору, сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 11.08.2018, а в частині гарантійних зобов`язань позивача - до їх повного виконання.

Згідно із статтею 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В ч. 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Також в ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, на виконанням умов договору, позивачем поставлено на адресу відповідача товар на загальну суму у розмірі 33 048,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № РС-0000362 від 28.11.2017, належним чином засвідчена копія якої наявна у матеріалах справи.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем не виконано свого обов`язку за договором щодо оплати поставленого товару, у зв`язку із чим, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем на суму у розмірі 33 048,00 грн.

Доказів сплати вказаної заборгованості відповідачем не надано.

Таким чином, позовна вимога про стягнення заборгованості у розмірі 33 048,00 грн. є такою, що відповідає нормам законодавства, підтверджена матеріалами справи, відповідачем належним чином не спростована, а права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, порушено відповідачем, тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів апеляційного господарського суду перевіривши розрахунок позивача, враховуючи доведений факт прострочення відповідачем грошового зобов`язання, погоджується із висновками суду першої інстанції щодо розмірів 3% річних та інфляційних та вважає правильними суми у розмірі 1 159,85 грн. та 3 053,06 грн., відповідно, та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договір про надання правничої допомоги, а також відповідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Однак, позивачем до матеріалів справи не надано доказів понесення ним таких витрат, у зв`язку із чим, у стягненні витрат на правничу допомогу належить відмовити.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Щодо твердження скаржника про те, що ним було призупинено виконання зобов`язання щодо оплати товару по спірному договору, оскільки позивач своїх зобов`язань перед відповідачем щодо повної поставки товару не виконав, то воно є безпідставним, враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, зокрема, листи адресовані позивачу, щодо того, що відповідач у відповідності до ч.3 статті 538 ЦК України зупиняє виконання свого обов`язку, відмовляється від його виконання частково або в повному обсязі.

Принагідно, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що відповідно до ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Відкладальна обставина обумовлює настання або зміну прав та обов`язків сторін, які вчиняють правочин, а отже невід`ємно залежить саме від волі та добросовісності виконання сторонами своїх обов`язків. Внесення відомостей до Єдиного реєстру податкових накладних та безпосередня реєстрація податкової накладної залежить не тільки від обов`язків сторін, а й від діяльності третьої особи - Державної фіскальної служби.

Згідно із абз. 1,2 п. 201.10. ст. 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

В свою чергу відповідачем не надано доказів неможливості віднесення ним сум податку із вказаних операцій до податкового кредиту, а також пред`явлення вимоги позивачу про надання/реєстрацію податкових накладних.

Твердження скаржника про порушення позивачем п. 4.2 договору, а саме ненадання податкових накладних, є безпідставним, оскільки в матеріалах справи відсутнє звернення відповідача до позивача, з метою виконати свій обов`язок, як контрагент за договором, з вимогою надати такі податкові накладні.

Натомість, підставою виникнення обов`язку відповідача оплатити поставлені позивачем товари є одержання цих товарів згідно із видатковою накладною, а податкова накладна є лише звітним податковим документом, що підтверджує виникнення податкового обов`язку платника податків у зв`язку з продажем товарів (робіт, послуг) і одночасно підтверджує право на податковий кредит у покупця - платника податків у зв`язку з придбанням таких товарів (робіт, послуг), а не підтверджує сам факт господарської операції.

Також слід зазначити, що навіть після реєстрації позивачем податкової накладної, про що було відомо відповідачу, останнім не було виконано свого обов`язку щодо оплати поставленого товару, що свідчить про ухилення відповідача від виконання свого обов`язку.

Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 14-230цс-18 (№380/63/16-ц) є безпідставним, оскільки обставини вказаної справи є відмінними від обставин справи № 910/3361/19.

З огляду на вищевикладене, правові підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2019 у справі № 910/3361/19 та для задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укртрансгаз», відсутні.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Скаржником у апеляційній скарзі не наведено порушень норм процесуального права, передбачених ч. 3 ст. 277 ГПК України, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 27.05.2019 у справі № 910/3361/19.

Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги, згідно із ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2019 у справі № 910/3361/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2019 у справі № 910/3361/19 залишити без змін.

3. Справу № 910/3361/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко