ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2019 р. Справа № 917/1184/19

Суддя Господарського суду Полтавської області Білоусов С.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу

за позовною заявою Державного підприємства "Завод "Електроважмаш", проспект Московський, 299, м. Харків, 61089,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтера-Строй", вул. Першотравнева, 20А, оф. 505, м. Кременчук, Полтавська область, 39600,

про стягнення грошових коштів

Без виклику сторін

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство "Завод "Електроважмаш" звернулося до суду з позовною заявою за № 248-114 від 08.07.2019 року (вх.. № 1421/19 від 12.07.2019 року) у якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтера-Строй" заборгованість в розмірі 197 132,25 грн., з яких: 149 499,96 грн. попередня оплата за договором № 238-13/497 від 04.04.2019 року, 12 557,16 грн. пеня, 14 949,99 грн. штраф (за умовами п. 10.3 договору), 14 949,99 штраф (за умовами п. 10.4 договору), 4 128,65 грн. 12% річних та 1 046,5 грн. інфляційних втрат.

В позовній заяві позивач просив розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 16.07.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання останньої, позивачу надано строк для подання відповіді на відзив протягом п`яти днів з моменту отримання від відповідача відзиву на позов, відповідачу надано строк протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив (у разі подання такого) подати заперечення на відповідь на відзив.

Відповідач вимоги ухвали суду від 16.07.2019 року не виконав, відзив на позовну заяву суду не надав, хоча ухвалу отримав 22.07.2019 року, про що свідчить залучене до матеріалів справи поштове повідомлення № 511 (а.с. 31).

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Частиною 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Від позивача - Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" надійшло клопотання від 22.07.2019 року за № 248-118 (вх. № 7821 від 26.07.2019 року), у якому він просить при прийнятті рішення у даній справі у разі задоволення позовних вимог зазначити у судовому рішенні про нарахування 12% річних та інфляційних нарахувань, що підлягають стягненню з відповідача за прострочення повернення попередньої оплати за непоставлену продукцію за договором № 238-13/497 від 16.05.2019 року, до моменту виконання останнім такого рішення.

Клопотання позивача відхиляється, оскільки, ч. 10 ст. 238 ГПК України передбачено, що суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Дана норма надає суду право, а не обов`язок, додатково нараховувати відсотки чи то пеню до моменту виконання рішення. Крім цього, у суду відсутні можливість контролювати момент виконання рішення, оскільки дані функції покладено на органи виконавчої служби.

До того ж, обгрунтовуючи заявлене клопотання позивач посилався на ту обставину, що 12% річних нараховано за період з 16.04.2019 р. по 08.07.2019 р. (до звернення до суду), а індекс інфляції - лише за травень 2019 р. При цьому, суд звертає увагу позивача, що він не був позбавлений права звернутися, до суду з клопотанням про збільшення позовних вимог, в порядку п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив:

04.04.2019 року між Державним підприємством "Завод "Електроважмаш" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтера-Строй" було укладено договір № 238-13/497, за яким відповідач (постачальник) зобов`язався поставити продукцію партіями у власність позивача (замовника), а останній зобов`язався прийняти та оплатити її в порядку, передбаченого договором.

Позивач - Державне підприєсмтво "Завод "Електроважмаш", взяті на себе зобов"язанння виконав: 08.04.2019 року здійснив попередню оплату у розмірі 149 499,96 грн., 09.04.2019 року направив постачальнику листа, який включає в себе найменування, номенклатуру, асортимент та термін поставки продукції.

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтера-Строй", взяті на себе зобов"язання за договором № 238-13/497 від 04.04.2019 року не виконав, продукцію визначену специфікацією № 1 (додаток № 1 до договору), загальною вартістю 149 499,96 грн. на адресу замовника не поставив.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача 149 499,96 грн. - попередня оплата за договором № 238-13/497, 12 557,16 грн. пеня, 14 949,99 грн. штраф (за умовами п. 10.3 договору), 14 949,99 штраф (за умовами п. 10.4 договору), 4 128,65 грн. 12% річних та 1 046,5 грн. інфляційних втрат.

При прийнятті рішення судом враховано наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму(ст. 265 Господарського кодексу України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 165, 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 662, 692, 712 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 2.1 договору сторони погодили, що постачальник здійснює поставку продукції замовнику протягом п`яти календарних днів з моменту здійснення попередньої оплати, зазначеної в п. 4.1 цього договору.

Відповідно до п. 4.1 замовник здійснює попередню оплату протягом п`яти календарних днів з моменту виставлення постачальником рахунку.

Виходячи з платіжного доручення № 54854 позивач - ДП "Завод "Електроважмаш", 08.04.2019 року здійснив попередню оплату товару на загальну суму 149 499,96 грн. (а.с. 17).

А вже наступного дня (09.04.2019 року) на виконання п. 1.3 договору, яким передбачено що замовлення на поставку продукції повинно бути оформлено замовником у формі листа, який включає в себе найменування, номенклатуру, асортимент та термін поставки продукції, позивач направив на адресу ТОВ "Інтера-Строй", відповідного листа за № 238-13/422 від 09.04.2019 року (а.с. 18). При цьому, встановив дату поставки товару до 15.04.2019 року.

Не дочекавшись виконання договірних зобов"язань з боку відповідача, позивач 06.05.2019 року направив на адресу контрагента повторний лист за вих. № 238-13/413 з вимогою вказати строки поставки бітуму 60/90 в кількості 10 т. (а.с. 19)

На вказаний лист ТОВ "Інтера-Строй" повідомило позивача, що поставку товару буде здійснено 13-15.05.2019 року (а.с.20).

28.05.2019 року за вих. № 248-96 позивач направив на адресу відповідача претензію про сплату штрафних санкцій та повернення попередньої оплати за невиконання умов договору, на що отримали листа від 27.06.2019 року за вих. № 01 з проханням розстрочення боргу в сумі 149 499,96 грн. (а.с. 21-24).

Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Таким чином вимога позивача про повернення попередньої оплати за невиконання умов договору в сумі 149 499,96 грн. є обгрунтована та такою, що підлягає задоволенню.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК).

Згідно п. 10.2 договору № 238-13/497 від 04.04.2019 року за порушення строку поставки продукції, передбаченого договором, замовник має право пред`явити постачальнику вимогу про сплату пені в розмірі 0,1% вартості простроченої (непоставленої) продукції за кожен день прострочення.

На підставі ст. 230 ГК України, п.10.2 договору, позивачем нарахована пеня в розмірі 0,1% вартості непоставленої продукції.

З урахуванням положень статті ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" судом було здійснено перерахунок заявленої позивачем до стягнення пені за допомогою калькулятору "ЛІГА:ЗАКОН для всіх" та встановлено, що нарахована позивачем пеня в сумі 12 557,16 грн. за період з 16.04.2019 р. по 08.07.2019 р. підлягає задоволенню.

Позивач також правомірно заявив до стягнення штраф у розмірі 14 949,99 грн., оскільки п. 10.3 договору сторони домовилися, що у разі порушення строку поставки постачальником більш, ніж на 30 календарних днів, замовник має право пред`явити вимогу про сплату штрафу у розмірі 10% вартості несвоєчасно поставленої (непоставленої) продукції.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За умовами п. 10.4 договору, у разі відмови від замовленої продукції постачальник зобов`язаний повернути перераховані грошові кошти протягом 5 банківських днів з моменту письмової вимоги замовника. У разі порушення зазначених строків повернення грошових коштів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 10% від у разі застосування дострокового відвантаження продукції а також поставки продукції партіями застосовується в разі перерахування замовником попередньої оплати вартості оплаченої продукції, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також дванадцять відсотків річних.

Вимога позивача про повернення авансового платежу, в розмірі 149 499,96 грн., стягнення з відповідача 14 949,99 грн. штрафу, 4 128,65 грн. 12% річних за період з 16.04.2019 р. по 08.07.2019 р. та 1 046,5 грн. інфляційних нарахувань за травень 2019 р. не суперечить чинному законодавству, висунута на підставі п. 10.4 договору та підлягає задоволенню (перерахунок здійснено за допомогою калькулятора "ЛІГА:ЗАКОН для всіх").

Згідно п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За приписами ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 232-233, 237-240, 247-252 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтера-Строй" (вул. Першотравнева, 20А, оф. 505, м. Кременчук, Полтавська область, 39600, ) на користь Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" (проспект Московський, 299, м. Харків, 61089, ) - 149 499,96 грн. попередня оплата за договором № 238-13/497 від 04.04.2019 року, 12 557,16 грн. пеня, 14 949,99 грн. штраф (за умовами п. 10.3 договору), 14 949,99 штраф (за умовами п. 10.4 договору), 4 128,65 грн. 12% річних, 1 046,5 грн. - інфляційних втрат та 2 956,98 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (через Господарський суд Полтавської області), за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 19.09.2019 року.

Суддя Білоусов С. М.