ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2019 р. Справа№ 910/2327/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Калатай Н.Ф.

секретар судового засідання: Вага В.В.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 10.09.2019

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 25.04.2019 (повний текст складено та підписано 06.05.2019)

у справі №910/2327/19 (суддя - Гулевець О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

"КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ"

до Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ" (далі - позивач, апелянт, ТОВ "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (далі - відповідач, АТ КБ «ПРИВАТБАНК») про визнання недійсним нікчемного договору фінансового лізингу №4К16040ЛИ від 01.07.2016 (далі - Договір).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір фінансового лізингу №4К16040ЛИ від 01.07.2016 укладений з порушенням вимог ч. 4 ст. 203, ст. 220 ЦК України. Зокрема, позивач зазначає, що оскаржуваний Договір на виконання вимог закону підлягав нотаріальному посвідченню, чого не було зроблено відповідачем, у зв'язку з цим, Договір є нікчемним. Також, з урахуванням уточнення підстав позову у справі, позивач додатково зазначає про наявність невизначеності у змісті Договору, а саме між пунктами 2.3.3 та 7.1, які на думку позивача встановлюють подвійну відповідальність лізингоодержувача, яка не узгоджується з положеннями Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.04.2019 у справі №910/2327/19 у позові відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що оскаржуваний Договір за своєю правовою природою є договором лізингу, який не потребує нотаріального посвідчення, у зв'язку із чим, підстави вважати такий договір нікчемним у суду відсутні. Також, доводи позивача про подвійну відповідальність ТОВ "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ", яка полягає у сплаті підвищеного розміру відсоткової винагороди за користування майном та у сплаті пені, місцевим судом було відхилено, оскільки згідно з ст.549 ЦК України пеня є формою неустойки, а винагорода за користування майном входить до складу лізингових платежів.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ТОВ "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2019 у справі №910/2327/19 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неналежним наданням оцінки доказів у справі, порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального права.

Зокрема, апелянт вказує на помилкове застосування положень Закону України «Про фінансовий лізинг» у спірних правовідносинах, а тому вважає його незаконним і таким, що підлягає скасуванню.

Також, апеляційна скарга містить заяву про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду з підстав отримання повного тексту оскаржуваного рішення суду лише 10.05.2019.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у своєму відзиві, поданому до суду 05.07.2019, повністю погоджується з висновками місцевого господарського суду при прийнятті оскаржуваного рішення та просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ТОВ "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ" повністю. Зазначає, що норми чинного законодавства не передбачають обов'язкового посвідчення Договору. Крім того, позивачем в ході розгляду справи в суді першої інстанції не було доведено наявності підстав для визнання правочину недійсним.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2019 апеляційну скаргу ТОВ "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ" у справі №910/2327/19 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Пашкіної С.А., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2019 ТОВ "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ" поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2019. Відкрито апеляційне провадження та призначено у справу №910/2327/19 до розгляду на 12.08.2019 о 10:40 год.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2019, у зв'язку з перебуванням судді Калатай Н.Ф., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, апеляційну скаргу ТОВ "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ" у справі №910/2327/19 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Пашкіної С.А., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.08.2019 справу №910/2327/19 за апеляційною скаргою ТОВ "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2019 прийнято до провадження вказаної вище колегії суддів та призначено до розгляду на 10.09.2019 об 11:40 год.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2019, у зв'язку з перебуванням судді Пашкіної С.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, апеляційну скаргу ТОВ "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ" у справі №910/2327/19 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Мартюк А.І., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2019 справу №910/2327/19 за апеляційною скаргою ТОВ "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2019 прийнято до провадження вказаної вище колегії суддів.

Представник позивача у судове засідання 10.09.2019 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення позивача про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі позивача (апелянта).

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 10.09.2019 заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у запереченнях, просив відмовити у її задоволенні, оскаржуване рішення залишити без змін.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 01.07.2016 між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК") та ТОВ "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ" (лізингоодержувач) укладений договір фінансового лізингу № 4К16040ЛИ відповідно до якого банк, який є власником нерухомого майна, яке зазначено у додатку №1 Договору (далі - майно) передає лізингоодержувачу таке майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка у платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим Договором строки, на умовах фінансового лізингу.

На виконання умов Договору відповідач, як власник нерухомого майна, передав ТОВ "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ" згідно акту №1 прийому-передачі від 01.07.2016 (додаток №3 до Договору) нерухоме майно, яке розташоване за адресами: Хмельницька область, Кам'янець-Подільський район, с/рада Гуменецька, Хмельницьке шосе, буд. 1, загальна площа 6741,6 кв.м.; Хмельницька область, Волочиський район, смт. Війтівці, вул. Леніна, буд. 10; Хмельницька область, м. Хмельницький, провулок Зенітний, буд. 21.

Відповідно до умов п.1.2. Договору, сторони узгодили, що на дату укладення договору загальна вартість майна становила 469 807 651,00 грн.

За змістом п.9.1. Договору, строк дії договору із дати підписання по 25.06.2036. У частині невиконаних сторонами зобов'язань договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінено у разі дострокового виконання зобов'язань лізингоодержувача за договором, у випадку розірвання договору.

Відповідно до пункту 9.2 Договору він набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Строк дії Договору обумовлений строком лізингу. Договір втрачає свою силу після виконання сторонами усіх зобов'язань за ним. Додатковою угодою від 05.08.2016 сторони внесли зміни до п. 9.1 Договору, виклавши його в редакції: строк дії цього договору з дати підписання цього договору по 25.06.2026.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що строк дії договору фінансового лізингу становить більше ніж 3 роки, однак договір всупереч вимогам ст.ст. 806, 793 ЦК України укладено у письмовій формі без нотаріального посвідчення. Оскільки, сторонами не було додержано вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення оскаржуваного Договору, останній, в силу приписів ст.220 ЦК України є нікчемним.

Згідно ч.1 ст.207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

За змістом частини другої ст.215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним (п.2.5.2 Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", які кореспондуються з положеннями ч.1 ст.806 ЦК України, ч.1 ст. 292 ГК України, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених законом, та загальні положення про купівлю-продаж і договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, вимоги до форми та змісту договору фінансового лізингу закріплені у ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг", згідно якої договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

За приписами ст.793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст.220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Позивач посилаючись на положення ст.793 ЦК України, вважає, що укладений між ним та відповідачем договір фінансового лізингу №4К16040ЛИ від 01.07.2016 підлягав нотаріальному посвідченню.

Недотримання зазначеної форми укладення договору, за твердженнями позивача, свідчить про його нікчемність.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний Договір укладений у письмовій формі, скріплений підписами та печатками сторін, без його нотаріального посвідчення.

Строк дії вказаного Договору встановлений з дати його підписання до 25.06.2036, а отже, правочин укладено строком більш ніж на три роки.

Відповідно до ч.1 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Тобто, за загальним правилом нотаріальне посвідчення укладеного сторонами договору не вимагається. Нотаріальне посвідчення договору є необхідним лише у випадках прямо передбачених законом та за домовленістю сторін.

Водночас, ні Цивільним кодексом України, ні Законом України "Про фінансовий лізинг" не передбачено обов'язку нотаріально посвідчувати договір фінансового лізингу.

При цьому, у спірному договорі також відсутні положення щодо домовленості сторін нотаріально посвідчити договір фінансового лізингу.

У ч.2 ст.806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Системне тлумачення ч.2 ст.806 ЦК України та параграфу 1 Глави 58 ЦК України свідчить, що у ч.2 ст.806 ЦК закріплена бланкетна норма, яка відсилає саме до загальних положень про договір найму (параграф 1 Глави 58 ЦК України).

Отже, до договору лізингу можуть субсидіарно застосовуватися тільки норми параграфу 1 Глави 58 ЦК, а не інші параграфи цієї глави. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №915/865/17.

Відтак, приписи ст.793 ЦК України, які містяться у параграфі 4 глави 58 ЦК України, у даному випадку не застосовуються.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що законодавець чітко вказує, які саме положення ЦК України мають застосовуватися до Договору лізингу.

Твердження апелянта про необхідність застосування до даних правовідносин параграфу 4 глави 58 ЦК України є його власною інтерпретацією ст. 806 ЦК України, а тому колегією суддів апеляційного господарського суду не приймаються.

Крім цього, твердження апелянта про нерозповсюдження норм Закону України "Про фінансовий лізинг" на спірні правовідносини колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє, оскільки зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обґрунтовуючи свої вимоги, скаржник сам посилається на норми вказаного акту, чим суперечить власній позиції.

Враховуючи системний аналіз вказаних вище положень закону, договір, укладений між позивачем та відповідачем, не потребує нотаріального посвідчення, у зв'язку із чим, підстави вважати такий договір нікчемним у суду відсутні.

З урахуванням викладеного вище, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявленої позивачем вимоги про визнання недійсним нікчемного договору фінансового лізингу №4К16040ЛИ від 01.07.2016 та відмовою у зв'язку з цим в задоволенні позову, а наведені доводи за апеляційною скаргою підлягають залишенню без задоволення, у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийняте з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Згідно п.1 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм ст.277 ГПК України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2019 у справі №910/2327/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2019 у справі №910/2327/19 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ".

4. Матеріали справи №910/2327/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено - 18.09.2019.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

Н.Ф. Калатай