ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року Справа № 906/273/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Грязнов В.В. , суддя Розізнана І.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні оздоблювальні технології" на рішення Господарського суду Житомирської області від 7 червня 2019 року в справі №906/273/19 (суддя - Прядко О.В.), повний текст рішення складено 12 червня 2019 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні оздоблювальні технології"

до Фізичної особи - підприємця Матвійчука Ігоря Володимировича

про стягнення 10 000 грн.

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасні оздоблювальні технології» (надалі - Позивач) звернулось в Господарський суд Житомирської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Матвійчука Ігоря Володимировича (надалі - Відповідач) про стягнення з Відповідача 10 000 грн.

В обгрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що ним було сплачено Відповідачу 10000 грн авансового платежу за договором поставки № 32 від 1 серпня 2016 року, що у відповідності до умов договору сторін після сплати авансу Відповідач мав поставити та встановити Позивачу обладнання, однак Відповідачем станом на 15 серпня 2016 року договірні зобов`язання не виконав, а також зауважує, що сторонами не було узгоджено найменування, комплектацію, кількість та ціну обладнання. З огляду на зазначене у Позивача виникли підстави вважати, що Відповідач не виконає свого обов`язку за договором у встановлений строк, відповідно сплачений авансовий платіж підлягає поверненню у зв`язку із відмовою Позивача від договору.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 7 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що судове рішення у справі №910/1777/18, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним обставини виконання Відповідачем договору поставки № 32 від 1 серпня 2016 року повторного доведення не потребують. Судом також було враховано, що в матеріалах цієї справи відсутні докази звернення Позивача до Відповідача з приводу невиконання договору, відмови від договору та повернення перерахованих грошових коштів в сумі 10000 грн. Також, судом першої інстанції було зазначено, що Позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що роботи передбачені умовами договору поставки № 32 виконанні не були, чи були виконанні за договором укладеним з іншим контрагентом.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с. 117-121), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просив скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Позивач, зокрема виходив з того, що рішення місцевого господарського суду є необґрунтованим, таким, що прийнято не відповідно до обставин та матеріалів справи. Як зазначає Позивач у своїй апеляційній скарзі, Відповідач не надав Позивачу жодних гарантій про те, що робота буде зроблена в строк, визначений Договором. Саме тому Позивач скористався своїм правом на підставі частини 3 статті 538 Цивільного кодексу України щодо того, що Позивач має право зупинити виконання свого обов`язку, визначеного підпунктом 2.2.2 Договору та відмовитися від його виконання.

Окрім того, Позивач зазначає, що ним було подано клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, котре залишилося судом першої інстнації проігнороване, а відтак він вважає, що таким чином було надано явну перевагу для Відповідача.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23 липня 2019 року (а.с. 116), з підстав, висвітлених в ній, було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача. Запропоновано Відповідачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Відповідачу.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 2 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.

Суд констатує, що дана справа № 906/273/19 не підпадає під дані винятки.

Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", з 1 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 1 921 грн. Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 192 100 грн (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою суду від 23 липня 2019 року було повідомлено сторін про те, що розгляд справи № 906/273/19 буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 23 вересня 2019 року.

1 серпня 2019 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив Відповідача, в котрому останній, заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін .

Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд прийшов до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

При цьому, суд виходив з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 1 серпня 2016 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір поставки № 32 (надалі - Договір; а.с. 12).

Відповідно до пунктів 1.1-1.2 Договору: Відповідач зобов`язався виготовити та встановити металеві ворота з автоматикою, а Позивач зобов`язався прийняти та оплатити готовий виріб (надалі - Обладнання, Товар або Продукція) і провести монтаж зазначеного обладнання (надалі - роботи) на об`єкті Покупця, за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 18; Відповідач зобов`язується поставити, та передати у власність Позивач Обладнання в найменуванні, комплектації, кількості та ціні відповідно до Додатку № 1 (Технічне завдання - специфікація) та умов даного Договору.

Зі змісту пункту 2 Договору вбачається, що: загальна сума договору становить 76250 грн без ПДВ та розрахунки між сторонами здійснюються в наступному порядку: 10000 грн - попередня оплата; остаточний розрахунок у розмірі 66 250 грн сплачується не пізніше 15 серпня 2016 року.

Відповідно до пунктів 3.2, 3.4 Договору: продавець зобов`язується поставити та встановити обладнання до 20.08.2016 р. за умови отримання оплати згідно з розділом 2.2.1 договору; обладнання переходить у власність замовника з моменту здійснення попередньої оплати відповідно до п. 2.2.1 Договору.

Згідно з пунктом 7.1 Договору, цей договір вступає в дію з дня підписання його обома сторонами і втрачає свою чинність після повного виконання сторонами договірних зобов`язань.

На виконання умов договору Відповідачем сплачено 2 серпня 2016 року авансовий платіж у розмірі 10000 грн, що підтверджується наданою Позивачем банківською випискою по його рахунку (а.с. 17).

Поряд з цим, Позивач звернувся до суду з даним позовом до Відповідача про повернення сплаченого авансового платежу у розмірі 10000 грн, реалізуючи, як він вважає, своє право на відмову від договору, покликаючись на ненадання Відповідачем гарантій щодо закінчення робіт у визначений договором строк, а також відсутністю погодження щодо найменування та комплектації, кількості та ціни обладнання, тобто недосягненням сторонами всіх істотних умов договору.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України: підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 2 статті 175 Господарського кодексу України: майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено що: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Водночас, відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України: зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі змістом статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Північно-західним апеляційним господарським судом встановлено, що за змістом частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 2 статті 628 Цивільного кодексу України: сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір); до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як вбачається зі змісту Договору він за своєю правовою природою є змішаним, оскільки містить елементи договору підряду та договору поставки.

Частина 1 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з вимогами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до змісту статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу, що передбачено вимогами частина 1 статті 837 Цивільного кодексу України.

Стаття 849 Цивільного кодексу України передбачає, що: замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника; якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Зважаючи на заперечення Позивача щодо неналежного виконання Відповідачем свого зобов`язання по Договору щодо виготовлення та встановлення металевих воріт, колегія суддів акцентує увагу, що в матеріалах справи міститься рішення господарського суду м. Києва від 29 травня 2018 року в справі № 9910/1777/18 (а.с. 32-35), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20 листопада 2018 року (а.с. 36-43), котрим задоволено позов Відповідача до Позивача про стягнення 92729 грн 96 коп. заборгованості по оплаті поставлених та змонтованих Відповідачем воріт за Договором поставки (в тому числі пені). При ухваленні даних судових рішень було встановлено наступні обставини: колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до постачальника з листом про повернення перерахованих коштів в сумі 10 000 грн, які отримані постачальником 2 серпня 2016 року або відмову замовника від договору в порядку частини 4 статті 849 Цивільного кодексу України; відповідачем не було надано належних та допустимих доказів того, що роботи передбачені умовами договору виконані не були, чи були виконані за договором укладеним з іншим контрагентом; підприємець виконав роботи за договором поставки № 32 в повному обсязі, що підтверджується актом від 15 серпня 2016 року. з фотознімками.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що даний акт з фотознімком також було долучено Відповідачем до матеріалів справи (а.с. 96-97), зі змісту якого вбачається, що 15 серпня 2016 року були встановлені та здані в експлуатацію металеві ворота з автоматикою за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 18. У представника ПАТ "Укртелеком" та у замовника претензій по якості виконаних робіт і комплектності автоматики на момент їх встановлення не було.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23 травня 2018 року в справі №910/9823/17).

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Виходячи з вищезазначеного, судове рішення у справі №910/1777/18, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним обставини виконання Відповідачем умов Договору повторного доведення не потребують.

Поряд з тим, колегія суддів зважаючи на те, що Позивач неодноразово акцентує свою увагу на тій обставині, що в матеріалах справи відсутні докази належного виконання Відповідачем своїх зобов`язань по Договору з огляду на що зазначає про відмову від Договору, звертає увагу, що частиною 4 статті 849 Цивільного кодексу України визначено, що замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувати йому збитки, завдані розірванням договору.

Не зважаючи на те, що право Позивача на односторонню відмову від Договору передбачене статтею 849 Цивільного кодексу України, при цьому, така одностороння відмова замовника від договору підряду нерозривно пов`язана із фактом повідомлення підрядника про відмову від договору до закінчення виконання робіт та із виплативши підрядникові плати за виконану частину роботи із відшкодуванням завданих такою відмовою збитків.

Водночас, матеріали справи не містять доказів повідомлення Позивачем Відповідача про розірвання Договору в односторонньому порядку та відшкодуванням збитків, завданих таким розірванням.

Окрім того, матеріали справи й не містять доказів невиконання Відповідачем свого зобов`язання щодо виготовлення та встановлення металевих воріт, а навпаки містять встановленні обставини щодо належного виконання своїх зобов`язань саме Відповідачем (виготовлення та встановлення воріт), а не Позивачем, підтвердженням чого є описані вище судові рішення.

Що ж стосується безпосереднього звернення Позивача з позовом до суду щодо стягнення з Відповідача авансового платежу, то колегія суддів також звертає увагу, що Позивачем не доведено тієї обставини, що дані кошти не були використанні на виконання умов Договору, та що Позивач має право на їх повернення саме з огляду на невиконання Відповідачем умов Договору (не зважаючи уже на те, що матеріали справи не містять доказів, щодо письмового звернення Позивача з даною вимогою до Відповідача з обгрунтуванням підстав такого повернення авансового платежу).

Що ж до покликання Позивача на ту обставину, що сторонами не було досягнуто згоди щодо найменування, комплектності, кількості та ціни, що й стало підставою вважати, що Відповдач не виконає свого обов`язку, то колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до пункту 1.2 Договору Відповідач зобов`язався поставити та передати у власність Позивача обладнання в найменуванні, комплектності, кількості та ціні відповідно до Додатку № 1 та умов даного Договору.

Пунктом 7.5 Договору передбачено, що усі додатки на які є посилання в цьому Договорі, є невід`ємною його частиною, мають одинакову юридичну силу та повинні бути підписані обома сторонами.

Тобто, даними пунктами Договору підтверджено те, що сторони при укладенні Договору уже повинні були б домовитися про найменування, комплектність та ціну, засвідченням чого й було укладення даного Договору шляхом його підписання.

Отже, враховуючи усе вищевстановлене в даній постанові, колегія суддів констатує, що Позивачем не було надано належних та допустимих доказів, в розумінні статтей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, що роботи, передбачені умовами Договору Відповідачем виконанні не були, чи були виконанні за Договором укладеним з іншим контрагентом, а тому на переконання колегія суддів відсутні підстави для задоволення позову та повернення сплаченого Позивачем авансового платежу у розмірі 10000 грн.. Відповідно, вимога Позивача щодо стягнення даної суми авансового платежу є безпідставною і не підлягає до стягнення. Відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд відмовляє в задоволенні позову Позивача.

Дане рішення в цій частині було прийняте місцевим господарським судом, відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.

Що ж стосується доводів Позивача наведених в апеляційній скарзі відносно того, що Позивач не був присутній в судовому засіданні та було залишено поза увагою клопотання Позивача про відкладення розгляду справи, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з поданого Позивачем клопотання про відкладення воно було подано без доказів, які підтверджують обставини зазначені в клопотанні про відкладення (а.с. 104).

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що Позивачем неодноразова заявлялося клопотання про зупинення провадження по справі.

Водночас, колегія суддів звертає увагу Позивача що дана справа зважаючи на предмет та характер спору розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження тобто без участі сторін і повинна була бути розглянутою протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів, а зважаючи на дату ухвали місцевого господарського суду про відкриття провадження у справі (11 квітня 2019 року) та подання клопотання про відкладення (6 червня 2019 року) у суду першої інстанції (на переконання Північно західного апеляційного господарського суду) не було процесуальної можливості на відкладення розгляду справи з огляду на закінчення процесуальних строків розгляду даної справи. В той же час, таке відкладення (на декілька днів в межах шестидесятиденного строку) призвело б до порушення частини 4 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, що є ще одним підтвердженням того, що місцевий господарський суд відхиляючи подане клопотання вчинив вірно. Крім того апеляційний господарський суд наголошує на тому, що апелянтом не подано будь-яких доказів того, що не відкладення справи не дало можливості йому скористатися правом подати будь-які докази, котрі б об`єктивно могли вплинути на кінцеве судове рішення в даній справі. Все вищевказане призводить до висновку, що єдиною метою подачі подібних клопотань з боку апелянта було затягування розгляду спору.

З огляду на все вищевказане колегія суду вважає обгрунтованим рішення місцевого господарського суду щодо того, що справа була розглянута за наявними у матеріалах справи доказами без участі Позивача та Відповідача ( в тому числі в силу дії статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Інші доводи, висвітлені у відзиві не заслуговують на увагу, оскільки не стосуються предмету доказування, та частково є спробою переоцінити чинне судове рішення по справі № 910/9823/17.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача згідно статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні оздоблювальні технології" на рішення Господарського суду Житомирської області від 7 червня 2019 року в справі №906/273/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 7 червня 2019 року в справі №906/273/19 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу № 906/273/19 повернути Господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.