СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2019 р. Справа № 905/779/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білецька А.М., суддя Гребенюк Н.В., суддя Зубченко І.В.

секретар судового засідання Казакова О.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради (вх. № 2088 Д/3) на рішення Господарського суду Донецької області від 04.06.2019 (повний текст складено 07.06.2019, суддя Величко Н.В.) у справі № 905/779/19

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м. Дніпро

до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради

про стягнення 129 884,45 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Донецької області від 04.06.2019 у справі № 905/779/19 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м. Київ в особі Дніпропетровської філії, м. Дніпро до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради, м. Маріуполь, про стягнення заборгованості в сумі 129884,45 грн., задоволено повністю.

Стягнуто з Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" заборгованість в сумі 129884,45 грн., судовий збір в сумі 1948,27 грн.

Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 04.06.2019 у справі № 905/779/19 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована наступними обставинами:

- спеціальними законами, зокрема п. 18 ст. 6-1, п. 10 ст. 6-2 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», п. 11 ч.І ст. 20 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, п.6 ч.І ст.6 Закону України Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист, п. 4 ч.З ст. 13 Закону України Про охорону дитинства, ст.17 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, не передбачено обов`язок відшкодовувати з бюджету місцевого самоврядування витрати на послуги зв`язку;

- на думку відповідача, помилковим є висновок суду першої інстанції, що обов`язок на відшкодування витрат на пільги зв`язку лежить саме на Департаменті соціального захисту населення Маріупольської міської ради, оскільки бюджетний кодекс України передбачає можливість залучення обласного бюджету;

- відповідач посилається на приписи ч. з ст. 48 Бюджетного кодексу України, відповідно до якої розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобов`язання та не утворюється бюджетна заборгованість;

- відповідач посилається на положення ст. 119 Бюджетного кодексу України, відповідно до якої нецільове використання, тобто направлення коштів призначених на фінансування однієї статті видатків на іншу не допустимо.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2019 у справі № 905/779/19 сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Білецька А.М., суддя Зубченко І.В., суддя Чернота Л.Ф.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.07.2019 апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на рішення Господарського суду Донецької області від 04.06.2019 у справі № 905/779/19 залишено без руху, оскільки апелянт не надав до суду належних доказів сплати судового збору, та надано десятиденний строк з моменту отримання ухвали для усунення недоліків.

23.07.2019 до Східного апеляційного господарського суду від Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради на виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції від 09.07.2019 надійшло клопотання, в якому заявник просив долучити до матеріалів справи оригінал квитанції № 37306317 від 11.07.2019 про сплату судового збору в розмірі 2922,41 грн.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.07.2019 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду на 10.09.2019 о 10:00.

09.08.2019 до Східного апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" надійшов відзив на апеляційну скаргу. Позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх функціональних обов`язків, як органу, наділеного повноваженнями головного розпорядника коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення згідно пункту 3 Порядку № 256. Позивач також зазначає, що відсутність передбачених видатків з усіх місцевих бюджетів на компенсацію пільг з послуг зв`язку пільговим категоріям громадян, жодним чином не впливає на зобов`язання суб`єктів правовідносин у сфері надання пільг громадянам; реалізація встановлених законодавством пільг громадянам, які мають на них право, та компенсація надавачам послуг понесених у зв`язку з цим витрат не може ставитися у залежність від бюджетного фінансування та забезпечуватись за рахунок юридичних осіб.

Крім того, позивач у відзиві просить розглянути апеляційну скаргу відповідача за відсутності представника позивача за наявними матеріалами.

Відповідач в призначене судове засідання 10.09.2019 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення уповноваженій особі Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради (а.с. 162).

Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов`язковою, матеріалів справи достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті, а також з метою забезпечення дотримання вимог законодавства в частині додержання процесуальних строків, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутністю представників сторін за наявними матеріалами.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" є оператором телекомунікацій, який надає телекомунікаційні послуги споживачам відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України "Про телекомунікації", Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11 квітня 2012 року, інших законодавчих актів України.

Відповідно до частини 3 статті 63 Закону України "Про телекомунікації" телекомунікаційні послуги (послуги зв`язку) споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Згідно пункту 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року № 295 визначено, що встановлені законами пільги з оплати послуг зв`язку надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред`явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", який визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, встановлено, що пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання визначаються виключно законами України.

Звертаючись до господарського суду, позивач зазначив про те, що на виконання вимог чинного законодавства України, позивач, як оператор телекомунікаційних послуг в період з липня 2018 по грудень 2018 надавав телекомунікаційні послуги на пільгових умовах відповідним категоріям громадян, що проживають на території м. Маріуполя Донецької області на загальну суму 129884,45 грн., у тому числі: за липень 25678,74 грн., за серпень 24181,07 грн., за вересень 22733,40 грн., за жовтень 2018 21730,02 грн., за листопад 24999,55 грн., за грудень 23903,74 грн.

В підтвердження факту надання телекомунікаційних послуг позивач посилається на щомісячні розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг з липня 2018 по грудень 2018, які були направлені на адресу відповідача за супровідними листами № 12І250-842 від 17.07.2018, № 12І250-901 від 14.09.2018, № 12І250-1006 від 17.10.2018, № 12І250-1100 від 14.11.2018, № 12І250-1192 від 11.12.2018, № 12І250-28від 10.01.2019 відповідно.

Наявні в матеріалах справи повідомлення свідчать про вручення таких поштових відправлень відповідачу.

Проте, як вказує позивач, розрахунки видатків відповідач не оплатив.

Позивач листом від 02.04.2019 №12C000-3710 звернувся до відповідача з вимогою про відшкодування витрат, пов`язаних з наданням телекомунікаційних витрат в сумі 129884,45 грн.

Однак, відповідач вимоги позивача не виконав, витрати, пов`язані з наданням телекомунікаційних втрат в сумі 129884,45 грн. не відшкодував, що стало підставою звернення позивача до господарського суду з даним позовом.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з наступних обставин.

Відповідно до положень Закону України "Про телекомунікації", Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11 квітня 2012 року, надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян є обов`язком позивача. При цьому, в силу положень Конституції України та законів України, якими встановлені пільги окремим категоріям громадян, держава взяла на себе обов`язок відшкодовувати витрати підприємств, що такі пільги надають.

Таким чином, надання пільг ґрунтується на принципі відшкодування витрат підприємствам, які надають послуги пільговим категоріям громадян.

Відповідно до ст.5 Бюджетного кодексу України бюджетна система України складається з державного бюджету та місцевих бюджетів. Місцевими бюджетами є бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети та бюджети місцевого самоврядування. Бюджетами місцевого самоврядування є бюджети територіальних громад сіл, їх об`єднань, селищ, міст (у тому числі районів у містах).

Згідно із ст.22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів відповідно до ст.22 Бюджетного кодексу України можуть бути виключно:

1) за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди та інші органи, безпосередньо визначені Конституцією України, в особі їх керівників, а також Національна академія наук України, Національна академія аграрних наук України, Національна академія медичних наук України, Національна академія педагогічних наук України, Національна академія правових наук України, Національна академія мистецтв України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників;

2) за бюджетними призначеннями, визначеними рішенням про бюджет Автономної Республіки Крим, - уповноважені юридичні особи (бюджетні установи), що забезпечують діяльність Верховної Ради Автономної Республіки Крим та Ради міністрів Автономної Республіки Крим, а також міністерства та інші органи влади Автономної Республіки Крим в особі їх керівників;

3) за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради.

Відповідно до ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України чи рішенням про місцевий бюджет у порядку, визначеному цим кодексом.

Згідно із ст.51 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Головний розпорядник бюджетних коштів отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань; затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством; розробляє проекти порядків використання коштів державного бюджету за бюджетними програмами, передбаченими частиною сьомою статті 20 цього Кодексу тощо.

У відповідності до статей 89, 102 Бюджетного кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) видатки на державні програми соціального захисту (пільги окремим категоріям громадян) здійснюються з місцевих бюджетів та проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг з послуг зв`язку за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002р. "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету", пунктом 3 якого передбачено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Згідно з пунктом 2 вказаного Порядку головні розпорядники коштів місцевих бюджетів ведуть персоніфікований облік отримувачів пільг за соціальною ознакою згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003р. №117 "Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги" житлових субсидій населенню, допомоги сім`ям з дітьми, малозабезпеченим сім`ям, інвалідам з дитинства, дітям-інвалідам, тимчасової державної допомоги дітям та допомоги по догляду за інвалідами I чи II групи внаслідок психічного розладу, а також здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

При цьому, вказаним Порядком не передбачено обов`язковості укладення відповідного договору про відшкодування витрат за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян, адже зобов`язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із Законів України і не залежать від бажання сторін.

Наведені обставини спростовують твердження відповідача щодо відсутності за останнім грошових зобов`язань внаслідок не підписання відповідного договору.

Згідно з пунктом 10 положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою "2-пільга".

Головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Таким чином, розпорядником коштів бюджетного фінансування зазначених соціальних пільг є Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За таких обставин, враховуючи, що телекомунікаційні послуги на пільгових умовах позивачем надавались на виконання імперативних законодавчих приписів, виходячи з того, що відповідач (як уповноважений державою орган) в силу закону має відшкодувати спірні витрати позивачу за рахунок бюджетних коштів, приймаючи до уваги ті обставини, що відповідач такого відшкодування не здійснив, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 129884,45 грн., визнані судом першої інстанції правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що у відповідача відсутній обов`язок відшкодувати надавачу послуг зв`язку кошти за надані пільговим категоріям населення пільги, оскільки бюджетний кодекс України передбачає можливість залучення обласного бюджету.

Колегія суддів вважає наведені відповідачем доводи безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 87 Бюджетного кодексу України визначено, що видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України.

Згідно з підпунктом б пункту 4 частини першої статті 89 та статті 102 Бюджетного кодексу України, видатки на відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною другою статті 97 Бюджетного кодексу України визначено, порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року за № 256 (надалі - Постанова № 256) затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на рахунок субвенцій з державного бюджету (надалі - Порядок № 256), якими встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету.

На підставі вищезазначених норм законодавства та положень Постанови та Порядку № 256, відшкодування витрат понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян здійснюється відповідачем за рахунок державних субвенцій.

Пунктом 2 Постанови № 256 чітко зазначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів ведуть персоніфікований облік отримувачів пільг за соціальною ознакою згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 року № 117 «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (тобто визначених відповідними соціальними законами України); здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

При цьому, жодної залежності визначення головного розпорядника коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення від джерел фінансування цих програм жодним нормативним актом не визначено.

Натомість, ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України передбачено, що зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку , компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень частин 1-4 статті 48 Бюджетного кодексу України.

Крім того, в будь-якому разі, згідно ч.З ст. 142 Конституції України витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади компенсуються державою.

В той же час, пунктом 1 частини 2 статті 22 Бюджетного кодексу визначено, головними розпорядниками бюджетних коштів за бюджетними призначеннями можуть бути установи, уповноважені Кабінетом міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників.

В свою чергу, пунктом з Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого Постановою № 256, чітко зазначено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, об`єднаних територіальних громад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Враховуючи вищевикладене, розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг у м. Маріуполь є Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради, тобто саме відповідач забезпечує на відповідній території (місто Маріуполь Донецької області) реалізацію державної політики, зокрема соціальної підтримки та надання соціальних послуг категоріям осіб, які згідно із законодавством України мають право на пільги.

Відтак, грошові зобов`язання держави з відшкодування вартості наданих соціальних послуг виникають в силу закону та повинні виконуватись уповноваженими державою органами, яким в даному випадку є відповідач у справі.

У даній справі відповідач не заперечує факту надання позивачем телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян у 2018 році, не оспорює їх обсягу, а також розміру понесених витрат на надання послуг на пільгових умовах. Відповідачем також не спростовано обставин, на які посилається позивач, а саме: що ним в спірний період обов`язки за друге півріччя 2018 року належним чином не виконані, жодного акту звіряння в установлені нормативними актами строки згідне затверджених форм не складено належним чином, зокрема форми « 3-пільга» - відповідно зазначені в щомісячних звітах суми за липень-грудень 2018 року взагалі не зареєстровані в фінансових органах.

Мотивуючи відмову у сплаті спірних коштів, відповідач посилається на відсутність фінансування.

Суд вказані посилання відповідача вважає необґрунтованими, враховуючи, що відповідно до статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Законодавством не передбачена залежність розміру відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов`язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається не внаслідок власної недбалості, чи власного бажання, а у відповідності до вимог законів України.

Реалізація встановлених законодавством пільг громадянам, які мають на них право, та компенсація надавачам послуг понесених у зв`язку з цим витрат не може ставитися у залежність від бюджетного фінансування та забезпечуватись за рахунок юридичних осіб.

Жодним правовим актом не встановлено виключне право органів місцевого самоврядування на надання пільг з послуг зв`язку, встановлених законами України, або відмови в їх надані на підставі недостатності бюджетних коштів.

Також, Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005р. та у справі «Бакалов проти України від 30.11.2004р. зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

В свою чергу, відповідно до правової позиції, сформованої Європейським судом з прав людини в рішенні по справі «Рисовський проти України» від 20.11.2011 щодо принципу «належного урядування», державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 906/621/17 (п. 6.27).

Таким чином, відсутність бюджетних призначень для розпорядження бюджетними коштами на компенсацію пільг не є підставою для звільнення зобов`язаної особи від обов`язку сплатити відшкодування.

Отже, реалізація встановлених законодавством пільг громадянам, які мають на них право, та компенсація надавачам послуг понесених у зв`язку з цим витрат не може ставитися у залежність від власних рішень головних розпорядників щодо можливостей бюджетного фінансування та забезпечуватись за рахунок юридичних осіб.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 906/621/17.

Оскільки телекомунікаційні послуги на пільгових умовах ПАТ «Укртелеком» надано не з власної ініціативи, а на виконання імперативних законодавчих вказівок, уповноважений на те орган відповідач у справі в силу закону має відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних коштів понесені ним витрати.

З огляду на встановлені обставини та наведені положення законодавства, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги відповідача необґрунтованими, оскільки вони ґрунтуються виключно на суб`єктивному трактуванні фактичних обставин та та неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду ухвалене з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, тому колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги відповідача та залишення без змін рішення Господарського суду Донецької області від 04.06.2019 у справі № 905/779/19.

В силу приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи, що колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги відповідача, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275-276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на рішення Господарського суду Донецької області від 04.06.2019 у справі № 905/779/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Донецької області від 04.06.2019 у справі № 905/779/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.09.2019.

Головуючий суддя А.М. Білецька

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя І.В. Зубченко