РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.09.2019Справа № 910/7448/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., за участі секретаря судового засідання Саруханян Д.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансшлях сервіс"

до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс"

про визнання недійсними правочинів

за участі представників:

від позивача: Глущенко М.М., адвокат,

від відповідача: Шурда О.В., адвокат

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансшлях сервіс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" про визнання недійсними додаткової угоди від 01.10.2018 № 8 до договору від 22.07.2015 № ДНП-2015-07/32 та додаткової угоди від 01.10.2018 № 3 до договору від 01.11.2017 № ДНП-2017-11/04, що укладені між сторонами, оскільки останні укладені від імені позивача не уповноваженою особою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2019 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

12.07.2019 через відділ діловодства та документообігу суду від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі, мотивоване тим, що позивачем порушено правила об`єднання позовних вимог.

Ухвалою суду від 06.08.2019 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

У судовому засіданні 06.08.2019 судом оголошувалася перерва до 22.08.2019 року.

З огляду на порушення позивачем строків надання відповіді на відзив та відсутності відповідного клопотання про продовження процесуальних строків на його надання, суд відмовив у прийнятті відповіді на відзив, а також відмовив у прийнятті додаткових доказів по справі, оскільки позивачем не обґрунтовано пропуск встановленого статтею 80 ГПК України строку подання доказів по справі.

У відзиві на позов відповідач вказав, що нові схеми організації дорожнього руху, право на розроблення яких відповідачу надано за рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051, погоджені Управлінням патрульної поліції у м. Києві та Департаментом транспортної інфраструктури м. Києва. Водночас, відповідні додаткові угоди щодо збільшення машиномісць підписані та скріплені печаткою від імені директора позивача та жодні докази щодо їх підписання іншою особою - ОСОБА_1 , із перевищенням наданих довіреністю від 05.01.2018 № 1 повноважень відсутні. Також позивачем не надано доказів протиправної поведінки відповідача, що може бути підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними згідно статей 230-233 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

22.07.2015 між сторонами у справі укладено договір № ДНП-2015-07/32 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, за умовами якого відповідач надає за плату позивачу право на організацію та експлуатацію 112 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 12 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: Дарницький р-н, просп. Григоренка, 20-22, у межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Додатковою угодою від 21.08.2015 № 1 до договору № ДНП-2015-07/32 дію останнього продовжено до 30.09.2018.

Також, 01.11.2017 між сторонами укладено договір № ДНП-2017-11/04 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, відповідно до якого відповідач надає за плату позивачу право на організацію та експлуатацію 248 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 28 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: Дарницький р-н, просп. Григоренка, 18-20, у межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Згідно пункту 6.1 договору № ДНП-2017-11/04 останній діє до 31.12.2020.

08.10.2018 відповідач звернувся до позивача з листами № 053/05-3776 та № 053/05-3772 щодо необхідності з`явитися представникам позивача у 10-денний термін після одержання листів для внесення змін до умов договорів № ДНП-2017-11/04 та № ДНП-2015-07/32 відповідно.

Листом від 13.11.2018 № 053/05-4437 відповідач повідомив позивача про те, що у зв`язку з погодженням нових схем організації дорожнього руху Управлінням патрульної поліції у м. Києві та Департаментом транспортної інфраструктури м. Києва відповідач 08.10.2018 направив на адресу позивача листи № 053/05-3772 та № 053/05-3776 із проханням прибути до відповідача за вказаною адресою для внесення змін до діючих договорів. Оскільки представники позивача не з`явилися для підписання відповідних змін до договорів, відповідач повторно направив додаткові угоди № 3 до договору № ДНП-2017-11/04 та № 8 до договору № ДНП-2015-07/32 про внесення змін до договорів, які просив підписати, скріпити печаткою та повернути один екземпляр відповідачу.

У матеріалах справи містяться копії зазначених угод, у тексті яких зазначено, що останні підписані від позивача в особі директора ОСОБА_3., який діє на підставі статуту.

Згідно пункту 1 додаткової угоди № 3 до договору № ДНП-2017-11/04 відповідач надає за плату позивачу право на організацію та експлуатацію 340 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 38 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: Дарницький р-н, просп. Григоренка, 18-20, у межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Відповідно до пункту 1 додаткової угоди № 8 до договору № ДНП-2015-07/32 відповідач надає за плату позивачу право на організацію та експлуатацію 174 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 19 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: Дарницький р-н, просп. Григоренка, 20-22, у межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Указаними вище додатковими угодами сторони також внесли зміни до графіків платежів.

15.04.2019 позивач у листі № 15-ТС/37855353 повідомив відповідача, що директор ознайомився з копіями додаткових угод до договорів лише у квітні 2019 року, а їх підписання відбулося без його відома ОСОБА_2 , на яку виписано довіреність на підписання малозначущих правочинів та відправлення кореспонденції. Отже, позивач просив вважати додаткові угоди до договорів недійсними, оскільки останні підписані особою без відповідних повноважень.

У відповідь на вказаний лист відповідач у листі від 10.05.2019 № 053/05-1622 зазначив, що отримав підписані та скріплені печаткою позивача додаткові угоди № 3 до договору № ДНП-2017-11/04 та № 8 до договору № ДНП-2015-07/32, проте жодні відомості щодо підписання вказаних угод ОСОБА_2 , а не директором позивача, в угодах відсутні. Відтак, відповідач просив сплатити заборгованість за договорами в загальному розмірі 182182 грн.

Спір у даній справі виник внаслідок того, що позивач просив визнати вказані вище додаткові угоди до договорів недійсними, оскільки останні підписані довіреною особою позивача - ОСОБА_2 , яка згідно довіреності від 05.01.2018 № 1 не мала відповідного обсягу повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

За частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з вимогами частини 2 вищезазначеної статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3 статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Разом із цим, як убачається із копій оспорюваних додаткових угод, наявних у матеріалах справи, останні укладені в особі директора ОСОБА_3., що зазначено в преамбулі та реквізитах сторін.

Таким чином, відсутні обґрунтовані підстави вважати, що спірні додаткові угоди до договорів укладені не директором ОСОБА_3 , посада та підпис якого містяться на вказаних угодах, а іншою особою, зокрема, ОСОБА_2 , як посилався позивач.

Суд також вважає за необхідне зазначити положення статті 77 ГПК України, за якими обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Утім, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, з яких вбачається підписання оспорюваних угод неуповноваженою особою, а не директором позивача, про що прямо зазначено в самих угодах. При цьому, беручи до уваги диспозитивність процесу та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін, призначення судом судової почеркознавчої експертизи за власною ініціативою, без відповідного клопотання учасників справи, призведе до самостійного збирання судом доказів для підтвердження обставин, що входять до предмету обґрунтування позивачем підстав позову.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands») від 27.10.1993, заява № 14448/88, § 33).

Суд також вважає недоведеними належними та допустимими доказами посилання позивача щодо вчинення ОСОБА_2 оспорюваних правочинів у момент, коли остання не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки згадані угоди містять зазначення посади підписанта самого директора ОСОБА_3. та відтиск печатки підприємства позивача.

При цьому, матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів щодо втрати позивачем печатки підприємства, зокрема, звернень до правоохоронних органів із заявою про вчинення передбаченого статтею 357 Кримінального кодексу України злочину.

За наведених обставин не має визначного значення посилання позивача на відсутність подальшого схвалення ним правочинів, оскільки така обставина підлягає встановленню в разі вчинення правочинів представником особи з перевищенням повноважень, чого в даній справі судом не встановлено.

Відтак, доводи позивача про обмеження повноважень щодо представництва позивача ОСОБА_2 не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим відповідні посилання позивача є недоведеними.

Одночасно, суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності доказів для визнання недійсними спірних угод на підставі статей 230-233 ЦК України, оскільки позивач обґрунтовував їх недійсність з інших підстав.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує недійсність правочинів, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Судові витрати, які складаються зі сплаченої позивачем суми судового збору, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансшлях сервіс" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (пункт 17.5 частини 1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 23.09.2019.

Суддя К.В. Полякова