ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"05" вересня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/1533/19

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Гут С.Ф.

При секретарі судового засідання Борисовій Н.В.

За участю представників сторін:

Від позивача: Тодорашко А.В. на підставі довіреності;

Від відповідача: не з`явився.

розглянувши справу за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії до відповідача Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про стягнення 15 786,10 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство (надалі ДП) «Адміністрація морських портів України» в особі Іллічівської філії, правонаступником якого є Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Чорноморської філії, (надалі позивач) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача Державного підприємства (надалі ДП) «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (надалі відповідач) про стягнення заборгованості за Договором про надання послуг №89-Пд-ІЛФ-18 від 26.12.2018 р. у розмірі 226 526,92грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.06.2019р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу прийнято розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання « 04» липня 2019 р. о 10:20 год.

03 липня 2019 р. до Господарського суду Одеської області надійшов відзив на позовну заяву від ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ».

Ухвалами Господарського суду Одеської області від 04.07.2019р. було замінено найменування позивача з Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Іллічівської філії на Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Чорноморської філії в порядку ст. 52 ГПК України та відкладено судове засідання « 16» липня 2019р. об 11:30 год.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.07.2019р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів в порядку ч. 3 ст. 177 ГПК України та відкладено підготовче засідання на "27" серпня 2019 р. о 11:15 год.

09 серпня 2019 р. до Господарського суду Одеської області надійшло клопотання позивача (вх. № 15913/19 від 09.08.2019 р.) про закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача основної заборгованості за Договором про надання послуг №89-Пд-ІЛФ-18 від 26.12.2018 року у розмірі 210 481,32 грн. та 3% річних у розмірі 259,50 грн. в порядку ст. 231 ГПК України та повернення судового збору в порядку, визначеному п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір".

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.08.2019р. закрито підготовче провадження у справі №916/1533/19 із призначенням справи до судового розгляду по суті на "05" вересня 2019 р. о 09:20 год.

Також, ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.08.2019р. закрито провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача основної заборгованості за Договором про надання послуг №89-Пд-ІЛФ-18 від 26.12.2018 р. у розмірі 210 481,32 грн. та 3% річних у розмірі 259,50 грн. та повернуто ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії судовий збір у розмірі 1 476,90грн.

05 вересня 2019 р. судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Позивач ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії, позовні вимоги в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Відповідач ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ», визнає позовні вимоги в частині основного боргу та 3% річних, однак, заперечує проти стягнення пені.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, суд встановив:

26 грудня 2018 р. між ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Іллічівської філії, правонаступником якого є Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Чорноморської філії, (надалі Виконавець) та ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (надалі Замовник) укладено Договір про надання послуг №89-Пд-ІЛФ-18, відповідно до п. 1.1. якого Виконавець бере на себе зобов`язання забезпечити Замовника комплексом послуг, пов`язаних з координацією залізничних перевезень (подавання, забирання, використання та зважування вагонів, маневрові операції, а також інші послуги, що надаються залізницею) на території Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (надалі - Послуги), а Замовник зобов`язується відшкодувати фактичні витрати за надані Послуги.

Відповідно до п. 3.4 Договору Замовник відшкодовує витрати Виконавцю шляхом здійснення прямого банківського переведення грошових коштів на рахунок Виконавця у безготівковій формі після підписання відповідного акту згідно виставленого Виконавцем рахунку протягом 25 (двадцяти п`яти) банківських днів з дня підписання Акту та отримання від Виконавця належним чином оформленого рахунку.

Так, на виконання умов Договору про надання послуг №89-Пд-ІЛФ-18 від 26.12.2018 р. позивачем було виставлено відповідачу рахунок від 31.03.2019 р. № ПР/3976 на суму 492 154,88 грн. В свою чергу, Акт наданих послуг від 31.03.2019 р. підписано та засвідчено вчасною печаткою уповноваженою особою ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» в.о. директора ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» ОСОБА_1 .

До моменту виставлення вищезазначеного рахунку, а саме 12.03.2019 р. ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» було перераховано на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти у розмірі 281 673,56 грн.

Відповідно до п. 3.5. Договору наднормативна сума оплати за надані послуги за даним Договором, що поступила на рахунок Виконавця, підлягає заліку в рахунок наступних платежів Замовника.

На підставі п. 3.5 Договору позивачем були зараховані грошові кошти, сплачені 12.03.2019 р. ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ», у розмірі 281 673,56 грн. в рахунок оплати вартості послуг, наданих за Договором про надання послуг №89-Пд-ІЛФ-18 від 26.12.2018 р.

Однак, як зазначає позивач, в порушення п. 3.4. Договору рахунок № ПР/3976 від 31.03.2019 р. відповідачем до 07 травня 2019 року не оплачено в повному обсязі, у зв`язку з чим за утворилась заборгованість у розмірі 210 481,32 грн., яку позивач просить стягнути на свою користь.

Позивач, також, зазначає, що відповідно до п. 6.1. Договору відповідальність сторін за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань за цим Договором регламентується чинним законодавством України.

Так, згідно ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 % вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості, якщо інше не передбачено договором.

Крім того, позивач зауважує, що обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 Цивільного кодексу України.

Зокрема, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач, керуючись п. 3.4 Договору, зазначає, що рахунок № ПР/3976 від 31.03.2019 р. підлягав сплаті у строк до 07.05.2019р., таким чином, на підставі вищевказаних норм законодавства позивачем нараховано штрафні санкції за невиконання умов Договору про надання послуг №89-Пд-ІЛФ-18 від 26.12.2018 р. за період з 07.05.2019р. по 22.05.2019р., а саме: пеня у розмірі 15 786,10 грн. та 3% річних у розмірі 259,50 грн.

Позивач, в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на положення ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні

виконуватись належним чином і у встановлений строк, одностороння відмова від виконання

зобов`язання не допускається.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що після відкриття провадження у справі № 916/1533/19 ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» було сплачено на користь позивача суму основного боргу у розмірі 210 481,32 грн. відповідно до платіжного доручення № 1460 від 12.06.2019р. та 3% річних у розмірі 259,50 грн. відповідно до платіжного доручення № 516 від 02.07.2019р., на підставі чого відповідач свої зобов`язання за Договором про надання послуг №89-Пд-ІЛФ-18 від 26.12.2018 р. виконав в повному обсязі.

В свою чергу, відповідач в повному обсязі заперечує проти стягнення з ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» пені у розмірі 15 786,10 грн. на підставі того, що в Договорі розмір та базу нарахування пені не визначено.

Так, відповідач зазначає, що відповідно до п. 6.1. Договору про надання послуг № 89/Пд-ІЛФ-18 від 26.12.2018р. відповідальність сторін за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань за цим Договором регламентується чинним законодавством України.

Згідно з ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

На підставі вищенаведеного, відповідач дійшов висновку, що, якщо правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків:

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Частиною 1 ст.15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Приписами ч.ч.1, 2 ст. 20 ГК України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Частиною 1 ст. 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 26 грудня 2018 р. між ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Іллічівської філії (Виконавець) та ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (Замовник) укладено Договір про надання послуг №89-Пд-ІЛФ-18.

Відповідно до п. 9.1 Договору даний Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє з 01.01.2019р. до 31.12.2019р., але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.

Пунктом 1.1. Договору визначено, що Виконавець бере на себе зобов`язання забезпечити Замовника комплексом послуг, пов`язаних з координацією залізничних перевезень (подавання, забирання, використання та зважування вагонів, маневрові операції, а також інші послуги, що надаються залізницею) на території Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (Послуги), а Замовник зобов`язується відшкодувати фактичні витрати за надані Послуги.

Відповідно до п. 2.1. Договору сума, що підлягає відшкодуванню витрат, пов`язаних з наданням комплексу послуг, пов`язаних з координацією залізничних перевезень визначається відповідно до обсягу вагонів, за якими надаються Послуги по даному Договору та відповідно до вільних тарифів на 2019 рік, і орієнтовно не повинна перевищувати 8 000 000,00 гри. з ПДВ.

Згідно п. п. 3.1, 3.2 Договору розрахунковим періодом є календарний місяць, щомісячно протягом 8 робочих днів після закінчення розрахункового періоду Виконавець складає Акт на суму відшкодування витрат (надалі Акт) за надані Послуги. До акту надається розрахунок суми відшкодування.

Згідно п. 3.3 Договору Замовник зобов`язаний не пізніше 5 робочих дні після отримання Акту, повернути Виконавцю підписаний та засвідчений власною печаткою належний йому екземпляр Акту, або у разі наявності підстав, обґрунтувати письмово свої заперечення та підписати акт із зауваженнями щодо суми, не прийнятої до відшкодування.

У відповідності до п. 3.4 Договору Замовник відшкодовує витрати Виконавця шляхом здійснення прямого банківського переведення грошових коштів на рахунок Виконавця у безготівковій формі після підписання відповідного Акту згідно виставленого Виконавцем рахунку, зареєстрованої Виконавцем в Єдиному реєстрі податкових накладних додаткової накладної та виданої в установленому законодавством порядку Замовнику, протягом 25 банківських дні з дня підписання Акту та отримання від Виконавця належним чином оформленого рахунку.

Наднормативна сума оплати за надані послуги за даним Договором, що поступила на рахунок Виконавця, підлягає заліку в рахунок наступних платежів Замовника (п. 3.5 Договору).

Так, відповідно до матеріалів справи позивачем в період з 01.03.2019 р. по 31.03.2019р. були надані ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» послуги, а саме: обробка вагонів в експортно-імпортного напрямку вартістю 285 252,40 грн. та обробка вагонів в транзитному напрямку вартістю 149 852 грн., у зв`язку з чим позивачем було виставлено рахунок № ПР/3976 від 31.03.2019 р. на підставі Договору про надання послуг №89-Пд-ІЛФ-18 від 26.12.2018р. на загальну суму 492 154,88 грн. з урахуванням ПДВ у розмірі 57 050,48 грн. У відповідності до рахунку № ПР/3976 від 31.03.2019 р. сторонами складено та підписано Акт наданих послуг прийнято від 31.03.2019 р.

Матеріали справи не містять акту із зауваженнями відповідача щодо Акту наданих послуг прийнято від 31.03.2019 р., тобто, відповідач, підписуючи Акт наданих послуг, погодився з його змістом.

12 березня 2019 р. ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» було перераховано на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти у розмірі 281 673,56 грн. На підставі п. 3.5 Договору позивачем було зараховано грошові кошти у розмірі 281 673,56 грн. в рахунок оплати вартості послуг відповідно до рахунку № ПР/3976 від 31.03.2019 р.

Однак, в порушення умов Договору рахунок № ПР/3976 від 31.03.2019 р. відповідачем до 07 травня 2019 року не оплачено в повному обсязі, як наслідок, утворилась заборгованість у розмірі 210 481,32 грн., у зв`язку з чим позивач звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення заборгованості за Договором про надання послуг №89-Пд-ІЛФ-18 від 26.12.2018р.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором щодо своєчасної плати за надані послуги, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 15 786,10грн.

Щодо стягнення з відповідача пеню у розмірі 15 786,10грн. слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Також, ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Тому, неустойка відповідно до норм законодавства поділяється на законну і договірну.

Тобто коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

При цьому відповідно до п. 6.1. договору «Про надання послуг» № 89/Пд-ІЛФ-18 (18/186-ППЗ) від 16.12.2018 (далі - Договір), відповідальність сторін за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань за цим Договором регламентується чинним законодавством України.

Отже, суд звертає увагу, що оскільки у Договорі розмір та базу нарахування пені не визначено, а вміщено лише загальну умову про те, що відповідальність сторін за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань за цим Договором регламентується чинним законодавством України, то таке формулювання у Договорі не означає встановлення у договірному порядку права Позивача на нарахування пені у певному розмірі за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім того, Постановою Верховного суду по справі №904/5922/17 від 20.06.2018р. зазначено, що необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управленої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого неустойка стягується і конкретний її розмір.

Щодо посилання позивача на норми ч. 2 ст. 231 ГК України стосовно нарахування пені, суд вважає зазначити наступне.

Відповідно до роз`яснень, що надані в абзацах 3, 4 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Отже, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статтею 36 Закону України «Про телекомунікації», статтею 1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій». У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України за невиконання грошового зобов`язання.

Пунктом 2.2. Пленуму, передбачено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом 3 частини 2 ст. 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише не грошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товару, виконання робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем ДП «МТП «Чорноморськ» допущено прострочення грошового зобов`язання, а саме: зобов`язання по оплаті вартості наданих позивачем послуг, що не правомірно ототожнювати зі штрафною санкцією за прострочення виконання не грошового зобов`язання пов`язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг.

Таким чином, господарський суд встановив, що у позивача відсутні будь-які правові підстави для стягнення з відповідача пені за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Враховуючи викладене, проаналізувавши норми діючого законодавства, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору слід покласти на Позивача.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 86, 130, 175, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії до відповідача Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про стягнення 15 786,10 грн. - відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 16 вересня 2019 р.

Суддя С.Ф. Гут