СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2019 р. Справа №922/1759/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.,

при секретарі Ярош В.В.,

за участю представників:

позивача Деркач Т.Г., свідоцтво №4794/10 від 29.02.2012 року, довіреність №29/19 від 06.06.2019 року;

відповідача Ващенко Т.Д., свідоцтво серія ДН№4962 від 31.01.2018 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ, (вх.№2399Х/1-40) на рішення Господарського суду Харківської області від 09.07.2019 року по справі №922/1759/19,

за позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ,

до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», м.Харків,

про стягнення 290357,96 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2019 року Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» коштів у розмірі 290357,96 грн., які складаються з 234848,19 грн. інфляційного збільшення боргу та 55509,77 грн. - 3% річних, нарахованих на основний борг у розмірі 617098,62 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтував неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором комісії №12/06-727, укладеним між сторонами 18.09.2006 року та встановленого рішенням Господарського суду Харківської області від 24.11.2009 року по справі №08/201-09. Судові витрати просив суд покласти на відповідача.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 09.07.2019 року у справі №922/1759/19 (повний текст складено 15.07.2019 року, суддя Шатерніков М.І.) у позові відмовлено повністю.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 09.07.2019 року та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Також апелянт просить суд судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції:

- дійшов до безпідставного та неправомірного висновку про не доведення позивачем прострочення відповідачем грошового зобов`язання;

- неправильно визначив предмет доказування у спорі і не зазначив у рішенні, що заборгованість відповідачем не сплачена;

- дійшов до помилкового висновку, що звернення чи не звернення позивача з вимогою про сплату заборгованості в добровільному порядку, чи подання наказу до органів на примусове виконання має юридичне значення для нарахування інфляційних втрат та 3% річних;

- дійшов безпідставного висновку, що не було реалізовано право пред`явлення виконавчого документа, виданого у справі №08/201-09 до виконавчої служби до виконання.

Скаржник наполягає на тому, що оскаржуване рішення суперечить правовим позиціям Верховного Суду щодо застосування статті 625 Цивільного кодексу України, а також порушує приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право на справедливий суд.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.08.2019 року у справі №922/1759/19 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено справу до розгляду. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також встановлено учасникам справи строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання, заяви та документи в обґрунтування своєї позиції по справі.

22.08.2019 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№7926), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 09.09.2019 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача проти позиції апелянта заперечував з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача та другого відповідача, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 24.11.2009 року по справі №08/201-09 за позовом ДП «Газ-тепло» НАК «Нафтогаз України» до ДП «Енергокомплекс» про стягнення 617098,62 грн., задоволено позов ДП «Газ-тепло» НАК «Нафтогаз України» та стягнуто з ДП «Енергокомплекс» 617098,62 грн. боргу, витрати по сплаті державного мита у сумі 6171,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 236,00 грн.

При цьому, вказаним рішенням встановлено наявність простроченої заборгованості ДП «Енергокомплекс» перед ДП «Газ-тепло» НАК «Нафтогаз України» за теплову енергію в розмірі 617098,62грн., яка виникла на підставі укладеного 18.09.2006 року між сторонами договору комісії №12/06-727.

З єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 13.07.2010 року, ухваленої у справі №08/201-09, здійснено заміну відповідача по справі з ДП «Енергокомплекс» на КП «Енергокомплекс» Харківської міської ради.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.02.2011 року, ухваленої у справі №08/201-09, здійснено заміну позивача по справі №08/201-09 ДП «Газ-тепло» НАК «Нафтогаз України» його правонаступником - ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України».

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.10.2015 року, ухваленої у справі №08/201-09, здійснено заміну відповідача по справі №08/201-09 - Комунального підприємства «Енергокомплекс» Харківської міської ради на його правонаступника - Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (код 31557119) (далі - боржник, відповідач).

Відповідно ч.4 до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факт наявності у відповідача станом на 15.10.2015 року заборгованості перед позивачем в розмірі 617098,62 грн. має преюдиційне значення та не підлягає доказуванню.

Як на підставу позову в даній справі - №922/1759/19, позивач посилається на те, що заборгованість, яка виникла у ДП «Енергокомплекс» на підставі договору комісії №12/06-727 від 18.09.2006 року та стягнута згідно з рішенням Господарського суду Харківської області від 24.11.2009 року по справі №08/201-09 у розмірі 617098,62 грн. основного боргу, відповідачем станом на червень 2019 року погашена не була. Отже, у позивача, як кредитора, виникло право на отримання від відповідача передбачених частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України сум інфляційних нарахувань та процентів річних, нарахованих на цю суму боргу, аж до повного виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вищевикладене, позивачем, керуючись приписами ст. 625 Цивільного кодексу України, заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних за період з 05.06.2016 року по 04.06.2019 року та інфляційних втрат за період з травня 2016 року по квітень 2019 року.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення про відмову в позові, виходив з того, що позивачем жодними доказами не доведено прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання і позивачем, як кредитором не надано доказів звернення ані до відповідача, ані до виконавчої служби у період за який нараховані інфляційні втрати та річні, що виключає можливість встановлення дійсного періоду прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем, та, відповідно, застосування до останнього приписів ст. 625 Цивільного кодексу України.

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 цього Кодексу).

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України.

Так за ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Можливість нарахування та пред`явлення до стягнення інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних законодавцем не пов`язується з фактом пред`явлення чи не пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Колегія суддів при розгляді даної справи враховую правову позицію, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року по справі №916/190/18, а саме: чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України сум.

Прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання на суму 617098,62 грн. є преюдиційним фактом, що встановлений рішенням суду по справі №08/201-09 і наразі не підлягає доказуванню.

Натомість, відповідачем всупереч приписів ст.ст. 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України не доведено, а також не надано належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження того, що вказана сума боргу є погашеною як станом на момент звернення з позовом так і станом на даний час.

У постанові від 26.04.2017 року по справі №3-1522гс16 Верховний Суд України сформулював правову позицію щодо обчислення перебігу строку позовної давності в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Зокрема, що стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічних правових висновків щодо обчислення перебігу строку позовної давності в спорах про сплату сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, дотримуються суди і на даний час, що підтверджується постановами Верховного Суду від 26.10.2018 року в справі №922/4099/17, від 03.07.2019 року в справі №541/3253/15-ц.

З огляду на наявні між сторонами правовідносини та діючі норми права, позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 55509,77 грн. за період з 05.06.2016 року по 04.06.2019 року та 234848,19 грн. інфляційних втрат за період з травня 2016 року по квітень 2019 року.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок позивача дійшов висновку, що він є нормативно та арифметично вірним.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що твердження позивача, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, доведені належними, допустимими та достатніми доказами, тоді як господарським судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та невірно застосовано норми права.

Приймаючи до уваги вищевикладене, судова колегія вважає, що рішення місцевого господарського суду від 09.07.2019 року у справі №922/1759/19 підлягає скасуванню, а апеляційна скарга та позовна заява Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» підлягає задоволенню.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та позовної заяви, необхідно здійснити розподіл судових витрат у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, а саме відшкодувати позивачу понесені ним судові витрати.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, п.2, ч.1 ст.275, п.1, 4 ст. 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, ч.6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 09.07.2019 року по справі №922/1759/19 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (61037, м.Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11, ) на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (04116, м.Київ, вул. Шолуденка, 1, ) 234848,19 грн. інфляційних втрат, 55509,77 грн. 3% річних, 4355,37 грн. судового збору за подання позовної заяви та 6533,05 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2019 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук