ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.09.2019 Справа № 920/682/19

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В., при секретарі судового засідання Гордієнко Ж.М., розглянувши матеріали справи № 920/682/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Феросистем-Трейд (25009, м. Кропивницький, вул.. Комарова, буд. 68, код 37530038),

до відповідача Дочірнє підприємство Завод обважнених бурильних та ведучих труб (40020, м. Суми, вул. Комарова, буд. 2, код 30991664),

про стягнення 707 435 грн. 97 коп.,-

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: не з`явився.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача 707 435 грн. 97 коп. (з яких: 684762 грн. 32 коп. основна сума боргу, 19207 грн. 31 коп. пені, 1646 грн. 34 коп. 3% річних, 1820 грн. інфляційні втрати) за неналежне виконання Договору поставки № 79/9-42-19 від 05.03.2019, а також судові витрати.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 03.07.2019 було відкрито провадження у справі № 920/682/19 в порядку загального позовного провадження та призначено розгляд підготовчого засідання на 30.07.2019, 11:00.

30.07.2019 розгляд справи № 920/682/19 не відбувся в зв`язку з перебуванням судді Заєць С.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 05.08.2019 було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та призначено розгляд підготовчого засідання на 10.09.2019, 11:30.

10.09.209 відповідач подав заяву №79/15-90 від 10.09.2019 про залучення до матеріалів справи доказів сплати частини боргу в сумі 70000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 331 від 04.09.2019.

Ухвалою суду від 10.09.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.09.2019 на 12:00.

16.09.2019 на адресу суду надійшла заява від відповідача від 16.09.2019 № 79/15-95 про залучення матеріалів справи, а саме доказів сплати 100000,00 грн. боргу відповідно до платіжного доручення № 482 від 13.09.2019.

Представник позивача в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідач явку, уповноваженого належним чином представника в судове засідання не забезпечив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Згідно зі ст. 114 Господарського процесуального кодексу України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Враховуючи час, наданий сторонам для підготовки до судових засідань в даній справі та для подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, суд дійшов висновку, що є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріалів справи, 05.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Феросистема- трейд» (позивач, постачальник) та Дочірнім підприємством «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» (відповідач, покупець) укладено договір поставки № 79/9-42-19 (надалі договір).

Відповідно до умов договору постачальник зобов`язався передати у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити продукцію, іменовану надалі «товар» на умовах, в порядку і в терміни, встановлені договором, (п. 1.1. договору)

Згідно з п. 1.2. договору найменування, кількість та якість товару, що поставляється відповідно до Договору, інші характеристики товару вказані у Специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору.

Умовами договору сторони погодили, що умови поставки вказуються в Специфіквціях. При тлумаченні умов поставіки мають силу Міжнародні правила інтерпретації комерційних термінів Інкотермс в редакції 2010 року. Відвантаження товару здійснюється постачальником. Поставка товару по частинах (партіями) допускається. Термін поставки товару вказується в Специфікаціях (п.п. 2.1- 2.4 Договору).

Згідно п. 2.7 договору, постачальник надає покупцю товаросупровідні документи: видаткову накладну, товарно-транспортну накладну, рахунок-фактуру із зазначенням ціни, вартості товару (партії товару) та витрат в залежності від умов поставки, сертифікат якості на продукцію, що поставляється. Товаросупровідні документи передаються постачальником покупцеві разом з товаром, (п. 2.8. Договору)

З матеріалів справи вбачається, що позивач здійснював поставку товару відповідачу, що підтверджується наступними видатковими накладними:

- видаткова накладна № 91 від 22.03.2019 на суму 372000 грн.;

- видаткова накладна № 155 від 19.04.2019 на суму 424762,32 грн.;

Всього на загальну суму 796762 грн. 32 коп.

Факт поставки товару на загальну суму 796762 грн. 32 коп. не заперечується відповідачем.

Відповідно до п. 3.4. договору поставки умови оплати за товар вказуються в Специфікаціях.

Згідно зі специфікацією 1, яка є невід`ємною частиною договору, зазначено загальна вартість товару становить 372 000,00 грн., оплата товару відстрочка платежу 30 банківських днів з моменту поставки. Термін (строк) поставки: березень місяць 2019 року.

Згідно зі специфікацією 2, яка є невід`ємною частиною договору, зазначено загальна вартість товару становить 424762,32 грн., оплата товару відстрочка платежу 30 банківських днів з моменту поставки. Термін (строк) поставки: квітень місяць 2019 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач частково розрахувався за поставлений йому товар, на загальну суму 112000,00 грн., про що свідчить платіжне доручення № 2165 від 19.04.2019 та платіжне доручення № 2212 від 22.04.2019.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що ним договірні зобов`язання щодо поставки товару виконувалися належним чином, проте відповідач не здійснював в повному обсязі і своєчасно розрахунки за поставлений товар, в зв`язку з чим у відповідача перед позивачем винакла заборгованість за поставлений товар в загальній сумі 684762 грн. 32 коп.

За змістом ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Змістом ч. 1-2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

За умовами ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

З матеріалів справи вбачається, що після відкриття провадження у справі відповідач частково сплатив суму боргу, що становить 170000 грн. 00 коп., зокрема, відповідно до платіжного доручення № 331 від 04.09.2019 - 70 000 грн. та платіжного доручення № 482 від 13.09.2019 -100 000 грн.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до частини третьої статті 231 Господарського процесуального кодексу України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Письмовими матеріалами справи підтверджується факт сплати частини боргу, що становить170 000 грн. 00 коп., що і було частиною предмету спору для звернення з позовною заявою до суду.

Суд приходить до висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення 170 000,00 грн. боргу, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмету спору в цій частині.

Судом встановлено, що факт передачі позивачем відповідачу товару на суму 514762 грн. 32 коп. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Проте відповідач не розрахувався за отриманий товар у повному обсязі та у визначені договором строки, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

На підставі викладеного, виходячи з презумпції правомірності правочину, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань стосовно оплати отриманого товару, правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар в сумі 514762 грн. 32 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень ст. 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Встановлення законодавцем права кредитора на одержання коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зумовлене специфічним видом такого як грошові кошти, якому незалежно від факторів природного середовища (форс-мажорним обставинам) притаманна властивість знецінюватись в більшій мірі ніж всім іншим видам майна (нерухомості, дорогоцінним металам, автомобілям тощо).

А тому, норми ст. 625 Цивільного кодексу України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) за змістом ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з розрахунком позивача відповідачу нараховано 1820 грн. 00 коп. інфляційний нарахувань та 1646 грн. 34 коп.- 3% річних.

Відповідач контррозрахунку здійснених нарахувань суду не надав.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат та 3% річних за заявлений в позові період, з урахуванням того, що суд не може виходити за межі позовних вимог, суд прийшов до висновку, що розрахунок позивача є вірним, а тому обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню є сума інфляційних нарахувань в розмірі 1820 грн. 00 коп. та сума 3% річних в розмірі 1646 грн. 34 коп.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Згідно з ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В обґрунтування позовних вимог, щодо стягнення пені позивач зазначає , що пунктом 8.5 договору передбачено, що у разі порушення покупцем терміну оплати товару, вказаного в Специфікації, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення оплати за кожен день порушення строків оплати.

У відповідності до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно ч. 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до розрахунку позивачем нараховано відповідачу пеню в сумі 19207 грн. 31 коп.

Відповідач обґрунтованих заперечень чи контррозрахунку штрафних санкцій суду не надав.

Суд, перевіривши правильність нарахування пені, приходить до висновку що позивачем здійснено вірно нарахування пені.

З огляду на викладене, оскільки право позивача щодо стягнення пені передбачене положеннями договору та чинним законодавством України, позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 19207 грн. 31 коп. є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд, керуючись п.п. 5 п.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Згідно із ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Статтею 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Відповідно до ст.. 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 130, 231, 232-233, 237-238, 240-241, 255 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Завод обважнених Бурильних та ведучих труб» (40020, м. Суми, вул. Комарова, буд. 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Феросистема - Трейд» (25009, м. Кропивницький, вул.. Комарова, буд. 68, ) 514762 грн. 32 коп. боргу, 19207 грн. 31 коп. пені, 1646 грн. 34 коп. 3% річних, 1820 грн. 00 коп. інфляційні втрати,10611 грн. 55 коп. в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

3. Закрити провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 170000 грн. 00 коп. на підставі п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України, в зв`язку з відсутністю предмету спору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 16.09.2019.

Суддя С.В. Заєць