ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2019 року м. Дніпро Справа № 904/1486/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кощеєва І.М. ( доповідач )

суддів: Подобеда І.М., Орєшкіної Е.В.

секретар судового засідання Абадей М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Фермерського господарства "САМАРА"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.07.2019 р.

( суддя Бєлік В.Г., м. Дніпро, повний текст рішення складено 11.07.2018 р.)

у справі

за позовом Фермерського господарства "САМАРА",

( с. Вільне, Новомосковський район, Дніпропетровська область )

до відповідача-1: Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області,

( м. Дніпро )

відповідача-2: Новомосковської районної державної адміністрації,

( м. Новомосковськ, Дніпропетровська область )

відповідача-3: Вільненська сільська рада

( с. Вільне, Новомосковський район, Дніпропетровська область )

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

Новомосковська районна рада,

( м. Новомосковськ, Дніпропетровська область )

про визнання права постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер: :01:009:0001 та земельною ділянкою кадастровий номер: :01:009:0002.

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "САМАРА" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Новомосковської районної державної адміністрації, Вільненської сільської ради, в якій просить суд визнати право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер: :01:009:0001 та земельною ділянкою кадастровий номер: :01:009:0002, що розташовані на землях Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 02.07.2019 р. в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням Фермерське господарство "САМАРА" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник посилається на те, що зі смертю ОСОБА_1 , якому була надана спірна земельна ділянка на праві постійного користування згідно державного акту на право постійного користування землею, таке право не є таким що припинилось. Зазначене випливає з того, що з моменту передачі земельної ділянки до створеного фермером фермерського господарства, як юридичної особи, відбулась заміна землекористувача у відносинах, щодо яких виник спір, а саме, фізична особа - фермер вибув зі спірних правовідносин землекористування, натомість його місце у спірних правовідносин землекористування в силу вимог Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" зайняло створене фермером фермерське господарство, як землекористувач. При цьому засновник юридичної особи та сама юридична особа, тісно пов`язані між собою тим, що є зв`язок між правосуб`єктністю, як фізичної особи та її, як засновника юридичної особи.

При цьому Скаржник зазначає, що ані померлий засновник Позивача, ані сам Позивач із заявою про добровільну відмову від спірної земельної ділянки не звертався та державний акт на право постійного користування землею йому не повертав. Також земельна ділянка у Позивача не вилучалася. Крім того, обставини, зазначені в ст. 141 ЗК України, з якими законодавець пов`язує припинення права користування земельною ділянкою, в даному випадку також відсутні. При цьому, оскільки суб`єктивне право на земельну ділянку виникає та реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією, Земельного кодексу та іншими законами України, що регулюють земельні відносини, то підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. У Земельному кодексі України серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не названо оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки. Право ж постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством, чого Відповідач-1 не зробив.

Скаржник наголошує на тому, що Позивача не було позбавлено належного йому Державного акта на право користування землею, а отже невизнання факту належності йому спірної земельної ділянки є фактично "позбавленням" його власності у розумінні ст. 1 Першого протоколу та ця дія, фактично анулює юридичну підставу, на якій виникло первісне право користування на землю, становить втручання в зазначене право. У будь-якому випадку, в контексті цієї справи застосовуються ті самі принципи, незалежно від того, чи становило відповідне втручання "позбавлення власності, чи ні. Зокрема, цей захід повинен бути законним і спрямованим на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами землекористувача (див., серед багатьох інших джерел, зазначене вище рішення у справі "Стреч проти Сполученого Королівства" (Stretch v. the United Kingdom), та справі "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року).

Скаржник вважає, що у Позивача відсутня реальна можливість одержати новий документ (або внести зміни у старий документ) зразка 1996 (99) року, що посвідчує даний факт постійного користування землею за фермерським господарством. Натомість суд першої інстанції, не надавши правову оцінку і всебічно не дослідивши письмові докази по справі, порушив основоположне право гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме право на справедливий суд.

Водночас, на думку Скаржника, зазначені у рішенні норми права, що регулюють питання спадкування не мають відношення до спору.

Від Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Управління не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою.

Зокрема, Управління посилається на те, що відповідно до ч. 3 ст. 407 ЦК України право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу. Крім того, за змістом ст. 31 Земельного кодексу України землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Проаналізувавши законодавство в період з 1990 року по сьогоднішній день, Управління зазначає, що коло суб`єктів, які мають право на постійне користування, чітко визначений та не передбачав передачу земельних ділянок Фермерським (селянським) господарствам на праві постійного користування. Судом першої інстанції було досліджено вказані факти та обгрунтовано відмовлено в задоволенні позову.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом згідно ч.1 ст. 263 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч. 3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду даної справи було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Кощеєв І.М. ( доповідач ), судді - Кузнецова І.Л., Широбокова Л.П.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.07.2019 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено апеляційну скаргу до розгляду в судове засідання на 13.08.2019 р.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.08.2019 р. розгляд справи було відкладено на 12.09.2019 р.

У зв`язку з відпусткою суддів Кузнецової І.Л. та Широбокової Л.П., на підставі розпорядження керівника апарату суду від 11.09.2019 р. у справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Кощеєв І.М., судді Подобед І.М., Орєшкіна Е.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.09.2019 р., колегією суддів у складі : головуючий суддя - Кощеєв І.М. (доповідач), судді Подобед І.М., Орєшкіна Е.В., апеляційну скаргу Фермерського господарства "САМАРА" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.07.2019 р. у даній справі прийнято до свого провадження.

Відповідачі -2, -3 та Третя особа не скористалися своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечили явку уповноважених представників, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Беручи до уваги, що неявка вказаних учасників провадження у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників відповідачів та Третьої особи.

У судовому засіданні 12.09.2019 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18.04.1991 р. виконавчий комітет Новомосковської районної ради народних депутатів прийняв рішення № 148 "Про реєстрацію фермерського господарства Саєнко Михайла Михайловича". В той же день зареєстровано Статут Фермерського господарства ОСОБА_1 , який є засновником і головою вищевказаного господарства.

31.05.1991 р. Новомосковська районна рада народних депутатів приймає рішення № 5/4 "Про виділення земельних ділянок", яким ОСОБА_1 виділено земельну ділянку для ведення фермерського господарства.

Згідно Свідоцтва № 21939299 (код) про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності від 16.04.1994 р., Фермерське господарство Саєнко Михайла Михайловича змінило назву на фермерське господарство "Самара" Саєнко Михайло Михайлович.

31.05.1996 р. ОСОБА_1 видано Державний акт серії ДП Нв № 000148 на право постійного користування землею площею 34,3 га, розташованої на території Вільненської сільської Ради народних депутатів. Землю надано для ведення фермерського господарства, на підставі рішення Новомосковської районної Ради народних депутатів Новомосковського району Дніпропетровської області № 7-8/ХХП.

Також, 29.07.1999 р. ОСОБА_1 виділено в постійне користування земельну ділянку для створення селянських (фермерських) господарств в розмірі 18,69 га, про що внесено відповідний запис до державного акту серії ДП Нв №000148 на право постійного користування землею, шляхом видачі нового акту.

Згідно Статуту в новій редакції від 24.01.2001 р., фермерське господарство остаточно змінює назву на фермерське господарство "Самара", що також підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи, яке виписане 24.01.2002 р.

Згідно рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.03.2014 р. у справі № 183/8718/13-ц, засновником Позивача, після смерті ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), визнано його сина ОСОБА_2 , який на сьогоднішній день є і головою господарства.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягають: речові права, похідні від права власності: право користування.

Місцевим господарським судом встановлено, що в подальшому при реєстрації права користування землею, під час оформлення документів на землю площею 34,3га та 18,69га, для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Вільненської сільської ради, було допущену помилку в назві землекористувача.

24.01.2011 р. Фермерському господарству "Самара" було надано витяг із форми 6-зем про наявність в останнього у користуванні земельних ділянок площею 52,99 га. за підписом начальника відділу Держкомзему у Новомосковському районі Красновим В.С.

Прокурором Новомосковської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області винесено протест на даний витяг та зазначено, що вказаний витяг є незаконним, оскільки за ФГ "Самара" станом на момент видачі витягу не зареєстровано жодних прав на земельні ділянки на території Вільненської сільської ради Новомосковського району за межами населеного пункту.

Начальником відділу Держкомзему у Новомосковському районі розглянуто та задоволено протест на витяг, який скасовано. На підставі вищевказаного витягу 19.11.2011 позивачу Новомосковською ОДПІ видано довідку № 23601/10/15-348 про надання статусу платника фіксованого сільськогосподарського податку, яка на даний час є чинною, а протест прокуратури про її скасування був відхилений.

В подальшому прокурор звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив: визнати незаконними дії Новомосковської об`єднаної податкової інспекції Дніпропетровської обласної державної податкової служби щодо відхилення протесту Новомосковського міжрайонного прокурора на довідку № 23601/10/15-348 від 09.11.2011 р. про надання статусу платника фіксованого сільськогосподарського податку фермерському господарству "Самара"; визнати незаконними дії Новомосковської об`єднаної податкової інспекції Дніпропетровської обласної державної податкової служби щодо надання у 2011 році статусу платника фіксованого сільськогосподарського податку фермерському господарству "Самара"; скасувати довідку Новомосковської об`єднаної податкової інспекції Дніпропетровської обласної державної податкової служби № 23601/10/15-348 від 09.11.2011 р. про надання статусу платника фіксованого сільськогосподарського податку фермерському господарству "Самара".

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.08.2012 р. у справі № 2а/0470/4313/12 в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Під час розгляду зазначеної адміністративної справи, адміністративний суд послався на те, що спірні земельні ділянки використовувались не гр. ОСОБА_1 , а фермерським господарством "Самара", як юридичною особою.

Підставою для позову у даній справі про визнання права постійного користування земельною ділянкою Позивач вказав те, що підрозділ органу місцевого самоврядування відмовив йому у внесенні відомостей до вказаного реєстру щодо права постійного користування Позивачем земельною ділянкою, з тих підстав, що вона надана у постійне користування фізичній особі, а не Позивачу, як юридичній особі. Відтак Позивач вважає, що його право є порушеним, а тому звернувся до господарського суду з позовом про визнання права постійного користування земельною ділянкою.

Суд першої інстанції по цій справі визнав необгрунтованим доводи Позивача щодо невірного оформлення документу, який посвідчує право на землю ( Акт виданий на ім`я фізичної особи засновника і голови ФГ, а не юридичної, в особі засновника і голови ФГ ), оскільки Позивачем не надано доказів звернення безпосередньо до Новомосковської райради народних депутатів, Новомосковського райвідділу земельних ресурсів Новомосковської райради народних депутатів, Новомосковського райвідділу земельних ресурсів з заявою про виправлення помилки або до суду з позовом з цього приводу.

В основу оскаржуваного рішення про відмову в задоволені позову покладено висновок місцевого господарського суду про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. Вказані обставини виключають наявність правових підстав для визнання за Позивачем, як за юридичною особою, право постійного користування земельною ділянкою.

Разом з цим, суд першої інстанції зазначив, що між власником спірних земельних ділянок та головою Фермерського господарства "Самара" не укладались договори, положеннями яких передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Відтак, згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємицею права користування чужими земельними ділянками.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, погоджується з висновками суду попередньої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Земельного кодексу України ( у редакції, чинній на час надання ОСОБА_1 державного акта на землю ) громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, передаються за їх бажанням у власність або надаються в користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

За змістом ст. 2 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній на час надання ОСОБА_1 земельної ділянки у постійне користування ) селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Членами селянського (фермерського) господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 16-річного віку, та інші родичі, які об`єдналися для роботи в цьому господарстві. Членами селянського (фермерського) господарства не можуть бути особи, в тому числі родичі, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою). Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником.

Згідно з ч. 5 цієї норми на ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право постійного користування землею. З ним укладається договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Складаються також інші документи відповідно до законодавства України.

За змістом ст. 7 Земельного кодексу України ( у редакції, чинній на час надання ОСОБА_1 права постійного користування земельною ділянкою) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Ч. ч. 1 і 3 ст. 23 Земельного кодексу України ( у редакції, чинній на час надання ОСОБА_1 державного акта ) передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

За змістом ст. 9 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" після одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Сільська, селищна, міська Рада народних депутатів заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад господарства, передану у власність та надану у користування господарству земельну ділянку.

Із 01.08.2003 р. набрав чинності Закон України від 19.06.2003 р. № 973-ІV "Про фермерське господарство", за змістом ст. 2 якого відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України.

Ст. 7 цього Закону передбачено, що надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Згідно з п. "а" ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам, зокрема, для ведення фермерського господарства.

За змістом ст. 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. До таких об`єктів належать, зокрема, земельні ділянки.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону ( ч. 3 ст. 41 Конституції України).

У Рішенні Конституційного Суду від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Чинний Земельний кодекс України серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не називає оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина 1); набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2).

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації ( ч. 1 ст. 125 цього Кодексу).

У зазначеному Рішенні Конституційного Суду України також наголошено, що суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені, у їх праві на землю є ряд особливостей і переваг: право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинено лише з підстав, передбачених законодавством; права та обов`язки постійних землекористувачів визначені чинним земельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню ( не можуть бути звужені ); постійні землекористувачі, як і землевласники, сплачують земельний податок, розмір якого визначається відповідно до чинного законодавства, на відміну від договірного характеру орендної плати; земельні ділянки у постійне користування передаються у порядку відведення безоплатно з наступним посвідченням цього права шляхом видачі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою; оплаті має підлягати лише виготовлення технічної документації на земельну ділянку, що здійснюється на договірних засадах із уповноваженою землевпорядною організацією.

Відповідно до ст. ст. 13, 14, п. 7 ч. 1 ст. 92 Конституції України правовий режим власності та користування землею визначається законами України. Правовий режим власності означає врегулювання нормами закону земельних відносин, порядку та умов поділу земель на категорії, правове визначення форм власності на землю, порядку набуття і здійснення права власності, а також права постійного чи тимчасового землекористування щодо управління землями тощо, реалізацію та позбавлення цього права, функції, компетенцію органів державної влади і місцевого самоврядування.

Згідно з п. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України землекористувачами є юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування ( аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 23.11.2016 р. у справі № 657/731/14-ц ).

Відповідно до ч. 3 ст. 407 ЦК України право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу.

Право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини ( аналогічну правову позицію Верховного Суду України, викладено у постановах від 23.11.2016 р. у справі № 657/731/14-ц і від 05.10.2016 р. у справі № 6-2329цс16 ).

Єдиним належним і допустимим доказом належності спірної земельної ділянки тій чи іншій особі є наявність правовстановлюючого документа.

Проте, як вбачається з матеріалів справи Фермерським господарством "САМАРА" не надано документів на підтвердження наявності у фермерського господарства оформленого права постійного користування спірною земельною ділянкою. Натомість належність ОСОБА_1 права постійного користування спірною земельною ділянкою підтверджено Державним актом серії ДП Нв № 000148.

Ураховуючи положення законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а також зважаючи на встановлені судом першої інстанції обставини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду попередньої інстанції про виключення можливості приналежності Фермерському господарству "САМАРА" на титулі постійного користування земельної ділянки, переданої у постійне користування громадянину ОСОБА_1 на підставі відповідного рішення згідно з державним актом на землю.

Наведена правова позиція узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18.03.2019 р. у справі № 922/3312/17.

Крім того, за змістом ст. 31 Земельного кодексу України землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Аналогічні положення наведено у ст. 12 Закону України "Про фермерське господарство".

Проте за Фермерським господарством "САМАРА" права власності чи користування земельною ділянкою зареєстровано не було.

При цьому згідно з ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; ґ) заклади освіти незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Отже, згідно з положеннями земельного законодавства, набуття права постійного користування земельною ділянкою фермерськими господарствами (для ведення фермерського господарства) не передбачено.

З огляду на викладене, колегії суддів вважає правильним висновок суду попередньої інстанції, що право користування земельною ділянкою, яке виникнуло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Наведена правова позиція узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.06.2019 р. у справі № 912/3219/17.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного рішення суду не знайшли свого підтвердження.

Водночас колегія суддів погоджується з аргументами, викладеними Відповідачем-1 у відзиві на апеляційну скаргу, що ґрунтуються на встановлених місцевим господарським судом обставинах справи та відповідають нормам процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "САМАРА" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.07.2019р. у справі № 904/1486/19 залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Верховного Суду.

Повний текст складено 16.09.2019 р.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя І.М. Подобед

Суддя Е.В. Орєшкіна