ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2019 року Справа № 915/1657/19

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу

за позовом Миколаївського міського центру зайнятості, вул. Нікольська, 68, м. Миколаїв, 54001 ()

до відповідача Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, вул. Декабристів, 5, м. Миколаїв, 54001 ()

про стягнення грошових коштів в сумі 4 792, 57 грн.

без повідомлення (виклику) учасників

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Миколаївської області звернувся Миколаївський міський центр зайнятості з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача Головного управління Національної поліції в Миколаївській області суму допомоги по безробіттю у розмірі 4 792, 57 грн., виплаченої ОСОБА_1 , поновленому на посаді слідчого Заводського відділу поліції.

І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 02.07.2019 року позовну заяву Миколаївського міського центру зайнятості (вх. № 10780/19 від 27.06.2019 року) до відповідача Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про стягнення грошових коштів в сумі 4 792, 57 грн. залишено без руху.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 16.07.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами. Надано відповідачу строк для подання сторонам заяв по суті спору.

ІІ. ЗАЯВИ ТА КЛОПОТАННЯ У СПРАВІ.

Заяви та клопотання відсутні.

ІІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ ПРОЦЕСУ.

1. Правова позиція позивача.

Позивач зазначає, що предметом спору є вимога про стягнення грошової заборгованості. Підставою позову позивачем зазначено обставини щодо неповернення відповідачем незаконно отриманої допомоги по безробіттю, яка була виплачена ОСОБА_1 , поновленому на посаді слідчого Заводського відділу поліції. Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 38, 39 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

2. Правова позиція (заперечення) відповідача.

31.07.2019 року до господарського суду Миколаївської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 12671/19).

В обґрунтування заперечень відповідач у відзиві на позов зазначає, що:

- постановою Верховного Суду від 17.04.2019 року у справі № 814/2558/16 скасовано постанову Миколаївського окружного адміністративного суду та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції;

- ОСОБА_1 , порушуючи свої обов`язки по Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» ввів в оману суд, приховавши факт отримання допомоги з центру зайнятості, внаслідок чого при присудженні судом оплати за час вимушеного прогулу не було враховано виплаченого матеріального забезпечення по безробіттю, що надає можливість подвійного стягнення з державного бюджету, а саме одночасної виплати допомоги по безробіттю та виплати за вимушений прогул;

- ОСОБА_1 своїми діями має намір незаконно збагатитися за рахунок двох державних організацій, отримуючи подвійний заробіток (матеріальне забезпечення по безробіттю та компенсацію заробітної плати за час вимушеного прогулу), що не передбачено жодним нормативним документом і приводить до безпідставних виплат з державного бюджету за однією і тою обставиною;

- заявлена до стягнення сума була виплачена позивачем добровільно, а саме виплачена як допомога по безробіттю у зв`язку з наданням ОСОБА_1 статусу безробітного, що свідчить про відсутність матеріальної шкоди, завданої відповідачем позивачу та відсутність підстав для стягнення з відповідача шкоди у вигляді коштів, перерахованих третій особі.

05.08.2019 року до господарського суду Миколаївської області від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 12887/19).

ІV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН З ПОСИЛАННЯМ НА ДОКАЗИ, НА ПІДСТАВІ ЯКИХ ВСТАНОВЛЕНІ ВІДПОВІДНІ ОБСТАВИНИ.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.

Наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області № 317 о/с від 21.11.2016 року ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з посади слідчого Заводського відділу поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів (арк. 45).

Відповідно до персональної картки № 00002 ОСОБА_1 30.11.2016 року став на облік до Центрального районного центру зайнятості м. Миколаєва (арк. 46-47).

З метою реалізації права на соціальний захист 08.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання статусу безробітного (арк. 48).

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.01.2017 по справі № 814/2558/16 визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області № 317 о/с від 21.11.2016 року в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого Заводського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 22.11.2016 по 20.01.2017 у сумі 4 567, 82 грн., без врахування середньої заробітної плати за один місяць, що підлягає негайному виконанню.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за один місяць в розмірі 4 722, 58 грн. (арк. 49-53).

На підставі постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.01.2017 року відповідачем було видано наказ № 30 о/с від 06.02.2017 року, яким скасовано пункт наказу ГУНП в Миколаївській області від 21.11.2016 року № 317 о/с в частині звільнення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" та поновлено старшого лейтенанта ОСОБА_1 на посаді слідчого Заводського відділу поліції (арк. 54).

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2017 року постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.01.2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.04.2019 року постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.02.2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2017 року скасовано в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та направлено на новий розгляд до суду першої інстанції у вказаній частині. В решті вказані рішення судів залишено без змін (арк. 62).

За час перебування на обліку в Центрі зайнятості (з 15.12.2016 по 05.02.2017) ОСОБА_1 отримав допомогу по безробіттю в загальному розмірі 4 792, 57 грн., що підтверджується розрахунковою довідкою Миколаївського міського центру зайнятості б/н від 17.01.2019 року (арк. 55).

24.01.2019 року позивачем відповідачу було направлено претензію № 121/2-1-9-14, в якій позивач просив перерахувати суму шкоди у розмірі 4 792, 57 грн. (арк. 56-57).

Претензія не визнана відповідачем, про що свідчить лист від 20.02.2019 року № 153/27-2019, в якому відповідач зазначив, що передчасно стверджувати про винність дій ГУНП в Миколаївській області щодо незаконного звільнення ОСОБА_1 . З метою уникнення подвійного стягнення з державного бюджету, а саме одночасної виплати допомоги по безробіттю та виплати за вимушений прогул, ГУНП в Миколаївській області проводить активну роботу з співробітниками щодо добровільного повернення ними грошових коштів та вважає за необхідне клопотати про відстрочення повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю у розмірі 4 792, 57 грн. безробітному ОСОБА_1 (арк. 58-59).

27.02.2019 року позивачем відповідачу було повторно направлено претензію № 266/2-19м, в якій позивач просив повторно розглянути можливість добровільної сплати претензійної суми (арк. 60-61).

Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

V. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД.

Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття (далі - Закон).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону страховий випадок - це подія, через яку:

- застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу;

- застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону Фонд має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону із роботодавця утримуються: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду; незаконно виплачена безробітному сума забезпечення у разі неповідомлення про його прийняття на роботу; незаконно отримана сума допомоги по частковому безробіттю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" статусу безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" до роботодавців, зокрема, належать: установи утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, та які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов наступного висновку. Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.01.2017 року у справі № 814/2558/16 (залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адмністративного суду від 24.05.2017 року та постановою Верховного Суду від 17.04.2019 року в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 ) визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 21.11.2016 року № 317 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції. Наказом ГУ Національної поліції у Миколаївській області від 06.02.2017 року поновлено останнього на посаді.

Відповідач ГУ Національної поліції у Миколаївській області є роботодавцем ОСОБА_1 та, відповідно, зобов`язане виконати вимогу, передбачену Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" щодо відшкодування позивачу суми допомоги по безробіттю, яка була виплачена безробітному ОСОБА_1

Судом встановлено, що Миколаївським міським центром зайнятості здійснено виплату допомоги по безробіттю ОСОБА_1 за період з 15.12.2016 року по 05.01.2017 року в розмірі 4 792, 57 грн. Відповідач до матеріалів справи не надав контррозрахунку до розрахунків позивача та не спростував ні поясненнями, ні нормами чинного законодавства, ні письмовими доказами сам порядок нарахування сум виплаченої допомоги по безробіттю.

У пункті 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

ОСОБА_1 наказом ГУ Національної поліції у Миколаївській області від 06.02.2017 року № 30 о/с поновлено на посаді.

За ознаками використання праці та оформлення трудових відносин відповідач підпадає під визначення роботодавця незаконно звільненого працівника, а, відтак, в силу ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" зобов`язаний нести за це матеріальну відповідальність (грошове зобов`язання).

Щодо тверджень відповідача про те, що справу № 814/2558/16 направлено на новий розгляд, то суд зазначає, що судове рішення в частині про поновлення ОСОБА_1 на посаді залишено Верховним Судом без змін, отже, набрало чинності.

Судом також враховано наступне:

- згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-511цс16 при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу;

- відповідно до абз. 2 п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 6 від 06.11.1992 року з наступними змінами та доповненнями при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час;

- у разі неврахування в оплаті за час вимушеного прогулу допомоги по безробіттю, ця сума коштів для поновленого на роботі працівника є переплатою (постанова Верховного Суду України від 19.01.2016 року у справі № 21-3834а15);

- предметом спору в адміністративній справі № 814/2558/16 є, зокрема, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу; разом з тим позивач по даній господарській справі просить суд стягнути з відповідача виплачене забезпечення (допомогу по безробіттю), що є різними видами виплат.

Положеннями ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що саме судове рішення про поновлення працівника на роботі може бути правовою підставою для стягнення з працедавця суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному. Отже, обов`язок працедавця відшкодувати фонду соціального страхування суму виплат по безробіттю та наданих соціальних послуг виникає за наслідком прийняття судового рішення про поновлення працівника на роботі (постанова Верховного Суду у складі колегії КГС від 06.07.2018 року по справі № 921/220/17-г/16).

Спір про стягнення зазначених сум не є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який у спірних правовідносинах не здійснює владні управлінські функції. При цьому, відповідач у справі - Нацполіція у спірних правовідносинах виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як роботодавець поновлених на роботі за рішенням суду осіб, яким було виплачено забезпечення та надано соціальні послуги як безробітним відповідно до Закону № 1533-ІІІ.

Спір про право, яке виникає в силу визначеного Законом № 1533-ІІІ зобов`язання, за наслідком прийняття судового рішення про поновлення на роботі працівника юридичної особи, яка не перебуває у відносинах владного підпорядкування щодо Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, є за своєю правовою природою господарсько-правовим і підлягає розгляду в судах господарської юрисдикції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2018 року у справі № 814/2595/16).

Аналогічний правовий висновок щодо непоширення юрисдикції адміністративних судів на справи за позовами центрів зайнятості про стягнення незаконно отриманих за Законом № 1533-ІІІ сум викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/6770/13-а (провадження № 11-189апп18) та 23 травня 2018 року у справі № 911/1626/17 (провадження № 12-86гс18).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача по даній справі ґрунтуються на вимогах Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а тому є правомірними. Позивачем доведено належними та допустимими доказами у справі ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. Позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та письмовими доказами, не суперечать нормам чинного законодавства та підлягають до задоволення.

VІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Судовий збір в розмірі 1 921 грн. згідно ст. 129 ГПК України слід відшкодувати позивачу з відповідача.

Керуючись ст. 129, 233, 236-238, 240, 241, 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з відповідача Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, вул. Декабристів, 5, м. Миколаїв, 54001 () на користь позивача Миколаївського міського центру зайнятості, вул. Нікольська, 68, м. Миколаїв, 54001 () р/р 9710, МФО 826013, ГУДКСУ у Миколаївській області УДКСУ у м. Миколаєві:

- 4 792, 57 грн. (чотири тисячі сімсот дев`яносто дві грн. 57 коп.) - суми допомоги по безробіттю, виплаченої ОСОБА_1 , поновленому на посаді слідчого Заводського відділу поліції;

- 1 921 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна грн. 00 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

3. Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено 23.09.2019 року.

Суддя Е.М. Олейняш