ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2019 р. Справа№ 920/345/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

розглянувши апеляційну скаргу керівника Приватного акціонерного товариства "Сумбуд"

на рішення Господарського суду Сумської області від 11.06.2019 року (дата підписання повного тексту 12.06.2019 року)

у справі № 920/345/19 (суддя: Резніченко О.Ю.)

за позовом Комунального підприємства "Міськводоканал" Сумської міської ради

до відповідача - Приватного акціонерного товариства "Сумбуд",

про стягнення 99884,35 грн

без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Міськводоканал" Сумської міської ради (далі - Управління), Черкаської обласної ради (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Сумбуд" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 99884,35 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем були порушені умови укладеного між сторонами 01.06.2008 року договору № 2028 на водопостачання та прийом стічних вод, в частині розрахунку за водопостачання та прийом стічних вод.

Господарський суд Сумської області позовні вимоги задовольнив повністю своїм рішенням від 11.06.2019 року (дата підписання повного тексту 12.06.2019 року).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Сумбуд" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким в задоволення позовних вимог відмовити повністю. Крім того, скаржник просив витребувати у позивача інформацію про власників об`єктів нерухомості по вул. Заливна, 1 / 1, Заливна, 5/1, Заливна, ?, Заливна, 1/3, Гагаріна, 20, Г . Кондратьєва, 211-Б, Інтернаціоналістів, 55-б. Прокоф`єва , 14/5, Прокоф`єва , 14/3 у м. Суми у період з 01.04.2016 року по 01.07.2017 року та інформацію про наявність у вказаний період об`єктів нерухомості, що належали відповідачу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Сумської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ст. 6 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, ч.2 ст. 212Цивільного кодексу.

Крім того, скаржник зазначив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача, що п. 6 договору №2028 від 01.06.2008 року передбачено обставини при яких договір припиняє свою дію, зокрема така обставина як зміна власника об`єкта нерухомості.

Також, скаржник вказав, що на момент виникнення спірних правовідносин договір №2028 від 01.06.2008 року укладений між позивачем та відповідачем припинив свою дію внаслідок переходу права власності на об`єкти нерухомості, а відповідач в свою чергу є неналежним відповідачем.

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2019 року справу № 920/345/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Колегія суддів розглянувши клопотання скаржника про витребування додаткових доказів, дійшла висновку про відмову в його задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів, що стосуються предмета спору та з власної ініціативи, не збирає, крім випадків, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів.

Згідно ст. 73, ч. 1 ст. 74, ст.ст. 76-78 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За змістом ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

В той же час, в клопотанні не зазначено обставини, які можуть підтвердити ці докази, або аргументи, які вони можуть спростувати, враховуючи предмет доказування та допустимі докази по даній справі.

Таким чином, колегія суддів відзначає, що дане клопотання не відповідає вимогам ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, останнє не містить належних та допустимих доказів неможливості отримати відповідні докази самостійно.

Так, в матеріали справи містять достатньо доказів для правомірного вирішення справи.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Сумбуд" на рішення Господарського суду Сумської області від 11.06.2019 року у справі № 920/345/19 своєю ухвалою від 22.07.2019 року.

09.08.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що в період з 01.04.2016 року по 01.07.2017 року договір №2028 не був розірваний і не припинив свою дію, оскільки між сторонами у встановлений договором спосіб не було узгоджено розірвання або припинення договору, а відповідачем не доведено перед судом наявності підстав для припинення такого договору, у зв`язку із зміною власника приміщення. Факт чинності договору в період з01.04.2016 року по 01.07.2017 року вірно встановлено судом першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Сумської області від 11.06.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Сумбуд" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 01.06.2008 року між позивачем та відповідачем в особі начальника Бритова О.Б. було укладено договір на водопостачання та прийом стічних вод № 2028 (далі - договір), відповідно до умов якого позивач бере на себе зобов`язання забезпечувати водопостачання та прийом стічних вод згідно мережі розподілу до зрізу будівлі, а відповідач зобов`язався здійснювати безпосереднє надання споживачеві комунальних послуг, забезпечувати належне утримання внутрішньо будинкових водопровідних та каналізаційних мереж, арматури та санітарно-технічних приладів на ній, не допускати витоку води.

Відповідно до п.6.1 договору він укладається з 01.06.2008 року по 01.06.2011 року і вважається щорічно продовженим, якщо за місяць до закінчення терміну дії не надійде заява однієї із сторін про розірвання договору.

18.01.2010 року, 01.04.2012 року, 01.06.2013 року між сторонами були укладені додаткові угоди до договору, якими визначено перелік розрахункових об`єктів, а саме визначені об`єкти за адресами: вул. Заливна, 1/1, Заливна, 5/1, Заливна, 1/2, Заливна, 1/3, Гагаріна, 20, Г. Кондратьєва, 211-Б, Інтернаціоналістів, 55-б, Прокоф`єва, 14/5, Прокоф`єва, 14/ 3 в період з 01.04.2016 року по 01.07.2017 року.

Так, сторонами факт укладення договору не спростовується, а тому факт укладення договору є таким, що встановлений судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Листом від 27.01.2017 року № 15/01-2 відповідач направив позивачу угоду про розірвання Договору. Лист направлений у зв`язку із тим, що будинки передані об`єднанням співвласників багатоквартирних будинків та підприємствам з обслуговування житла. Відповідач пунктом 2 даної угоди зазначив, що Договір вважається розірваним з моменту підписання цієї угоди (а.с.170-171, том 2).

Листом від 20.02.2017 року № 24/1260 позивач повідомив відповідача, що питання щодо розірвання Договору та прийняття відповідного рішення відбудеться після надання відповідачем позивачу актів прийому-передачі в управління розрахункових об`єктів, у зв`язку з чим два примірники угоди про розірвання вказаного Договору було повернуто позивачем відповідачу без розгляду (а.с.172-173, том 2).

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, сторони відповідно до договору та ст. 188 Господарського кодексу України, яка передбачає порядок розірвання договору, не дійшли згоди стосовно розірвання спірного договору.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги, що відповідач не звертався до суду з відповідним позовом про розірвання спірного договору.

Разом з цим, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що на момент виникнення спірних правовідносин договір №2028 від 01.06.2008 року укладений між позивачем та відповідачем припинив свою дію внаслідок переходу права власності на об`єкти нерухомості, а відповідач в свою чергу є неналежним відповідачем, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак, скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів переходу права власності на об`єкти, які були предметом спірного договору до інших осіб, що може бути підставою для припинення договору, а тому, як правильно встановлено судом першої інстанції, факт зміни власника приміщення відповідачем не доведено.

Відповідно до п. 6.3 договору доповнення та зміни до договору вносяться за взаємною згодою сторін, шляхом підписання додаткової угоди.

Відповідачем також не доведено належними та допустимими доказами, що мали місце зміни та доповнення до договору стосовно виключення розрахункових об`єктів з договору.

Разом з цим, колегія суддів приймає як належне твердження позивача, що останній згоди на дострокове розірвання договору не надавав. Відповідач не повідомляв позивача про зміну власника приміщення та не надавав відповідних документів.

Водночас, відповідач листом від 12.05.2017 року № 223/01-2 повідомив позивача про припинення з 01.06.2018 року договору (а.с.98, том 1).

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, договір припинився з 01.06.2018 року, з урахуванням листа відповідача від 12.05.2017 року, в якому відповідач самостійно узгодив дату припинення договору - з 01.06.2018 року.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в період з 01.04.2016 року по 01.07.2017 року договір не був розірваний і не припинив свою дію, оскільки між сторонами у встановлений договором спосіб не було узгоджено розірвання або припинення договору, а відповідачем не доведено наявності підстав для припинення спірного договору, у зв`язку із зміною власника приміщення.

Тобто, спірний договір в період з 01.04.2016 року по 01.07.2017 року був чинним.

Відповідно до п. 2.4.3 договору виконавець зобов`язаний сплачувати виробнику різницю між загальнобудинковим водолічильником та квартирними лічильниками обліку води (водолічильником субабонента), згідно з пред`явленим рахунком на підставі акта зняття показань із загальнобудинкового водолічильника.

Згідно з п. 2.4.5 договору відповідач зобов`язаний отримати у позивача рахунок.

Пунктом 3.2 договору визначено, що зняття показань з загальнобудинко воголічильника здійснюється щомісячно представником виробника у присутності представника виконавця. У разі, якщо виконавець не забезпечить присутність свого представника для зняття показань, дані, що зняті виробником, є підставою для виставлення розрахункового документа.

Згідно п. 3.4 договору виробник виставляє виконавцю рахунок на підставі акта зняття показань загальнобудинкового водолічильника.

Відповідно до п. 2.4.5, п. 3.6, п. 3.7, п.3.8 договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Відповідач здійснює розрахунок за послуги з водопостачання та водовідведення в 10 денний строк, з моменту отримання рахунку, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позивача. Рахунок забирається відповідачем нарочним з 30 по 5 число, щоб уникнути конфліктів з питань оплати.

На підтвердження заборгованості відповідача перед позивачем за період з 01.04.2016 року по 01.07.2017 року позивачем були надані наступні докази: копії актів зняття показань із загальнобудинкових лічильників по розрахунковим об`єктам; електронний Журнал зняття показників загальнобудинкових лічильників; відомості зняття показань по квартирним водо лічильникам (Расход по показаниям приборов учета); електронний Журнал зняття показників лічильників офісних приміщень; копії рахунків (а.с.13 - 90, 114-250, том 1; а.с.1-128, том 2).

Крім того, матеріали справи містять розрахунок заборгованості по воді та стокам відповідача станом на 27.03.2019 року (а.с.97).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 526 Цивільного кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг виконавець зобов`язується за завдання замовника надати послугу, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на викладе, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваній ухвалі.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Сумбуд" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 11.06.2019 року у справі №920/345/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №920/345/19 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко