ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2019 Справа № 917/742/19

за позовною заявою Комунального підприємства «Теплоенерго», 39600, Полтавська обл., м.Кременчук, вул. Софіївська, 68, ідент. код 31700972

до відповідача Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго», 36022, м. Полтава, вул. Старий поділ,5, ідент. код 00131819

про визнання договору на транспортування теплової енергії частково недійсним

Представники сторін:

від позивача: Бурзаковська Т.В., дов.№ 05-656 від 23.03.2018 року

від відповідача: Бакланов Д.В., № 10-74/6415 від 22.04.2019 року

11.05.2019 року до господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Комунального підприємства "Теплоенерго" до відповідача Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" про визнання недійсним абз.1 пункту 2.2 Договору на траспортування теплової енергії № 1738 від 18.08.2016 року, укладеного між ПАТ "Полтаваобленерго" та КП "Теплоенерго" в частині слів "та ціни, погодженої сторонами", а також абзаци 2, 3, 4, 5 п.2.2 зазначеного договору.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на ст.15 Закону України "Про теплопостачання", ст.5 Закону України "Про природні монополії" та вказує на те, що абз.1 п.2.2 Договору на транспортування теплової енергії № 1738 від 18.08.2016 року укладеного між ПАТ "Полтаваобленерго" та КП "Теплоенерго" в частині слів "та ціни, погодженої сторонами", а також абзаци 2, 3, 4, 5 зазначеного п.2.2 Договору не відповідають вимогам чинного законодавства, внаслідок чого, підлягають визнанню недійсними.

Ухвалою суду від 16.05.2019 року позовна заява залишена без руху, позивачу надано строк - 10 днів з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків, встановлених при поданні позовної заяви.

Станом на 24.05.2019 року позивачем надано докази усунення недоліків даної позовної заяви.

Ухвалою господарського суду від 31.05.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі № 917/742/19. Ухвалено справу розглядати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 20.06.2019 року.

19.06.2019 року на адресу суду надійшов відзив (арк. спр.36-39) на позовну заяву, в якому відповідач не визнає позовні вимоги та заперечує їх з наступних підстав:

- по-перше, КП "Теплоенерго" звернулося з позовною заявою про визнання Договору на транспортування теплової енергії № 1738 від 18.08.2016 року частково недійсним, а саме, абз.1 в частині слів "та ціни, погодженої сторонами", абзаци 2, 3, 4, 5 п.2.2.

Відповідно до ч.2 ст.189 Господарського кодексу України ціна є істотною умовою господарського договору.

Відповідно до ст.180 Господарського кодексу України, без погодження сторонами ціни договору - такий договір вважається неукладеним.

Оскільки абзаци 2,3,4 п.2.2 Договору №1738 містять ціну розрахункової одиниці вартості за надання послуг з транспортування теплової енергії, тобто є істотною умовою, на думку відповідача Договір № 1738 не може бути визнаний частково недійсним.

- по друге, за твердженням відповідача, зміст Договору № 1738 в оспорюваній частині не суперечить чинному законодавству виходячи з наступного.

Позивач, надаючи послугу по Договору № 1738 на підставі ліцензії на транспортування теплової енергії виданої Полтавською обласною державною адмінністрацією (за № 393 у реєстрі) хибно вважає, що тарифи встановлені органом місцевого самоврядування є обов"язковими до виконання сторонами за спірним Договором № 1738, як державні регульовані в сфері теплопостачання, які не можуть встановлюватись на розсуд сторін.

Однак, як вбачається зі ст.1 Закону України "Про теплопостачання", під постачанням теплової енергії (теплопостачанням) розуміється господарська діяльність, пов"язана з наданням теплової енергії споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

На момент укладення спірного Договору №1738, так і на сьогоднішній час в процесі його виконання Відповідач має статус ліцензованого суб`єкта господарювання по здійсненню діяльності по постачанню теплової енергії - суб`єкта природної монополії, що підтверджується відповідною ліцензією НКРКП (копія - в матеріали справи).

На виконання Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 10.08.2012 року №278, які є обов`язковими для виконання сторонами і було укладено Договір №1738, адже єдиним виключним предметом якого (Розділ 1) і є лише відносини з транспортування теплової енергії власного виробництва Відповідача. Тобто, надання з боку Позивача виключно послуг по транспортуванню теплової енергії Відповідача власного виробництва місцевими (розподільчими) тепловими мережами як і визначено підпунктом 2.1.1 пункту 2.1 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії.

Отже, Договір №1738 укладений з боку Позивача виключно на загальних засадах цивільного законодавства в сфері надання послуг (Глава 63 ЦК України) із застосуванням вимог статті 901, 903 ЦК України щодо сплати на користь виконавця плати за надані послуги з транспортування на умовах, визначених договором, а тому сторони такого договору цілком вільні у визначенні ціни правочину в порядку статті 632 ЦК України. Тому, за твердженням відповідача, за укладеним Договором №1738 сторони дотримались правомірної позиції і встановили ціну договору у відповідності з тарифами встановленими НКРЕКП для ПАТ «Полтаваобленерго».

Для надання можливості сторонам надати суду заяви по суті справи, ухвалою від 20.06.2019 року підготовче засідання відкладено на 11.07.2019 року.

Ухвалою господарського суду від 11.07.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.08.2019 року.

Ухвалою господарського суду від 22.08.2019 року розгляд справи відкладено на 05.09.2019 року.

Представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував.

В судовому засіданні 05.09.2019 року відповідно до ст.240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, заслухавши представників сторін, суд, встановив:

18.08.2016 року між Комунальним підприємством "Теплоенерго" (позивач, компанія) та публічним акціонерним товариством "Полтаваобленерго" (відповідач, постачальник) укладено договір на транспортування теплової енергії №1738 з протоколом розбіжностей (арк. с. 11-13), відповідно умов якого, Компанія зобов"язується транспортувати теплову енергію (в тому числі для надання послуг з централізованого опалення та централізованого гарячого водопостачання) власного виробітку постачальника місцевими (розподільчими) тепловими мережами, (в т.ч. мережами гарячого водопостачання), що знаходяться у власності чи користуванні компанії, до споживачів постачальника, а постачальник зобов"язується здійснювати оплату отриманих послуг відповідно до умов цього Договору.

Відповідно до протоколу розбіжностей до договору на транспортування теплової енергії п. 2.2 Договору сторони узгодили в наступній редакції:

« 2.2. Вартість послуг Компанії з транспортування теплової енергії Постачальника визначається на основі визначених в Акті виконаних робіт з транспортування теплової енергії (додаток №1 до цього Договору) (далі - Акт) обсягів транспортування теплової енергії та ціни, погодженої сторонами.

Вартість послуг Компанії з транспортування теплової енергії Постачальника, за період 01.06.2016 р. по 30.06.2016 року визначається за ціною 26,54 грн. за 1 Гкал. (без ПДВ).

З 01.07.2016 р. вартість послуг Компанії з транспортування теплової енергії Постачальника визначається за ціною 28, 71 грн. за 1 Гкал. (без ПДВ).

У разі затвердження НКРЕКП нових тарифів на транспортування теплової енергії, до договору вносяться зміни щодо ціни на транспортування теплової енергії шляхом укладення додаткової угоди.»

25.01.2017 року між сторонами укладена додаткова угода №1 (арк. с. 14) про внесення змін (доповнень) до договору на транспортування теплової енергії від 18.08.2016 року №1738 відповідно до умов якої сторони погодили:

Пункт 2.2 договору доповнити абзацом четвертим:

«З 01.01.2017 року вартість послуг Компанії з транспортування теплової енергії Постачальника визначається за ціною 29,48 грн. за 1 Гкал. (без ПДВ)».

У зв`язку з цим абзац четвертий вважати абзацом п`ятим.

В позовній заяві позивач, з посиланням на норми Закону України "Про теплопостачання" та Закону України "Про природні монополії" зазначає, що ціни на транспортування теплової енергії не можуть бути вільними та визначатись за угодою сторін, оскільки є регульованими державою у формі встановлених фіксованих цін у формі тарифів.

Вважаючи умови договору, у відповідності до яких сторони за взаємною згодою погоджують ціну на послугу, яка підлягає державному регулюванню такими, що не відповідають вимогам закону, позивач звернувся до суду з позовом про визнання їх недійсними, а саме: абз.1 в частині слів "та ціни, погодженої сторонами", абзаци 2, 3, 4, 5 п.2.2 Договору.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Кодексу визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як свідчать матеріали справи між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання з договору на транспортування теплової енергії.

Так, 18.08.2016 між КП "Теплоенерго" (компанія) та ПАТ "Полтаваобленерго" (постачальник) укладено договір на транспортування теплової енергії №1738 з протоколом розбіжностей (далі - Договір).

Відповідно до пункту 2.2 договору вартість послуг компанії з транспортування теплової енергії постачальника визначається на основі визначених в акті виконаних робіт з транспортування теплової енергії (додаток №1 до цього договору) обсягів транспортування теплової енергії та ціни, погодженої сторонами.

Вартість послуг компанії з транспортування теплової енергії постачальника за період з 01.06.2016 по 30.06.2016 визначається за ціною 26,54 грн за 1 Гкал (без ПДВ).

З 01.07.2016 вартість послуг компанії з транспортування теплової енергії постачальника визначається за ціною 28, 71 грн за 1 Гкал (без ПДВ).

У разі затвердження Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) нових тарифів на транспортування теплової енергії, до договору вносяться зміни щодо ціни на транспортування теплової енергії шляхом укладення додаткової угоди.

25.01.2017 між сторонами укладена додаткова угода №1 про внесення змін (доповнень) до договору на транспортування теплової енергії від 18.08.2016 року №1738, відповідно до якої сторони доповнили пункт 2.2 договору абзацом 4, за змістом якого з 01.01.2017 вартість послуг компанії з транспортування теплової енергії постачальника визначається за ціною 29,48 грн за 1 Гкал (без ПДВ).

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води, що надаються Комунальним підприємством "Теплоенерго" м. Кременчука" №1093 від 10.10.2017 затверджено тариф на транспортування теплової енергії у розмірі 99,23 грн (з ПДВ) за 1 Гкал, що вводиться в дію з 01.11.2017.

18 жовтня 2017 року позивач для погодження направив на адресу відповідача додаткову угоду №2 про внесення змін до договору, якою було запропоновано внести зміни до договору на транспортування теплової енергії №1738 від 18.08.2016, а саме абзац 4 пункту 2.2 викласти в редакції, відповідно до якої з 01.11.2017 вартість послуг компанії з транспортування теплової енергії постачальника визначається за ціною 99,23 грн за 1 Гкал з ПДВ.

Розглянувши підписаний відповідачем протокол розбіжностей до додаткової угоди №2 до Довогору, позивач підтвердив досягнення згоди щодо окремих його умов в редакції відповідача, однак не погодився з протоколом розбіжностей відповідача в частині внесення змін в абзац 4 та абзац 5 пункту 2.2 договору.

У зв`язку з недосягненням згоди у вказаній частині договору, позивач звернувся до суду з вимогами про врегулювання розбіжностей за додатковою угодою № 2 від 10.11.2017 про внесення змін до договору на транспортування теплової енергії № 1738 від 18.08.2016, укладеного між ПАТ "Полтаваобленерго" та КП "Теплоенерго" .

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 10.05.2018 позовні вимоги задоволено. Врегульовано розбіжності за додатковою угодою № 2 від 10.11.2017 про внесення змін до договору на транспортування теплової енергії №1738 від 18.08.2016, укладеного між ПАТ "Полтаваобленерго" та КП "Теплоенерго", та викладено: - абзац 4 пункту 2.2 договору у наступній редакції: "З 01.11.2017 вартість послуг Компанії з транспортування теплової енергії Постачальника визначається за ціною 99,23 грн за 1 Гкал з ПДВ"; - абзац 5 пункту 2.2 договору залишено без змін.

03.07.2019 року Верховним судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 917/2094/17 прийнято постанову, якою рішення господарського суду Полтавської області від 10.05.2018 року у справі № 917/2094/17 залишено в силі. При цьому, Верховний суд виклав свою правову позицію, де вказав: "...тарифи на послуги із транспортування теплової енергії не можуть встановлюватися на розсуд сторін. Таким чином, вартість транспортування теплової енергії не є договірною, а тариф на транспортування теплової енергії відповідно до ст.12 Закону України "Про ціни і ціноутворення" є державною регульованою ціною".

Суд, з врахуванням позиції Верховного Суду зазначає наступне. Відносини у сфері транспортування теплової енергії регулюються Законом України "Про теплопостачання".

Згідно зі ст.15 Закону України «Про теплопостачання» діяльність у сфері теплопостачання підлягає державному регулюванню.

Згідно з ч.2 ст.20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими.

Відповідно до зведеного переліку суб`єктів природних монополій, який ведеться Антимонопольним комітетом України відповідно до розпорядження Антимонопольного комітету України "Про затвердження Порядку складання та ведення зведеного переліку суб`єктів природних монополій" №874-р від 28.11.2012, КП "Теплоенерго" є суб`єктом природної монополії з транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами (№394 Зведеного переліку).

У ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води врегульовано у постанові Кабінету Міністрів України "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги" від 01.06.2011 №869.

У п.1 зазначеної постанови закріплено, що Порядок визначає механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами (далі - транспортування) та постачання, надання послуг з постачання теплової енергії і постачання гарячої води.

Цей Порядок застосовується під час установлення органами місцевого самоврядування (далі - уповноважені органи) тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій, а також для суб`єктів господарювання на суміжних ринках, зазначених у пункті 1 цього Порядку, та поширюється на таких суб`єктів під час розрахунку зазначених тарифів (п.2 постанови).

Отже, ціноутворення на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії не є вільним, оскільки підлягає державному регулюванню.

Суб`єктом, який транспортує теплову енергію у м. Кременчук є позивач Комунальне підприємство Теплоенерго. Постановою НКРЕКП від 22.03.2017 №308 затверджено Ліцензійні умови провадження господарської діяльності у сфері теплопостачання, серед яких затверджено Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами.

У п.3.2 зазначених Ліцензійних умов з транспортування теплової енергії врегульовано, що при провадженні ліцензованої діяльності ліцензіат повинен здійснювати транспортування теплової енергії відповідно до умов договорів, укладених у встановленому порядку, за тарифами, що встановлюються уповноваженим законом державним колегіальним органом або органами місцевого самоврядування в межах наданих повноважень.

Помилковим є твердження відповідача про те, що умови договору щодо його ціни можуть встановлюватись на власний розсуд сторонами без урахування розміру тарифу, затвердженого регулятором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, а у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно з ст. ст. 189, 191 ГК України та ст. ст. 10, 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" суб`єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни. Державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку.

Отже, згідно із положеннями зазначених вище норм права, тарифи на послуги із транспортування теплової енергії не можуть встановлюватись на розсуд сторін. Таким чином, вартість транспортування теплової енергії не є договірною, а тариф на транспортування теплової енергії відповідно до ст.12 Закону України «Про ціни і ціноутворення» є державною регульованою ціною. Твердження відповідача про те, що теплова енергія повинна транспортуватися за тарифом на транспортування теплової енергії, який встановлений саме для АТ "Полтаваобленерго", суд також вважає помилковим, оскільки необхідність застосування до спірних правовідносин тарифів, затверджених для КП «Теплоенерго» як ліцензіата та надавача послуг з транспортування теплової енергії, обґрунтовується низкою законодавчих актів, положення яких наведені вище.

Станом на момент виникнення спору у цій справі як КП "Теплоенерго", так і АТ "Полтаваобленерго" перейшли під регулювання місцевих органів влади, що підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному сайті НКРЕКП у розділі "Ліцензування" згідно з Переліком ліцензіатів НКРЕКП у сферах теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, що переходять під регулювання місцевих органів влади.

Оскільки рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради затверджено відповідний тариф на транспортування теплової енергії розподільчими мережами КП "Теплоенерго", використовуючи які відповідач здійснює транспортування виробленої ним теплової енергії для постачання своїм споживачам, то у цій ситуації, тарифи, які введені в дію з 01 листопада 2017 року, є обов`язковими та мають застосовуватись.

За загальним правилом, викладеним в ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Як зазначено в ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Водночас, за приписами ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Крім того, за приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З огляду на викладену позицію Верховного суду, встановлені обставини позовна вимога про визнання Договору № 1738 від 18.08.2016 року на транспортування теплової енергії частково недійсним, зокрема, абз.1 п.2.2 Договору в частині слів «та ціни, погодженої сторонами» є правомірною та законодавчо обгрунтованою.

Твердження відповідача щодо неможливості визнати недійсними положення спірного договору в частині ціни, оскільки така умова є істотною умовою договору, суд вважає безпідставними з огляду на наступне.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч.2 статті 189 Господарського кодексу України ціна є істотною умовою господарського договору.

Відповідно до положень ч.1 ст.623 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, а у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки, тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно зі ст.ст. 189,191 Господарського кодексу України та ст.ст. 10,11 Закону України «Про ціни на ціноутворення" суб"єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни.

Таким чином, законодавець не вимагає обов`язкового зазначення в договорі ціни в тому чи іншому виразі, якщо мова йде саме про державні регульовані ціни. Цьому твердженню кореспондує частина 4 статті 632 ЦК України, а саме :«Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору».

В даному випадку визнання недійсними положень договору в частині його ціни як таких, що протирічать нормам чинного законодавства, не тягне за собою наслідком недійсність всього договору, адже до спірних правовідносин застосовуються державні регульовані ціни.

Таким чином, вимоги позивача в частині визнання недійсним абз.1 п.2.2 Договору в частині слів «та ціни, погодженої сторонами» правомірні підлягають задоволенню.

Позовні вимоги в частині визнання недійсними абзаци 2, 3, 4 та 5 п.2.2 Договору № 1738 від 18.08.2016 року на транспортування теплової енергії

задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Спірний Договір на транспортування теплової енергії №1738 з протоколом розбіжностей між Комунальним підприємством "Теплоенерго" (позивач, компанія) та публічним акціонерним товариством "Полтаваобленерго" (відповідач, постачальник) укладено 18.08.2016 року.

Відносини у сфері транспортування теплової енергії регулюються Законом України «Про теплопостачання».

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про теплопостачання" щодо стимулювання виробництва теплової енергії з альтернативних джерел енергії" від 21.03.2017 року №1959-VIII було внесено зміни до Закону України "Про теплопостачання", зокрема, до ст. ст. 13,20 Закону.

Зі внесенням даних змін до органів місцевого самоврядування перейшло право затверджувати тарифи на теплову енергію для всіх категорій споживачів та виробництво теплової енергії.

На момент укладення Договору (18.08.2016 року) право затверджувати тарифи на теплову енергію для всіх категорій споживачів та виробництво теплової енергії належало НКРЕКП.

Отже, в момент вчинення правочину, сторонами визначені умови (пункти), зокрема, абз.2, 3, 4, 5 п.2.2 Договору, з дотриманням вимог, встановлених частинами першою-третьою, п"ятою та шостою ст.203 Цивільного кодексу України, а тому, підстави визнавати їх недійсними - відсутні.

Згідно ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 129 ГПК України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 232-233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним абз.1 пункту 2.2 Договору на транспортування теплової енергії № 1738 від 18.08.2016 року, укладеного між публічним акціонерним товариством "Полтаваобленерго" та Комунальним підприємством "Теплоенерго" в частині слів "та ціни, погодженої сторонами".

3. В частині визнання недійсним абзацу 2,3,4, 5 пункту 2.2 Договору № 1738 від 18.08.2016 року на транспортування теплової енергії відмовити.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Полтаваобленерго (36022, м. Полтава, вул. Старий поділ,5, ідент. код 00131819) на користь Комунального підприємства Теплоенерго, 39600, Полтавська обл., м.Кременчук, вул. Софіївська, 68, ідент. код 31700972) 960,50 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 16.09.2019 року.

Суддя Іванко Л.А.