АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/56/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Лавриненко Л.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання: Чеголя Є.О.

за участю представників учасників справи:

від ПП "Колос" - адвокат Бігусяк М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Колос"

на рішення Господарського суду Одеської області від 06.05.2019

по справі №916/56/19

за позовом Приватного підприємства "Колос"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "САГІТТА-Т"

про стягнення 244 798,98 грн.

ВСТАНОВИВ

У січні 2019 Приватне підприємство "Колос" (далі - ПП "Колос") звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "САГІТТА-Т" (далі - ТОВ "САГІТТА-Т") в якому просило стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 244798,98 грн., з яких: 215 873,28 грн. - основний борг, 2305,05 грн. - 3% річних, 26620,66 грн. - пеня, а також судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 3671,98 грн. та витрати, які поніс позивач у зв`язку із підготовкою та розглядом справи у розмірі 4000,00 грн.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки в частині повної та своєчасної оплати за поставлений позивачем товар.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.05.2019 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 59292 грн. 62 коп. основної заборгованості, 7231 грн. 24 коп. пені та 626 грн. 02 коп. 3% річних, в решті позову відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем на виконання умов укладеного між сторонами договору поставки позивачем протягом періоду з 16.03.2018 року по 22.05.2018 року було поставлено продукцію відповідачу на загальну суму 59 292,62 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними на поставку товару за відповідний період. При цьому, як відзначено судом першої інстанції, решта доданих позивачем накладних на суму 156603,09 грн., містить зазначення підстави продажу товару за договором відмінним від договору №123/17 від 14.03.2017р., зокрема, договір №КК-0000338 від 01.01.2006 р.

З огляду на те, що суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ПП „Колос" та щодо наявності підстав для стягнення з відповідача суми основної заборгованості за договором №123/17 від 14.03.2017 р. у розмірі 59 292,62 грн.

З урахуванням зменшення розміру заявлених позовних вимог, місцевим господарським судом здійснено власний розрахунок пені та трьох процентів річних.

Судом також відмолено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, оскільки ним в порушення вимог ст.ст.73-74 ГПК України, не надано доказів, підтверджуючих понесення витрат на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулося ПП "Колос" з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 06.05.2019 та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 244798,98 грн., з яких основного боргу 215873,28 грн., три проценти річних у розмірі 2305,05 грн. та пеня розмірі 26620,66 грн.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповністю з`ясував обставини, що мають значення для справи та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.

Так апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції з приводу того, що надані позивачем накладні на суму 156603,09 грн., містить зазначення підстави продажу товару за договором відмінним від договору №123/17 від 14.03.2017 р.

За твердженням скаржника, через збій в системі обміну даними між серверами, а саме центральною базою ПП "Колос", яка знаходиться в м. Чернівці та віддаленими складами, які знаходяться в м. Одеса, точки відвантаження (доставки) відповідача не були підв`язані до договору №123/17 від 14.03.2017 р.

Саме через вказаний збій, як стверджує апелянт, системою некоректно заповнювалися реквізити, а саме в графі «підстави відвантаження» система вільно підтягувала різні комбінації цифр, а не реквізити укладеного між сторонами договору.

Також, посилаючись на приписи ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» скаржник зазначає, що законом взагалі не передбачено обов`язку вказувати реквізити договору у первинних документах для надання їм юридичної сили і доказовості.

Скаржник зазначає, що відхиляючи видаткові накладні, надані позивачем в якості доказу отримання відповідачем товару на виконання умов саме договору №123/17 від 14.03.2017 р., суд першої інстанції не зазначив, яким нормативно-правовим актом вимагається зазначати у видатковій накладній підстави для здійснення господарської операції, дані про документ, що засвідчує особу - одержувача, номер документу, ідентифікаційний код підприємства, враховуючи, що всі ці дані зазначені безпосередньо у договорі.

У матеріалах справи також, за твердженням апелянта, немає будь-яких доказів того, що між сторонами існує інший договір, ніж той, на який посилається позивач, і який є в матеріалах справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.07.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №916/56/19 за апеляційною скаргою Приватного підприємство "Колос" на рішення Господарського суду Одеської області від 06.05.2019.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.07.2019 призначено справу до розгляду на 03.09.2019.

У судове засідання Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.09.2019 у справі №916/56/19 представники учасників справи не з`явились. При цьому у суду були відсутні відомості щодо отримання учасниками справи ухвалу суду про призначення справи до розгляду.

З огляду на що ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.09.2019 розгляд справи відкладено на 16.09.2019.

У судовому засіданні від 16.07.2019 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою на наполягав на її задоволенні.

Повноважний представник відповідача у судове засідання не з`явився. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників учасників справи, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга комунального підприємства ПП "Колос" підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.03.2017 року між ПП "Колос" (постачальник) та ТОВ „Сагітта-Т" (покупець) укладено договір поставки з відстрочкою платежу №123/17, згідно умов якого постачальник зобов`язався поставляти покупцю, а покупець приймати та сплачувати товар у відповідності до умов даного договору.

У відповідності до п. 2.1 договору, поставка товару здійснюється за узгодженими сторонами цінами, зазначеними сторонами у прейскуранті (специфікаціях). При цьому, постачальник зобов`язується не збільшувати ціни, зазначені в прейскуранті (специфікації), протягом 14 днів з моменту їх погодження сторонами.

Пунктом 3.1 договору визначено, що поставка товару здійснюється на умовах DDP-склад покупця (в інтерпретації Міжнародних правил тлумачення торгівельних термінів ІНКОТЕРМС 2010) однією чи кількома партіями у відповідності до специфікацій або накладних, які складаються на кожну таку партію. За згодою сторін отримувачем товару за даним договором може бути третя особа.

Відповідно до п. 3.17 договору встановлено, що покупець має право визначити та повернути товари, які реалізуються в магазинах покупця, як товари, які не мають споживчого попиту, надаючи відомості постачальнику про продаж даних товарів, які підтверджують економічне обґрунтування недоцільності подальшого розміщення товарів в магазинах покупця.

Згідно з п.4.1 договору, оплата кожної окремої партії товару (визначеної у накладній) за цим договором покупець здійснює шляхом перерахування 100% вартості цієї партії товару на поточний рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з моменту її отримання/реалізації.

За умовами п. 7.1 договору, даний договір укладено на невизначений строк та діє до його припинення за згодою сторін чи на підставах, передбачених діючим законодавством.

Пунктом 7.2 договору передбачено, якщо за 10 днів до спливу строку дії договору, ні одна із сторін не звернулась до іншої з заявою про відмову в продовженні договору, даний договір вважається продовженим сторонами на такий же строк та на таких же умовах. Договір аналогічно пролонгується і на всі слідуючи періоди.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивачем було зазначено, що у період з 13.06.2018 по 22.05.2018 поставив відповідачеві товар на загальну суму 215895,71 грн. Відповідачем було частково оплачено існуючу заборгованість у розмірі 22,43 грн. Отже, заборгованість, яка рахується за відповідачем складає 215873,28 грн.

Позивачем, на підтвердження поставки та отримання відповідачем товару, надано суду видаткові та товарно-транспортні накладні.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції відзначив, що за умовами договору №123/17 від 14.03.2017 року, позивачем протягом періоду з 16.03.2018 року по 22.05.2018 року було поставлено продукцію відповідачу на загальну суму 59 292,62 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними на поставку товару за відповідний період. Решта доданих позивачем накладних на суму 156603,09 грн., містить зазначення підстави продажу товару за договором відмінним від договору №123/17 від 14.03.2017р., зокрема, договір №КК-0000338 від 01.01.2006 р.

З огляду на що, місцевий господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Приписами ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст.ст. 530, 610 - 612 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

У відповідності до ч. 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

За приписами ст. 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Позивачем у період з 16.03.2018 по 22.05.2018 було поставлено, а відповідачем отримано товар на загальну суму 215 895,71 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними та товарно-транспортними накладними (т.1 а.с. 17-168, т.2 а.с. 1-176).

Колегія суддів не погоджується із твердженням місцевого господарського суду з приводу зазначення підстави поставки та отримання товару договору №123/17 від 14.03.2017 лише в частині видаткових накладних, що зумовило часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Так надані позивачем видаткові накладні складені та підписані як ПП "Колос", так й ТОВ "САГІТТА-Т", а також містять печатки обох сторін. При цьому, відповідачем жодних чином не заперечував, із посиланням на відповідні докази, з приводу отримання товару від позивача.

До того ж, наявні матеріали справи не містять, а відповідачем не надано доказів на підтвердження існування між сторонами інших договірних відносин, окрім договору поставки з відстрочкою платежу №123/17 від 14.03.2017.

Також, за твердженням позивача, які не спростовані відповідачем, через збій в системі обміну даними між серверами, а саме центральною базою ПП "Колос", яка знаходиться в м. Чернівці та віддаленими складами, які знаходяться в м. Одеса, точки відвантаження (доставки) відповідача не були підв`язані до договору №123/17 від 14.03.2017 р. Саме через вказаний збій, як стверджує апелянт, системою некоректно заповнювалися реквізити, а саме в графі «підстави відвантаження» система вільно підтягувала різні комбінації цифр, а не реквізити укладеного між сторонами договору.

Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено порядок оформлення документів, які можуть підтверджувати господарські операції.

За приписами ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Відтак, чинне законодавство не містить обов`язку щодо зазначення у первинних документах, зокрема, у видаткових накладних договору, на підставі якого здійснюється поставка товару.

При цьому, підписання покупцем видаткових та товарно-транспортних накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Колегія суддів звертає увагу, що товар відповідачем частково оплачений, що, в свою чергу, є дією, яка свідчить про визнання зобов`язаною особою свого боргу або іншого обов`язку.

За таких обставин, враховуючи невиконання відповідачем зобов`язань стосовно здійснення оплати вартості поставленого товару, колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги про стягнення основного боргу підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо заявленої до стягнення суми пені у розмірі 26620,66 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 та 2 статті 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору; не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 629 ЦК України встановлено обов`язковість договору для виконання його сторонами.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання; учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно (ч. 1 ст. 551 ЦК України).

Частиною 1 статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У п. 5.2 договору №123/17 сторони визначили, що кожна із сторін за кожний день прострочення виконання своїх зобов`язань, які випливають з цього договору, сплачує іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє за весь час такого прострочення, а також понад цього, компенсує любі прямі та непрямі збитки, підтверджені документально, викликані таким простроченням. Для постачальника пеня вираховується від вартості партії товару, у період постачання якого виникло порушення договору, а для покупця - від суми простроченого платежу.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені колегія суддів встановила, що він здійснений вірно та є арифметично правильним.

З огляду на що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь ПП "Колос" пені у розмірі 26620,66 грн. підлягають задоволенню.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так позивачем нараховано та заявлено до стягнення три проценти річних у загальному розмірі 2305,05 грн.

Судова колегія перевіривши здійснений позивачем розрахунок трьох процентів річних встановила, що він здійснений вірно та є арифметично правильним.

Відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь ПП "Колос" трьох процентів річних у загальному розмірі 2305,05 грн. підлягають задоволенню.

З приводу заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача витрат, які він поніс у зв`язку із підготовкою та розглядом справи у розмірі 4000 грн. судова колегія відзначає наступне.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень частини 1 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2 ст.126 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.126 ГПК України).

Частиною 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Позивач ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення ПП „Колос" витрат на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія відзначає, що ані в доводах апеляційної скарги, ані в прохальній частині ПП „Колос" не заявляє вимог про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн., у зв`язку із чим колегія суддів не вбачає підстав для покладення на відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн., які не підтвердженні належними та допустимими доказами, а тому висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині є правомірними.

Відтак, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПП „Колос" підлягає задоволенню частково, із скасуванням рішення Господарського суду Одеської області від 06.05.2019 р. в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 1332,21 грн. інфляційних втрат і прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

У зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 178901,14 грн. основного боргу, пені та трьох процентів річних.

Розподіл судових витрат, понесених позивачем при поданні позовної заяви і апеляційної скарги, здійснюється судом пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 3671,98 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 5507,97 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 269-271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 06.05.2019 у справі №916/56/19 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 178901,14 грн. основного боргу, пені та трьох процентів річних скасувати. Позов в цій частині задовольнити.

В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 06.05.2019 у справі №916/56/19 залишити без змін, виклавши резолютивну частину рішення у наступній редакції:

« Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "САГІТТА-Т" на користь Приватного підприємства "Колос" 215873,28 грн. основного боргу, три проценти річних у розмірі 2305,05 грн., пеню у розмірі 26620,66 грн. та 3671,98 грн. судового збору за подання позовної заяви.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача витрат, які поніс позивач у зв`язку із підготовкою та розглядом справи у розмірі 4000 грн. - відмовити».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "САГІТТА-Т" на користь Приватного підприємства "Колос" 5507,97 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 23.09.2019.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Лавриненко Л.В.

Суддя Філінюк І.Г.