ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2019 р. Справа№ 927/127/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Дєляєва Валерія Івановича

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2019

у справі №927/127/19 (суддя Лавриненко Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Крапив`янське»

до Фізичної особи-підприємця Дєляєва Валерія Івановича

про стягнення 124 742,67 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Крапив`янське» (далі - ТОВ «Крапив`янське», позивач) звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Дєляєва Валерія Івановича (далі - ФОП Дєляєв В.І., відповідач) про стягнення 124 742,67 грн, з яких 119 620,14 грн боргу за договором купівлі-продажу №20/01/2015 від 20.01.2015, 4 719,26 грн пені та 393,27 грн трьох відсотків річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань з оплати за товар (велика рогата худоба), поставлений згідно накладних за період з серпня 2015 року по серпень 2016 року.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2019 у справі №927/127/19 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ФОП Дєляєва В.І. на користь ТОВ «Крапив`янське» 119 620,14 грн боргу, 393,27 грн 3% річних та 1 848,17 грн судового збору, в задоволенні позовних вимог у частині стягнення 4 719,26 грн пені та у стягненні 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що договір купівлі-продажу №20/01/15 від 20.01.2015 припинив свою дію 31.12.2015; шляхом поставки товару за накладними у період з 30.01.2016 по 25.08.2016 між сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу у спрощений спосіб; єдиний письмовий договір на поставку великої рогатої худоби за вказаний період між сторонами не укладався; позивачем доведено та підтверджено матеріалами справи факт поставки відповідачеві товару за договором купівлі-продажу №20/01/15 від 20.01.2015, в межах строку його дії, на загальну суму 51 322,00 грн та у період з 30.01.2016 по 25.08.2016 шляхом вчинення конклюдентних дій (у спрощений спосіб) на загальну суму 74 757,14 грн; враховуючи ненадання відповідачем жодних доказів, які підтверджують здійснення ним повної оплати за отриманий товар, судом встановлено прострочку відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати поставленого товару по спірних накладних, у зв`язку з чим визнано обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення основного боргу та 3% річних; вимоги про стягнення пені на заборгованість, що виникла за договором №20/01/2015 від 20.01.2015 задоволенню не підлягають, оскільки позивачем при розрахунку пені не враховано положення ч.6 ст.232 Господарського кодексу України; стягнення пені, нарахованої за прострочку оплати товару, поставленого за накладними у період з 30.01.2016 по 25.08.2016 задоволенню не підлягають, оскільки між сторонами відсутня письмова угода щодо забезпечення виконання зобов`язання шляхом сплати відповідачем пені.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ФОП Дєляєв В.І. звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить застосувати строки позовної давності, скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач вказував на те, що матеріали справи не містять доказів виконання договору від 20.01.2015, позивачем не надано обумовлених договором заявок покупця, актів приймання-передачі, специфікацій, приймальних квитанцій, видаткових накладних з посиланням на такий договір; позивачем поставлявся неякісний товар; суд вийшов за межі позовних вимог, задовольнивши позов у зв`язку з порушенням договорів, що укладені між сторонами у 2016 році; суд безпідставно застосував ст. 530 Цивільного кодексу України щодо строків (термінів) виконання зобов`язання, а також не звернув увагу на сплив строків позовної давності за накладними 2015-2016 років.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Дєляєва В.І. на рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2019 у справі №927/127/19, розгляд апеляційної скарги призначено на 03.07.2019, встановлено ТОВ «Крапив`янське» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на безпідставність тверджень апелянта про вихід суду за межі позовних вимог, оскільки останнім було задоволено позов частково з урахуванням правовідносин, які виникли між сторонами; у позовній заяві підставою позову зазначено ст. 655 Цивільного кодексу України, яка регулює укладення та виконання договору купівлі-продажу; суд обґрунтовано виходив з того, що між сторонами у період з 30.01.2016 по 25.08.2016 фактично було укладено договір купівлі-продажу у спрощений спосіб, шляхом вчинення конклюдентних дій; відповідач своїм процесуальним правом не скористався, відзиву на позовну заяву не надав, заяву про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції не подавав; підписанням акту звірки та частковою оплатою товару відповідач підтвердив наявність заборгованості за поставлений товар.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2019, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, у розгляді справи №927/127/19 оголошено перерву до 11.09.2019.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2019 та від 06.09.2019 задоволено клопотання представника ФОП Дєляєва В.І . - Сергієнка Андрія Михайловича та клопотання представника ТОВ «Крапив`янське» - Ковалюх Василя Миколайовича про участь в судовому засіданні 11.09.2019 в режимі відеоконференції в Господарському суді Чернігівської області.

У судове засідання відповідач явку свого уповноваженого представника повторно не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

За приписами ч. 1, п. 2 ч. 2, ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

У судовому засіданні представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

11.09.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишено без змін.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 20.01.2015 між ФОП Дєляєвим В.І. (у тексті договору - покупець) та ТОВ «Крапив`янське» (у тексті договору - продавець) було укладено договір купівлі-продажу №20/01/15 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов`язується поставити і передати у власність покупця товар, а саме, велику рогату худобу; покупець прийняти і здійснити оплату отриманого товару в терміни відповідно до умов цього договору.

Пунктами 2.1.-2.3. договору сторони визначили, що загальна кількість товару складається з кількості товару за всіма накладними про закупку протягом дії договору. Ціна товару сторонами визначається з розрахунку за 1 кг живої ваги на договірних умовах по кожній окремій поставці. Загальна вартість товару складається з вартості всіх поставок товару за всіма накладними про поставку протягом дії договору.

У відповідності до п.п. 3.1.,3.2. договору поставка товару здійснюється згідно правил INKOTERMS в редакції 2010 року на умовах EXW. Пункт поставки за даним договором: молочно-товарні ферми постачальника, що знаходяться в Бахмацькому районі, Чернігівської області. Поставка здійснюється партіями за попередньою письмовою або усною заявкою покупця, в якій вказується бажаний розмір партії товару у кількості голів.

Строк поставки партії товару не повинен перевищувати 5 календарних днів з моменту отримання продавцем замовлення або в інший строк додатково погоджений сторонами в замовленні.

Згідно з п. 3.5. договору приймання товару за кількістю, вагою та якістю здійснюється сторонами за актами приймання-передачі.

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця після повного розрахунку за поставлений товар та підписання акту приймання-передачі товару та/або накладних на товар і приймальних квитанцій (п. 3.6. договору).

Прийом товару по кількості та якості, згідно з п. 4.1. договору здійснюється шляхом оформлення в установленому порядку видаткових накладних, які повинні містити посилання на відповідний договір.

Пунктом 6.1. договору сторони погодили, що зміни та доповнення до договору допускається вносити тільки в письмовому вигляді. Для обох сторін будуть юридично значущими і обов`язковими тільки ті зміни і доповнення, які викладено у письмовому вигляді обома сторонами договору.

Відповідно до п.п. 8.1.-8.3. договору останній вважається укладеним та набирає законної чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Строк цього договору починається з моменту підписання договору та закінчується 31.12.2015. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним в Україні законодавством, зміни у договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору (п.8.4. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами не надано доказів внесення змін та доповнень до договору шляхом укладення письмових додаткових угод, у тому числі щодо пролонгації договору.

Водночас, в обґрунтування позовних вимог, позивач стверджував, що на виконання умов договору ТОВ «Крапив`янське» поставило ФОП Дєляєву В.І. товар на загальну суму 126 079,14 грн, проте, відповідач за отриманий товар у повному обсязі не розрахувався, сплативши лише 6 459,00 грн, у зв`язку з чим за останнім утворилась заборгованість у розмірі 119 620,14 грн.

У зв`язку з тим, що відповідач не оплатив переданий йому за договором товар у повному обсязі, позивач надіслав на адресу відповідача претензію №1 від 14.12.2018 з вимогою сплатити суму основного боргу разом із нарахованими на неї пенею, 3% річних та інфляційними витратами, яка була отримана відповідачем 26.12.2018, що підтверджується витягом з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень (а.с. 31-33).

Посилаючись на те, що у досудовому порядку сторонами не було врегульовано даний спір, вказана вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, заборгованість відповідача з оплати поставленого товару погашена не була, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з ФОП Дєляєва В.І. основного боргу, а також нарахованих на нього 3% річних та пені.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог частково, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, за своєю правовою природою договірні відносини, що склалися між сторонами у справі мають ознаки договору поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладення ТОВ «Крапив`янське» та ФОП Дєляєвим В.І. договору купівлі-продажу №20/01/2015 від 20.01.2015 було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції з передачі товару підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції Закону України № 1724-VIII від

03.11.2016) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 2.5 пункту 2 згаданого Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту виконання господарської операції про передачу відповідачеві товару позивачем було надано суду накладні за період з 20.01.2015 по 25.08.2016 на загальну суму 126 079,14 грн (а.с.13-29), які підписані уповноваженими особами обох сторін, що останніми не заперечується, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24 травня 1995 № 88, а тому є належними та допустимими доказами на підтвердження факту поставки позивачем товару відповідачеві.

Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, строк дії договору купівлі-продажу №20/01/15 від 20.01.2015, у відповідності до п. 8.2. договору, закінчується 31.12.2015.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів пролонгації договору купівлі-продажу №20/01/15 від 20.01.2015 на 2016 рік, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказаний договір припинив свою дію 31.12.2015.

За таких обставин, саме на виконання договору купівлі-продажу №20/01/15 від 20.01.2015, в межах строку його дії (з 20.01.2015 по 31.12.2015) продавцем (позивачем), за період з 20.01.2015 по 31.12.2015, було поставлено покупцеві (відповідачеві) товару на загальну суму 51 322,00 грн, що підтверджується наступними накладними: №18 від 26.08.2015 на суму 16776,00 грн; №21 від 15.10.2015 на суму 5440,00 грн; №23 від 09.11.2015 на суму 8550,00 грн; №24 від 13.11.2015 на суму 7110,00 грн; №25 від 25.11.2015 на суму 13446,00 грн (а.с.13-17).

З урахуванням наведених вимог законодавства та наявних в матеріалах справи доказів, колегією суддів відхиляються доводи апелянта про те, що вказані накладні не є належними доказами у справі, що підтверджують виконання умов договору купівлі-продажу №20/01/15 від 20.01.2015.

При цьому, у п. 3.6. вказаного договору передбачено, що право власності на товар переходить від постачальника до покупця, у тому числі, після підписання накладних на товар.

Відсутність посилань у вказаних накладних на договір купівлі-продажу №20/01/15 від 20.01.2015, на переконання колегії суддів, не є підставою для визнання факту здійснення таких поставок товару не на виконання зазначеного договору, враховуючи визначений сторонами предмет договору - поставку великої рогатої худоби та з огляду на те, що матеріали справи не містять жодних доказів існування між сторонами у період з 20.01.2015 по 31.12.2015 інших договірних правовідносин.

Крім того, колегією суддів відхиляються доводи апелянта про відсутність у матеріалах справи замовлень (заявок) останнього щодо поставки товару за спірними накладними з огляду на те, що зазначені накладні підписані сторонами без зауважень та заперечень, зокрема і щодо асортименту, ціни та кількості товару замовленого відповідачем, а також строків його поставки.

Водночас, матеріали справи свідчать про те, що позивачем також здійснювалась поставка товару у період з 30.01.2016 по 25.08.2016 на загальну суму 74757,14 грн, що підтверджується наступними накладними: №1 від 30.01.2016 на суму 9048,14 грн; №2 від 19.02.2016 на суму 6103,00 грн; №10 від 15.04.2016 на суму 4515,00 грн; накладною б/н від 30.04.2016 на суму 8649,00 грн; №159 від 31.05.2016 на суму 5235,00 грн; накладною б/н від 18.06.2016 на суму 5670,00 грн; накладною б/н від 24.06.2016 на суму 5670,00 грн; №71 від 25.07.2016 на суму 6776,00 грн; №72 від 25.07.2016 на суму 7089,00 грн; №74 від 25.07.2016 на суму 5572,00 грн; №75 від 25.07.2016 на суму 7710,00 грн; №17 від 25.08.2016 на суму 2720,00 грн (а.с.18-29).

Враховуючи, що вказані накладні не містять жодного посилання на договір купівлі-продажу №20/01/15 від 20.01.2015, а останній припинив свою дію 31.12.2015, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено факт поставки відповідачеві товару згідно з накладними за період з 30.01.2016 по 25.08.2016 саме на виконання умов такого договору.

При цьому, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції правомірно враховано приписи ст. 205 ЦК України, відповідно до якої правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст. 180 ГК України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

З матеріалів справи вбачається та визнається сторонами у справі, що договір на поставку великої рогатої худоби за період з 30.01.2016 по 25.08.2016 між сторонами у формі єдиного документу не складався.

Разом з тим, відповідно до п. 1 ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Таким чином, законодавством передбачена можливість укладення договорів у спрощеному порядку через ділову переписку - шляхом обміну документами, в тому числі електронними, а також у вигляді конклюдентних дій (прийняття замовлення до виконання).

При цьому договори, укладені зазначеними способами, вважаються такими, що вчинені у письмовій формі.

Визначаючи правову природу відносин, що склалися між сторонами щодо поставки товару (великої рогатої худоби) за період з 30.01.2016 по 25.08.2016, виходячи з аналізу положень статей 174, 181 ГК України та статей 202, 205, 208, 626, 628, 638, 639, 655 ЦК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що між сторонами у справі фактично було укладено договір купівлі-продажу у письмовій формі у спрощений спосіб, шляхом поставки позивачем відповідачеві у вказаний період товару за накладними: №1 від 30.01.2016 на суму 9048,14 грн; №2 від 19.02.2016 на суму 6103,00 грн; №10 від 15.04.2016 на суму 4515,00 грн; накладною б/н від 30.04.2016 на суму 8649,00 грн; №159 від 31.05.2016 на суму 5235,00 грн; накладною б/н від 18.06.2016 на суму 5670,00 грн; накладну б/н від 24.06.2016 на суму 5670,00 грн; №71 від 25.07.2016 на суму 6776,00 грн; №72 від 25.07.2016 на суму 7089,00 грн; №74 від 25.07.2016 на суму 5572,00 грн; №75 від 25.07.2016 на суму 7710,00 грн; №17 від 25.08.2016 на суму 2 720,00 грн. Всього на загальну суму 74 757,14 грн.

Виходячи із приписів ст. 202 ЦК України, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторонами вчинено дії, спрямовані на набуття цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплати продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу або поставки не встановлено інший строк оплати. Відтак обов`язок відповідача оплатити товар, з огляду на приписи статті 692 ЦК України, виникає з моменту його прийняття.

Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі договору поставки, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Виходячи з системного аналізу наведених норм, беручи до уваги, що умовами договору купівлі-продажу №20/01/15 від 20.01.2015 сторонами не було визначено порядок здійснення розрахунків та строк оплати отриманої відповідачем великої рогатої худоби, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оформлені в межах дії вказаного договору накладні за період з 26.08.2015 по 25.11.2015, а також підписані сторонами накладні за період з 30.01.2016 по 25.08.2016, в яких не встановлено строку їх оплати, є первинними обліковими документами, які є підставою виникнення обов`язку відповідача щодо здійснення розрахунків за отриманий товар та, відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, перебіг строку виконання грошового зобов`язання за даними накладними починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Крім того, згідно з ч.ч. 1,2, 4 ст. 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Оскільки, позивач виконав свої зобов`язання щодо поставки великої рогатої худоби, а тому відповідно до ст. 538 ЦК України, у відповідача виникло зустрічне зобов`язання розрахуватись за отриманий товар.

Як вбачається з акту звірки по ФОП Дєляєву В.І. станом на 15.11.2018, підписаного сторонами та скріпленого печатками сторін, відповідачем в рахунок погашення боргу за поставлену велику рогату худобу було сплачено 6459,00 грн (а.с.30).

Інших доказів оплати отриманого товару ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції відповідачем не надано.

Враховуючи настання строку для проведення відповідачем кінцевого розрахунку за поставлений позивачем згідно наявних в матеріалах справи накладних товар, з огляду на відсутність доказів його оплати у повному обсязі, місцевим господарським судом правильно встановлено, що загальна заборгованість відповідача перед позивачем за поставку великої рогатої худоби за договором купівлі-продажу №20/01/15 від 20.01.2015 в межах строку його дії (з 20.01.2015 по 31.12.2015) та поставку великої рогатої худоби за договорами купівлі-продажу, укладеними шляхом вчинення конклюдентних дій (у спрощений спосіб), за період з 30.01.2016 по 25.08.2016, становить 119 620,14 грн.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

З огляду на вищенаведені обставини справи та враховуючи, що борг перед позивачем на час прийняття рішення у повному обсязі не погашений, а його розмір підтверджується наявними матеріалами справи та не спростований відповідачем, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 119 620,14 грн основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу, посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 4 719,26 грн за загальний період з 03.01.2019 по 12.02.2019.

Згідно з частиною 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

При цьому, норми Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», на які також посилається у позові позивач, не встановлюють такого розміру, а лише обмежують розмір неустойки, яка встановлюється за домовленістю сторін, на рівні подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, вказаний Закон не визначає конкретного розміру пені, що нараховується, а лише обмежує її максимальний розмір подвійною обліковою ставкою НБУ.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Однак, вказана норма також не є такою нормою, яка встановлює обов`язок та умови сплати пені.

Відповідні висновки щодо застосування ч. 6 ст.231 ГК України, ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» викладені Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 у справі №904/5922/17 та, в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України, мають бути враховані при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, у п. 5.2 договору купівлі-продажу №20/01/15 від 20.01.2015 сторони визначили, що у разі порушення термінів оплати товару, вказаного в специфікації покупець сплачує продавцю пеню у розмірі 0,1% від суми несплаченого товару за кожен день прострочення оплати.

При цьому, враховуючи, що поставка товару згідно з накладними за період з 30.01.2016 по 25.08.2016 була здійснена не на підставі договору купівлі-продажу №20/01/15 від 20.01.2015, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що з урахуванням ст. 546, 549 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», пеня підлягає нарахуванню лише на заборгованість в сумі 51 322,00 грн, яка виникла за договором купівлі-продажу №20/01/15 від 20.01.2015, а саме, за прострочку оплати боргу за накладними №18 від 26.08.2015 на суму 16776,00 грн; №21 від 15.10.2015 на суму 5440,00 грн; №23 від 09.11.2015 на суму 8550,00 грн; №24 від 13.11.2015 на суму 7110,00 грн; №25 від 25.11.2015 на суму 13446,00 грн.

Отже, нарахування позивачем пені за прострочку оплати поставленого товару згідно з накладними: №1 від 30.01.2016 на суму 9048,14 грн; №2 від 19.02.2016 на суму 6103,00 грн; №10 від 15.04.2016 на суму 4515,00 грн; накладною б/н від 30.04.2016 на суму 8649,00 грн; №159 від 31.05.2016 на суму 5235,00 грн; накладною б/н від 18.06.2016 на суму 5670,00 грн; накладну б/н від 24.06.2016 на суму 5670,00 грн; №71 від 25.07.2016 на суму 6776,00 грн; №72 від 25.07.2016 на суму 7089,00 грн; №74 від 25.07.2016 на суму 5572,00 грн; №75 від 25.07.2016 на суму 7710,00 грн; №17 від 25.08.2016 на суму 2720,00 грн, є безпідставним з огляду на відсутність письмової угоди сторін щодо забезпечення виконання зобов`язання шляхом сплати відповідачем пені за прострочку виконання грошового зобов`язання.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з відмовою суду першої інстанції у задоволенні вимоги про стягнення пені у повному обсязі, у тому числі, нарахованої на заборгованість за договором купівлі-продажу №20/01/15 від 20.01.2015, виходячи з наступного.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, враховуючи, що обов`язок відповідача оплатити товар, з огляду на приписи ст. 692 ЦК України, виникає з моменту його прийняття, відповідно прострочка оплати настає з наступного дня, після настання строку оплати, а саме, по накладній №18 від 26.08.2015 на суму 16776,00 грн з 27.08.2015; №21 від 15.10.2015 на суму 5440,00 грн з 16.10.2015; №23 від 09.11.2015 на суму 8550,00 грн з 10.11.2015; №24 від 13.11.2015 на суму 7110,00 грн з 14.11.2015; №25 від 25.11.2015 на суму 13446,00 грн з 26.11.2015.

За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування пені за прострочку оплати товару за договором купівлі-продажу №20/01/15 від 20.01.2015 припинилось, а саме, по накладній №18 від 26.08.2015 на суму 16776,00 грн - 25.02.2016; накладній №21 від 15.10.2015 на суму 5440,00 грн - 14.04.2016; накладній №23 від 09.11.2015 на суму 8550,00 грн - 08.05.2016; накладній №24 від 13.11.2015 на суму 7110,00 грн - 12.05.2016; накладній №25 від 25.11.2015 на суму 13446,00 грн - 24.05.2016.

Однак, як вбачається з наданого позивачем розрахунку пені, останнім не було враховано положення ст. 692 ЦК України та п. 6 ст.232 ГК України, у зв`язку з чим місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем безпідставно нараховано пеню за період з 03.01.2019 по 12.02.2019.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про стягнення 4 719,26 грн пені за прострочку оплати вартості поставленого товару є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за отриманий товар позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача 393,27 грн 3% річних за період з 03.01.2019 по 12.02.2019.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% за заявлений позивачем період прострочення, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в сумі 393,27 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог частково, а саме, стягнення з ФОП Дєляєва В.І. на користь ТОВ «Крапив`янське» 119 620,14 грн боргу та 393,27 грн 3% річних. В задоволенні позовних вимог у частині стягнення 4 719,26 грн пені необхідно відмовити.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про пропуск позивачем строку позовної давності, з огляду на наступне.

Цивільним законодавством встановлені певні часові обмеження примусового захисту цивільного права.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (положення ст. 257 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, за приписами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи, що про застосування строків позовної давності було заявлено відповідачем лише в апеляційній скарзі, а до місцевого господарського суду відповідна заява не подавалась, хоча відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції та необхідність надати відзив на позовну заяву, колегія суддів зазначає, що у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для застосування позовної давності.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про вихід суду за межі позовних вимог, виходячи з наступного.

За приписами ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Як слідує з матеріалів справи, вимогами у даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу за поставлений товар згідно доданих до позовної заяви накладних за період з серпня 2015 року по серпень 2016 року, а також стягнення пені та 3% річних.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що судом першої інстанції здійснено розгляд справи з урахуванням вищенаведених правових норм, в межах заявлених позивачем вимог та на підставі наданих ним в обґрунтування позову доказів.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом Чернігівської області від 26.03.2019 у справі №927/127/19 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим апеляційна скарга ФОП Дєляєва В.І. має бути залишена без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 253, 254, 269, 270, 271, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Дєляєва Валерія Івановича на рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2019 у справі №927/127/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.03.2019 у справі №927/127/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №927/127/19 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.09.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук