ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2019 р. Справа№ 910/948/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Іоннікової І.А.

Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Завлаб» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2019 у справі № 910/948/19 (суддя Ковтун С.А., м. Київ)

за позовом акціонерного товариства «Дніпроазот», м. Кам`янське, Дніпропетровська обл.

до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Завлаб», м. Київ

про стягнення 87 121,36 грн

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Дніпроазот» (надалі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія завлаб» (надалі - відповідач) про стягнення 87121,36 грн. у зв`язку з порушенням умов договору поставки №768887 від 11.04.2016, з яких:

- 58139,40 грн. пені та 23602,00 грн. штрафу за порушення строків поставки товару відповідно до п. 6.8 договору;

- 4309,96 грн. пені та 1017,00 грн. штрафу за порушення строків надання документів з посиланням на п. 9.15 договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.06.2019 у справі № 910/948/19 позов акціонерного товариства «Дніпроазот» до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія завлаб» задоволено частково, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія завлаб» на користь акціонерного товариства «Дніпроазот» 58139,40 грн. пені, 23602,00 грн. штрафу, 1802,37 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Завлаб» (надалі - скаржник) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти судове рішення, яким у позові відмовити повністю, зменшити розмір розрахованих АТ «Дніпроазот» штрафних санкцій (неустойки) за Договором поставки №768887 від 11.04.2016 на 99%.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зокрема, у доводах апеляційного оскарження відповідач вказує на наступне:

- товар поставлено у визначений договором строк та передано необхідні документи відповідно до п. 1.3 договору, а тому відсутні підстави для стягнення штрафу та пені за прострочення поставки товару;

- судом першої інстанції порушено норми матеріального права, зокрема, ст.ст. 193, 216, 218, 230, 231, 232 ГК України, ст.ст. 549, 627 ЦК України, статті 61 Конституції України, наголошуючи на недопустимості застосування до боржника подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те ж саме порушення;

- пеня у відповідності до ст. 549 ЦК України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» може стягуватись виключно за грошове зобов`язання, а тому встановлена у п.п. 6.8, 6.16 договору санкція не відповідає вимогам закону, суперечить визначенню поняття пені, п. 6.8 договору є нікчемним;

- судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки безпідставно не розглянуто клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 99 %; поданий позов у справі є зловживанням процесуальними правами з боку позивача.

У відповідності до ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 ст. 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову не менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Виходячи із зазначених правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.07.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №910/948/19, розгляд апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Завлаб» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2019 у справі № 910/948/19 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Позивач у відзиві просить залишити скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Завлаб» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2019 у справі у даній справі залишити без змін, виходячи із наступного.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11.04.2016 публічне акціонерне товариство (наразі - акціонерне товариство) «Дніпроазот» (покупець) та товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія завлаб» (постачальник) уклали договір поставки № 768887 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого відповідач зобов`язався поставити (передати у власність) позивачу продукцію виробничо-технічного призначення у відповідності до специфікацій (додатків) до цього договору, а позивач - прийняти поставлену продукцію та оплатити її вартість в порядку та в строки, передбачені цим договором.

Відповідно до п. 1.2 Договору найменування продукції, кількість, асортимент, характеристики та інші вимоги до продукції, яка підлягає поставці за цим договором, узгоджуються сторонами в специфікаціях на поставку продукції.

Пунктом 2.3 Договору передбачено, що оплата поставленої продукції здійснюється позивачем у безготівковій формі, в національній валюті України.

Відповідно до п. 2.4. Договору, позивач зобов`язаний оплатити поставлену (передану) йому продукцію, протягом 5 (п`яти) календарних днів від дати поставки продукції, але не раніше моменту отримання позивачем від відповідача всіх документів, які підлягають переданню позивачу в обов`язковому порядку відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства України. У випадку неотримання позивачем всіх необхідних документів від відповідача за цим договором, строк оплати продукції продовжується на час прострочення надання відповідних документів.

Згідно з п. 3.1 Договору, відповідач здійснює поставку продукції позивачу на тих умовах (базисі) поставки, згідно з Міжнародними правилами тлумачення торговельних термінів МТП - ІНКОТЕРМС, у редакції 2000 року, які узгоджені сторонами у відповідній специфікації на поставку продукції до договору. Строки поставки продукції узгоджуються сторонами в специфікаціях на поставку продукції до договору. Датою поставки продукції вважається дата передачі продукції відповідачем позивачу, яка зазначена в підписаній обома сторонами видатковій накладній на продукцію, (п. 3.2 Договору).

Відповідно до п. 9.10 Договору, відповідач зобов`язаний протягом трьох календарних днів від дня виникнення у нього податкових зобов`язань з ПДВ за операціями, що здійснені за цим договором, скласти та надати позивачу податкову накладну, оформлену з дотриманням вимог Податкового кодексу України, у тому числі з дотриманням умов щодо її реєстрації у цей же строк в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Акціонерне товариство «Дніпроазот» в обґрунтуванні позову вказує, що товар поставлено з порушенням строків визначених договором, що підтверджено специфікаціями та видатковими накладними, наявними у матеріалах справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія завлаб» заперечив позовні вимоги, з посиланням на те, що зобов`язання з поставки товару виконано належним чином у погоджений сторонами строк, а тому відсутні підстави для стягнення штрафу та пені.

Предметом позову є вимога про стягнення заборгованості у сумі 87121,36 грн. у зв`язку з порушенням умов договору поставки №768887 від 11.04.2016, з яких: 58139,40 грн. пені та 23602,00 грн. штрафу за порушення строків поставки товару на підставі п. 6.8 договору; 4309,96 грн. пені та 1017,00 грн. штрафу за порушення строків надання документів з посиланням на п. 9.15 договору.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 663 ЦК України унормовано, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, що передбачено ст. 525 Цивільного кодексу України.

Згідно з нормами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач визнав, що товар поставив з простроченням, а тому відповідно до ст. 75 ГПК України ці обставини не потребують доказування.

Відповідач у доводах апеляційного оскарження вказує на помилковість зазначеного висновку суду та наголосив, що товар за договором поставлено вчасно, прострочення поставки товару відсутнє, а тому не вбачається підстав для задоволення позову.

Наведенні зауваження відповідача суд апеляційної інстанції оцінює критично та відхиляє, оскільки за матеріалами справи наявні специфікації та видаткові накладні, які не заперечено відповідачем, що підтверджують визначений сторонами строк поставки товару та дату фактичної поставки.

Зокрема, специфікація №1 від 11.04.2016 на суму 4 280,00 грн. до договору поставки №768887 від 11.04.2016, видаткова накладна №25 від 11.05.2016 з відміткою про отримання товару 12.05.2016. Строк поставки - 16.04.2016 включно, фактична поставка - 11.05.2016, термін прострочення 24 дні.

Специфікація №3 від 31.07.2017 на суму 2 640,00 грн, 1 200,00 грн., 34800,00 грн. до договору поставки №768887 від 11.04.2016; видаткові накладні №83 від 13.10.2017 на суму 1200,00 грн. з відміткою про отримання товару 17.10.2017, строк поставки 14.09.2017, фактична поставка 17.10.2017, термін прострочення 32 дні; від 28.09.2017 №77 на суму 34 800,00 грн. з відміткою про отримання товару 03.10.2017, строк поставки 14.09.2017, фактична поставка 03.10.2017, термін прострочення 18 днів; від 20.10.2017 №95 на суму 2 640,00 грн. з відміткою про отримання товару 23.10.2017, строк поставки 14.09.2017, фактична поставка 23.10.2017, термін прострочення 38 днів.

Специфікація №4 від 05.12.2017 на суму 4260,00 грн. до договору поставки №768887 від 11.04.2016, видаткова накладна №112 від 13.12.2017 з відміткою про отримання товару - 18.12.2017. Строк поставки - 13.12.2017 включно, фактична поставка - 18.12.2017, термін прострочення 5 днів.

Специфікація №5 від 12.12.2017 на загальну суму 182 400,00 грн. до договору поставки №768887 від 11.04.2016, видаткова накладна від 08.02.2018 з відміткою про отримання товару 13.02.2018. Строк поставки - 16.01.2018 включно, фактична поставка - 13.02.2018, термін прострочення 27 днів.

Таким чином, враховуючи умови договору, підписані сторонами та скріплені печатками підприємств специфікації і видаткові накладні, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що поставка товару відбулась з пропуском строку та порушенням умов договору, зокрема п. 3.2.

В зв`язку із простроченням строку поставки товару, 31.08.2018 позивач надіслав на адресу відповідача вимогу № 016/71/Б від 31.08.2018 про сплату штрафних санкцій за порушення виконання зобов`язань по Договору. Відповідач залишив вимогу без задоволення.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Пунктом 6.8 договору передбачено, що за порушення строку поставки продукції відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 1% вартості непоставленої та/або несвоєчасно поставленої продукції за кожний день прострочення поставки. За порушення строку поставки продукції більше ніж на 10 (десять) календарних днів, відповідач додатково до пені, і не виключаючи її, сплачує позивачу.

Право учасників господарських відносин встановлювати інші ніж передбачено ЦК України види забезпечення виконання зобов`язань визначено частиною 2 ст. 546 ЦК України, що узгоджується із свободою договору встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, зокрема, передбаченої пунктами 6.8, 6.12, 6.16 Договору, які не суперечить чинному законодавству.

Відповідно до п. 6.20 Договору, позовна давність за вимогами про стягнення штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені), передбачених п.п. 5.3, 6.8, 6.16, 6.17, 9.13 Договору, встановлюється сторонами такою, що дорівнює тривалості загальної позовної давності. При цьому нарахування штрафних санкцій, передбачених п.а.5.3., 6.8. - 6.12., 6.16, 6.17., 9.13. Договору за прострочення виконання постачальником своїх зобов`язань за Договором не припиняється через 6 (шість) місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано.

За розрахунком позивача, до стягнення з відповідача підлягає 58 139,40 грн. пені та 23602,00 грн. штрафу за порушення строків поставки товару.

З огляду на те, що факт порушення відповідачем своїх зобов`язань зі своєчасної поставки товару є доведеним, тобто мало місце порушення Товариством строків поставки товару, встановлених у Договорі та специфікаціях, та враховуючи те, що у Договорі передбачено право на нарахування штрафних санкцій (пені та штрафу) як захід відповідальності постачальника за порушення строків виконання зобов`язання, заявлені позовні вимоги про стягнення пені та штафу є обґрунтованими та доведеними.

Дослідивши розрахунок позивача, перевіривши визначені позивачем періоди нарахування, суд апеляційної інстанції визнає його арифметично вірним та таким, що відповідає п. 6.8 договору.

Щодо доводів апеляційного оскарження, що стягнення пені та штрафу є подвійна цивільно-правова відповідальність за одне й те ж саме порушення, що суперечить статті 61 Конституції України, суд апеляційної інстанції зазначає, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із принципом свободи договору, встановленим статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а в силу статей 217, 230 ГК України штраф та пеня визначені як види штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Відтак, в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Така правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі №20/246-08 та від 27.04.2012 у справі №06/5026/1052/2011 та у Постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17 та від 22.03.2018 у справі №911/1351/17 у подібних (господарських) правовідносинах. Суд не вбачає підстав для відступлення від зазначеної усталеної судової практики при розгляді даної справи.

Доводи скаржника про неможливість стягнення пені за порушення негрошового зобов`язання та як наслідок нікчемність умов пунктів 6.8 та 6.16 договору поставки №768887 від 11.04.2016 апеляційний суд оцінює критично, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Статтею 611 ЦК України зазначено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойка - це грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з нормами ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

І цивільним, і господарським законодавством допускається можливість забезпечувати виконання зобов`язань таким способом, як пеня.

Господарський кодекс України не містить поняття пені. Водночас, згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим, господарським законодавством закріплено, що у випадку, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або в кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч. 4 ст. 231 ГК).

Тлумачення вказаної норми дозволяє констатувати, що на основі норм господарського законодавства пеня може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, оскільки вона відноситься до штрафних санкцій.

Як наслідок, враховуючи ч. 2 ст. 9 ЦК України та ч. 2 ст. 4 ГК України, що передбачають наявність спеціальних норм, регулюючих господарські відносини, Суд вважає, що сторони не позбавлені права у господарському договорі забезпечувати пенею виконання будь-якого зобов`язання.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Тлумачення положень ч. 3 ст. 549 ЦК України в аспекті меж свободи договору дає можливість зробити висновок, що сторони у договорі можуть забезпечити за допомогою пені виконання негрошового зобов`язання.

Також позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 1070,00 грн. штрафу та 4309,96 грн. пені на підставі п. 6.12 за ненадання відповідачем документів, передбачених п. 9.15 Договору.

Відповідно до п. 9.15 Договору, постачальник зобов`язаний під час укладання Договору, але не пізніше ніж через 10 (десять) календарних днів з моменту його укладення, надати покупцю засвідчені нотаріально чи підписом уповноваженої особи та печаткою постачальника наступні документи щодо постачальника (з актуальними відомостями):

- копії установчих документів (статут, установчий договір тощо);

- копії документів, що дозволяють займатися підприємницькою діяльністю та її окремими видами, що пов`язане з виконанням умов Договору (ліцензії, дозволи тощо);

- копію розширеного витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців;

- копію довідки з банку про відкриття поточного рахунку;

- копію свідоцтва про державну реєстрацію або виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;

- копію довідки органу державної податкової служби про взяття на облік в якості платника податків за формою № 4-ОПП (якщо її отримання платником податків є обов`язковим на момент взяття на податковий облік);

- копію документу, що підтверджує повноваження представника постачальника на укладення (підписання) договору, як-от: довіреність, наказ по підприємству про призначення керівника, рішення про уповноваження особи на підписання договорів, протокол вищого органу управління підприємства про обрання особи на відповідну посаду, тощо;

- копію свідоцтва про реєстрацію в якості платника податку на додану вартість або витягу з реєстру платників податку на додану вартість (якщо постачальник є платником цього податку);

- копію свідоцтва про реєстрацію платника єдиного податку (якщо постачальник є платником цього податку).

Пунктом 6.12 Договору передбачено, що за кожне порушення зобов`язань, передбачених пунктами 1.3, 4.2, 6.5, 9.3, 9.4, 9.7, 9.9 -9.12, 9.14, 9.15 Договору, а також у разі ненадання або несвоєчасного надання податкових накладних чи надання податкових накладних, складених з порушенням вимог, передбачених цим Договором чи законодавством України, та/або не зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, а також за кожний випадок допущення постачальником будь-якого з порушень, передбачених, п. 6.7 Договору, постачальник сплачує позивачу штраф у розмірі 25% загальної вартості продукції, яка передбачена відповідною специфікацією на поставку продукції до Договору.

За порушення строку (терміну) надання документів, які підлягають переданню постачальником покупцеві у відповідності до умов цього Договору та/або вимог чинного законодавства, постачальник зобов`язаний сплатити покупцеві пеню у розмірі 0,1% загальної вартості продукції, яка передбачена відповідною специфікацією на поставку продукції до Договору, за кожний день прострочення виконання зобов`язань (п. 6.16 Договору).

Водночас, за змістом пункту п. 9.15 Договору, надання вказаних документів пов`язане з укладенням Договору, а не з постачанням продукції. З огляду на те, що позивач та відповідач не заперечують факту укладення Договору, суд приходить до висновку, що відповідач своєчасно надав позивачеві відповідні документи, тому відсутні підстави для стягнення на підставі п. 6.12 штрафу та пені за ненадання відповідачем документів.

За таких обставин, судом першої інстанції правомірно відмовлено у стягненні з відповідача 1070,00 грн. штрафу та 4309,96 грн. пені за ненадання відповідачем документів, передбачених п. 9.15 Договору.

Серед іншого, у доводах апеляційного оскарження відповідач наголосив, що місцевим господарським судом залишено поза увагою клопотання про зменшення штрафних санкцій (неустойки) до 99 %.

Вказане клопотання відповідача відображено у запереченні на відповідь на відзив (а/с 191).

У відповідності до ч. 2 ст. 277 ГПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частиною 3 ст. 277 ГПК України передбачено порушення норм процесуального права, які є обов`язково підставою скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового.

Висновки суду щодо розгляду клопотання не відображені у рішенні суду першої інстанції, водночас, враховуючи приписи ч. 2, 3 ст. 277 ГПК України, це не призвело до ухвалення неправильного судового рішення.

У вимогах апеляційної скарги відповідач також просить зменшити розмір розрахованих АТ «Дніпроазот» штрафних санкцій (неустойки) за Договором поставки №768887 від 11.04.2016 на 99%.

Вказане клопотання обґрунтовано тим, що відповідачем товар поставлено вчасно, штрафні санкції нараховані неправомірно; більше того, позивач не розрахувався з відповідачем за поставлений товар, що негативно впливає на майновий стан; оскільки зобов`язання за договором з боку постачальника виконано, відповідач просить зменшити розмір штрафних санкцій на 99%.

Відповідно до частини 1 статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню.

При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. (постанова Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17).

Враховуючи вищевикладене, дослідивши доводи та докази відповідача, в обґрунтування клопотання про зменшення пені до 99%, зокрема посилання на те, що позивач не розрахувався з відповідачем за поставлений товар та те, що зобов`язання за договором з боку постачальника виконано повністю, внаслідок чого слід скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у позові повністю, колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідачем не доведено існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій на підставі вищенаведених норм права, а також не надано належних доказів в розумінні ст.. 76, 77, 78, 79 ГПК України на підтвердження своєї позиції.

Усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Крім того, слід зазначити, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Колегія вважає, що у зазначеному питанні слід керуватися принципом "обґрунтованої достатності" визначених судом мотивів та підстав прийняття відповідного рішення.

Проаналізувавши текст оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про вмотивованість судового рішення, враховуючи, що доводи та аргументи сторін були почуті, судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Завлаб» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Завлаб».

Керуючисьст.ст. 8, 74, 129, 267-270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу, Північний апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Завлаб» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2019 у справі № 910/948/19 залишити без змін.

3. Повернути матеріали справи № 910/948/19 до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Ю.Б. Михальська

І.А. Іоннікова