УХВАЛА

м. Київ

20.09.2019Справа № 910/3287/19
За позовом Компанії «І-Бі-Сі Істерн Беверідж Кампані Лімітед»

до 1. ОСОБА_1

2. ОСОБА_2

За участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів 1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Істерн Беверідж Трейдинг»

2. ОСОБА_3

про визнання недійсним правочину, витребування частки (корпоративних прав) у статутному капіталі юридичної особи з чужого незаконного володіння

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Боженко І.Ф.

від відповідача 1: ОСОБА_5

від відповідача 2: ОСОБА_4

від третьої особи 1: не з`явився

від третьої особи 2: ОСОБА_3 .

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Компанією «І-Бі-Сі Істерн Беверідж Кампані Лімітед» через відділ діловодства суду було подано позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 100 % частки у капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Істерн Беверідж Трейдинг» від 18.10.2018, укладений між Компанією «І-Бі-Сі Істерн Беверідж Кампані Лімітед» в особі ОСОБА_3, діючого на підставі довіреності від 28.03.2018, та ОСОБА_1 за ціною 840 000,00 грн; витребування у ОСОБА_2 з чужого незаконного володіння 100 % частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Істерн Беверідж Трейдинг» на користь Компанії «І-Бі-Сі Істерн Беверідж Кампані Лімітед».

В обґрунтування поданого позову позивачем зазначено про те, що представником ОСОБА_3 було вчинено правочин від імені позивача у своїх інтересах (опосередковано через ОСОБА_1 ), а також в інтересах іншої особи (Товариства з обмеженою відповідальністю «Істерн Беверідж Трейдинг» через ОСОБА_2 ), представником одночасно якої він є, що суперечить ст.238 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду м. Києва 20.03.2019р. позовну заяву Компанії «І-Бі-Сі Істерн Беверідж Кампані Лімітед» залишено без руху.

Ухвалою від 03.04.2019р. відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 24.04.2019р. Одночасно, вказаною ухвалою залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю «Істерн Беверідж Трейдинг» та ОСОБА_3 .

24.04.2019р. підготовче засідання було відкладено на 28.05.2019р.

У судовому засіданні 28.05.2019р. судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів та відкладено підготовче засідання на 19.06.2019р.

19.06.2019р. судом було прийнято заяву позивача про зміну підстав позову та відкладено підготовче засідання на 03.07.2019р.

03.07.2019р. підготовче засідання було відкладено на 16.07.2019р.

16.07.2019р. підготовче засідання було відкладено на 31.07.2019р.

31.07.2019р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.09.2019р.

10.09.2019р. розгляд справи по суті було відкладено на 20.09.2019р.

20.09.2019р. представником ОСОБА_2 було подано заяву про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи №910/3287/19.

В обґрунтування означеної заяви вказаний учасник судового процесу посилався на те, що з огляду ненадання представником позивача доказів правосуб`єктності, позов Компанії «І-Бі-Сі Істерн Беверідж Кампані Лімітед» повинен був бути повернутий суддею Спичаком О.М., тоді як останнім було відкрито провадження у справі. До того ж, відповідачем 2 наголошено, що станом на теперішній час ненадання вказаних документів представником позивача повинно було мати наслідком залишення позову без розгляду, що суддею також не було здійснено. Вказані обставини, на думку заявника, вказують на порушення суддею Спичаком О.М. принципу диспозитивності та вказують на наявність підстав для відводу судді від розгляду справи.

Розглянувши у нарадчій кімнаті подану представником відповідача 2 заяву про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи №910/3287/19, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості заявленого відводу та наявність підстав для вирішення питання про відвід у відповідності до ч.3 ст.39 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, суд зазначає наступне.

За приписами ч.1 ст.35 Господарського процесуального кодексу України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання, або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи;5) є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Проте, за висновками суду, обставини, що наведені відповідачем 2, не є належними та достатніми у розумінні ст.35 Господарського процесуального кодексу України для того щоб вважати, що суддя Спичак О.М. не може розглядати справу №910/3287/19 та підлягає відводу.

Наразі, суд зазначає, що вимоги до змісту позовної заяви визначено у ч.3 ст.162 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема, п.2 ч.3 ст.162 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що позовна заява повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців); відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.

Вимога вказати в позовній заяві ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України стосується лише юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України.

Одночасно, частиною 5 ст.164 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Згідно з частиною другою статті 74 Закону України "Про міжнародне приватне право" на вимогу суду, який розглядає справу, іноземна юридична особа має представити оформлений з урахуванням статті 13 цього Закону документ, що є доказом правосуб`єктності юридичної особи (сертифікат реєстрації, витяг з торгового реєстру тощо).

Тобто, наведена правова норма передбачає право суду на витребування відповідних документів на підтвердження правосуб`єктності юридичної особи - нерезидента.

Суд звертає увагу на те, що правовий наслідок встановлення судом після відкриття провадження у справі обставин невідповідності позову вимогам ст. 162, 164, 172 Господарського процесуального кодексу України встановлено ч.11 ст.176 вказаного нормативно-правового акту. У такому випадку суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

При цьому, суд зауважує, що вказана правова норма не обмежує можливість суду встановити такі обставини та застосувати відповідні наслідки на будь-якій стадії судового процесу, як то підготовче провадження чи розгляд справи по суті, а отже, обставини вирішення питання щодо підтвердження правосуб`єктності юридичної особи позивача - нерезидента на стадії розгляду справи не є підставою для відводу судді у розумінні ст.35 Господарського процесуального кодексу України.

Одночасно, з приводу посилань відповідача 2 на неправомірність судового рішення стосовно відкриття провадження по справі, суд зазначає, що згідно ч.4 ст.35 Господарського процесуального кодексу України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Слід зазначити, що згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

Згідно Європейської Хартії «Про закон «Про статус суддів» судді при виконанні своїх обов`язків повинні бути доступними та виявляти повагу по відношенню до осіб, які до них звертаються; повинні турбуватися про підтримання високого рівні компетентності, необхідного рівня вирішення справ в кожному конкретному випадку, оскільки від рішень судді залежить гарантія прав особи.

Відповідно до п. 12 Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, передбачено, що незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає, на здатність судді приймати незалежні рішення. У цьому випадку незалежність судової влади є втіленням загального принципу: «Ніхто не може бути суддею у власній справі». Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси певної сторони у будь-якій суперечці. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки з боку сторін у конкретній справі, але й з боку суспільства в цілому. Суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він або вона повинні бути вільними від цього й в очах розумного спостерігача. В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана.

Одночасно, ст.15 Кодексу суддівської етики також визначено, що неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді.

Відповідно до Бангалорських принципів поведінки суддів, які схвалено Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27.07.2006р. №2006/23 від 19.05.2006р., незалежність судових органів є передумовою забезпечення правопорядку та основною гарантією справедливого вирішення справи в суді. Отже, суддя має відстоювати та втілювати в життя принцип незалежності судових органів в його індивідуальному та колективному аспектах.

Пунктом 1.1 Бангалорських принципів поведінки суддів передбачено, що суддя повинен здійснювати свою судову функцію незалежно, виходячи виключно з оцінки фактів, відповідно до свідомого розуміння права, незалежно від стороннього впливу, спонукання, тиску, загроз чи втручання, прямого чи опосередкованого, що здійснюється з будь-якої сторони та з будь-якою метою. Одночасно, вказаними Принципами унормовано, що об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Згідно п.п.2.1, 2.2 Бангалорських принципів поведінки суддів при виконанні своїх обов`язків суддя вільний від будь-яких схильностей, упередженості чи забобонів. Поведінка судді в процесі засідання та за стінами суду має сприяти підтримці та зростанню довіри суспільства, представників юридичної професії та сторін у справі до об`єктивності суддів та судових органів.

Суд зазначає, що при прийнятті процесуальних рішень суд керується саме нормами чинного господарського процесуального законодавства, засадами здійснення господарського судочинства та дотримується вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого розгляду спору, а отже, у даному випадку відкриття провадження у справі, яке на думку заявника вчинено з порушенням процесуального законодавства, ніяким чином не вказує на наявність підстав для відводу судді Спичака О.М. від розгляду справи.

В контексті означено суд вважає за доцільне звернути увагу відповідача 2 на те, що частиною 3 ст.2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Тобто, нормами чинного законодавства визначено засади та окремі механізми реалізації прав всіх учасників судового процесу, в тому числі, забезпечення права на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень, що може бути реалізовано у передбаченому чинним господарським процесуальним законодавством порядку у разі непогодження з процесуальними рішеннями судді.

Отже, непогодження з процесуальними рішеннями судді як то з відкриттям провадження у справі чи не залишення позову без розгляду може бути підставою для реалізації особою права на апеляційне та касаційне оскарження відповідних рішень з урахуванням вимог Господарського процесуального законодавства щодо порядку реалізації такого права.

Таким чином, посилання відповідача 2 на безпідставне відкриття судом провадження у справі та незалишення позову Компанії «І-Бі-Сі Істерн Беверідж Кампані Лімітед» без розгляду не є підставою для відводу судді у розумінні ст.35 Господарського процесуального кодексу України.

Одночасно, суд також вважає безпідставними та такими, що позбавлені належного обґрунтування твердження заявника про порушення судом принципу диспозитивності під час здійснення провадження у справі.

При цьому, судом враховано, що у відповідності до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України принцип диспозитивності полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, фактично диспозитивність - це надання особам, які беруть участь у справі, можливості вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд.

Слід звернути увагу, що наведений принцип не обмежує та не нівелює обов`язку судді дотримуватись інших принципів господарського судочинства як то верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, пропорційність та забезпечити повне та всебічне з`ясування всіх обставин справи.

Таким чином, дії суду щодо встановлення певних обставин на будь-якій стадії судового процесу направлені не на порушення принципу диспозитивності, а навпаки на забезпечення права на справедливий розгляд справи незалежним і безстороннім судом, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. При цьому, суд звертає увагу відповідача 2, що означеним правом наділено не лише позивачів у справі, а й всіх інших учасників судового процесу.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Коніг проти Федеративної Республіки Германія» сформовано критерії розумності строків судового розгляду, до яких віднесено складність справи, поведінку заявника, поведінку органів державної влади (насамперед суду, важливість предмета позову для заявника у справі.

Таким чином, з урахуванням визначених вище критерії, слід зазначити, що виходячи з фактичних обставин справи, складеності правового спору та поведінки учасників судового процесу, суд зазначено, що розгляд справи №910/3287/19 здійснюється у межах розумних строків у відповідності до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тобто, за висновками суду, посилання відповідача 2 на те, що суддею 7 разів було відкладено підготовче засідання у справі ніяким чином не вказує на упередженість судді. При цьому, слід також звернути увагу на те, що відкладення судового розгляду не може вказувати на надання судом переваг позивачу, оскільки за своїм правовим статусом саме позивач, як особа яка звернулась до суду за захистом своїх прав, є найбільш зацікавленим учасником судового процесу у вирішені спору у найменші строки.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого відповідачем відводу, та необхідність передачі заяви ОСОБА_2 про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи №910/3287/19 для визначення судді в порядку, встановленому частиною першою статті 32 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись приписами ст.ст.32, 39, 229, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Заяву ОСОБА_2 про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи №910/3287/19 передати для визначення судді в порядку, встановленому частиною першою статті 32 Господарського процесуального кодексу України.

2. Згідно ч.1 ст.235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст складено та підписано 20.09.2019р.

Суддя Спичак О.М.