ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року

м. Київ

Справа № 908/4871/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Васьковського О.В. - головуючого, Огородніка К.М., Погребняка В.Я.

за участю секретаря судового засідання Озерчук М.М.

розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду (головуючий - суддя Н.В. Пархоменко, судді: Л.А. Коваль, А.Є. Чередко) від 26.03.2019

у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго"

та Підприємства зі 100 % інвестицією "Науково-виробничий комплекс "Укркольорметавтоматика" відкритого акціонерного товариства "Союзкольорметавтоматика"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр автоматизації металургії"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача відкритого акціонерного товариства "Союзкольорметавтоматика"

про визнання недійсним правочину

в медах справи про банкрутство № 908/4871/15

за заявою Запорізької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області

до Підприємства зі 100 % інвестицією "Науково-виробничий комплекс "Укркольорметавтоматика" відкритого акціонерного товариства "Союзкольорметавтоматика"

про визнання банкрутом.

Учасники справи:

представник позивача-1 - Марковський І.О.,

представник позивача-2 - не з`явився,

представник відповідача -Тарасов Д.О.,

представник третьої особи - не з`явився.

1. Короткий зміст вимог

1.1 09.09.2015 Господарський суд Запорізької області ухвалив прийняти заяву Державної податкової інспекції у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області про порушення справи про банкрутство Підприємства з 100% інвестицією "Науково-виробничий комплекс "Укркольорметавтоматика" Відкритого акціонерного товариства "Союзкольорметавтоматика" в загальному порядку відповідно до Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон).

1.2 24.09.2015 Господарський суд Запорізької області ухвалив порушити провадження у справі про банкрутство боржника, ввести мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру розпорядження майном тощо.

1.3 14.03.2016 Господарський суд Запорізької області постановив, зокрема припинити процедуру розпорядження майном боржника та повноваження розпорядника майна, визнати боржника банкрутом та відкрити ліквідаційну процедуру.

26.07.2016 Господарський суд Запорізької області ухвалив призначити ліквідатором боржника арбітражного керуючого Короленка І.М.

1.4 01.03.2017 Публічне акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго" (далі - Позивач-1) та Підприємство з 100% інвестицією "Науково-виробничий комплекс "Укркольорметавтоматика" Відкритого акціонерного товариства "Союзкольорметавтоматика" (далі - Позивач-2) подали позовну заяву про визнання недійсним правочину, що оформлений актом приймання-передачі від 18.04.2013, укладений Позивачем-2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр автоматизації металургії" (далі - Відповідач) щодо передачі на користь останнього нерухомого та рухомого майна (за переліком).

1.5 Позовна заява мотивована недійсністю оспорюваного правочину з передачі основних фондів (нерухомого і рухомого майна за переліком) Позивача-2 загальною вартістю 2 319 100 грн. 00 коп. з його статутного фонду до статутного капіталу Відповідача, що відбулось внаслідок рішення, оформленого протоколом засідання від 18.04.2013 № 100 (далі - Рішення), ухваленого Радою директорів Відкритого акціонерного товариства "Союзкольорметавтоматика" (далі - Третя особа), яке є 100 % засновником Позивача-2. Як підстави для недійсності оспорюваного правочину зазначено, що:

- оспорюваний правочин з боку Позивача-2 вчинений шляхом підписання акта приймання-передачі майна від 18.04.2013 неуповноваженою на те особою - Сухарєвим О.М. , який на дату підписання цього акта не мав повноважень керівника Ползивача-2, тоді як згідно з пунктом 6.1.1 Статуту Позивача-2 саме керівнику належить право вирішення всіх питань діяльності Позивача-2;

- наслідком безоплатної передачі майна Позивача-2 за оспорюваним правочином стала неможливим його статутна діяльність та проведення ним розрахунків за своїми фінансовими зобов`язаннями та, як наслідок - стійка неплатоспроможність і банкрутство Позивача-2;

- оспорюваний правочин не був посвідчений нотаріально, тоді як договори відчуження нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню, тоді як оспорюваним правочином Третя особа вчинила дію з відчуження майна Позивача-2, чим порушила майнові права цієї особи.

1.6 18.06.2018 позивачі подали додаткові обґрунтування позовних вимог, а саме додаткові підстави для вимог, згідно з якими:

- засновник Позивача-2 - Третя особа всупереч меті створення Позивача-2 та в обхід встановлених законом процедур прийняв рішення щодо передачі майна за оспорюваним правочином, з якого вбачаються ознаки доведення боржника - Позивача-2 до банкрутства, оскільки майновий комплекс вартістю, що дорівнює вартості переданого майна (2 319 100 грн. 00 коп.), що був переданий за цим правочином, був основним активом підприємства-боржника та єдиним засобом ведення його господарської діяльності та єдиним потенційним джерелом прибутку. Наслідком передачі майна за оспорюваним правочином стала, зокрема втрата кредитором у цій справі (Позивачем-1) можливості на погашення заборгованості боржника за надані йому послуги з постачання Позивачем-1 електроенергії.

1.7 18.06.2018 позивачі подали додаткові обґрунтування позовних вимог в позовній заяві від 01.03.2017, в яких просили визнати недійсним акт від 18.04.2013 прийому-передачі майна, переданого для збільшення статутного капіталу Відповідача, укладений на підставі протоколу № 100 від 18.04.2013 Ради директорів Третьої особи (засновника Позивача-2).

Зміст додаткових обґрунтувань позовних вимог полягає в тому, що передача засновниками Позивача-2 його майна з балансу підприємства до статутного капіталу Відповідача має на меті припинення Позивача-2 шляхом доведення його до банкрутства в обхід ліквідації юридичної особи, наслідком чого стало завдання шкоди кредиторам Позивача-2, а тому має бути визнано недійсним рішення Ради директорів Третьої особи № 100 від 18.04.2013, яке за своєю правовою природою хоча і не створювало прав та обов`язків для інших осіб, однак стало підставою для укладення оспорюваного акта приймання-передачі від 18.04.2013.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

2.1 Справа переглядалась неодноразово.

2.2 28.03.2018 Верховний Суд постановив скасувати постанову Донецького апеляційного господарського суду від 10.07.2017 та ухвалу Господарського суду Запорізької області у цій справі, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду Запорізької області.

2.3 При новому розгляді справи 26.12.2018 Господарський суд Запорізької області ухвалив позов задовольнити, визнати недійсним акт від 18.04.2013 приймання-передачі майна на суму 2 319 100 грн 00 коп., переданого для збільшення статутного капіталу Відповідача, оформленого на підставі протоколу Ради директорів Третьої особи № 100 від 18.04.2013.

2.4 Рішення суду мотивоване існуванням підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним через його невідповідність нормам законодавства щодо належного виконання прийнятих на себе зобов`язань та всупереч передбаченої статутом Позивача-2 меті його створення з огляду на те, що:

- Рішення Третьої особи в частині передачі від Позивача-2 до статутного капіталу Відповідача основних засобів та акт приймання-передачі від 18.04.2013 не відповідають меті здійснення Позивачем-2 господарської діяльності та не спрямовані на отримання ним прибутку за наявної заборгованості перед кредиторами на момент укладення оспорюваного правочину, а саме перед Запорізькою об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління державної фіскальної служби (згідно з обставинами, встановленими, зокрема судовим рішенням від 06.10.2014 у справі № 808/5249/14) та перед Позивачем-1 (згідно з обставинами, встановленими, зокрема, судовим рішенням апеляційного суду від 07.04.2014 у справі № 908/2631/13);

- безоплатна передача майна боржника за оспорюваним правочином свідчить про свідомий намір засновника - Третьої особи, збільшити загальний розмір зобов`язань Позивача-2 та має наслідком виникнення підстав для визнання його банкрутом.

Відмова у задоволенні заяви Відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності мотивована судом тим, що Позивач-1 не пропустив цей строк, оскільки він не є стороною оспорюваного правочину та не міг бути обізнаним в момент укладення оспорюваного правочину про його укладення або про порушення власних прав; міг довідатись про порушене право після визнання боржника банкрутом, а Позивач-1 стверджував, що дізнався про порушене право згідно з оспорюваним правочином під час ліквідаційної процедури боржника - в січні 2017 року.

3. Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

3.1 26.03.2019 Центральний апеляційний господарський суд постановив задовольнити апеляційну скаргу Відповідача, скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 26.12.2018 та прийняти нове рішення - в задоволенні позову про визнання недійсним правочину, оформленого актом приймання-передачі майна від 18.04.2013, відмовити.

3.2 Рішення суду мотивоване відсутністю визначених позивачами підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину з огляду:

- на недоведеність обставин неможливості боржником погасити заборгованість, яка існувала на час укладення оспорюваного правочину з огляду на те, що заборгованість боржника перед Позивачем-1, вимоги щодо якої визнані судом як кредиторські вимоги у цій справі, яка виникла за березень 2013, частково погашена, а інша частина цієї заборгованості виникла після вчинення оспорюваного правочину; заборгованість перед податковим органом, вимоги щодо якої визнані як кредиторські вимоги у цій справі, була узгоджена після вчинення оспорюваного правочину, валовий прибуток Позивача-2 за 2013 рік перевищував розмір існуючої заборгованості боржника перед органом Пенсійного фонду України, вимоги щодо якого також визнані у цій справі, як кредиторські вимоги до боржника, а місцевим судом при вирішенні спору помилково врахована заборгованість, що виникла, як до, так і після вчинення оспорюваного правочину;

- на те, що неприбутковість правочину не є підставою для визнання його недійсним;

- безпідставне зазначення Позивачем-1 підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину, що передбачені статтею 20 Закону банкрутство, а саме посилання на створення для боржника за наслідками оспорюваного правочину умов, в яких він став неплатоспроможним, на неможливість забезпечення боржником кредиторських вимог за рахунок переданого за оспорюваним правочином майна; оскільки позов поданий в порядку частини 4 статті 10 Закону про банкрутство з інших підстав - невідповідності правочину загальним нормам цивільного законодавства.

При цьому апеляційний суд виходив з того, що акт приймання-передачі майна від 18.04.2013 є оспорюваним правочином, погодившись при цьому з аналогічним висновком місцевого суду; а заява про застосування у цій справі наслідків спливу позовної давності відхиляється з тих підстав, що позовна у спірних правовідносинах не застосовується, оскільки у позові відмовлено з підстав необґрунтованості позову.

4. Встановлені судами обставини

4.1 Відповідно до другої редакції Статуту боржника (дата реєстрації статуту - 14.04.2009, № запису - 4019257) підприємство створене шляхом реорганізації структурного підрозділу Відкритого акціонерного товариства "Союзкольорметавтоматика" "Науково-виробничого комплексу "Укркольорметавтоматика", яке в свою чергу було створене на базі державної організації - Запорізької філії ВНДКІ "Кольорметавтоматика" ОНТК "Союзкольорметавтоматика" згідно з постановою Ради Міністрів СРСР від 21.10.1990 № 1174 "Про створення акціонерних товариств в металургії", і яке є його правонаступником виключно у науково-технічній діяльності та сервісному обслуговуванні продукції, виготовленій на підприємстві - Третьої особи.

Відповідно до пункту 1.5 Статуту та згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № станом на 03.04.2017 Боржника його засновником є Третя особа, яка зареєстрована Московською реєстраційною палатою 29.12.1992, ідентифікаційний код-04641807, місцезнаходження: Росія, 127238 місто Москва Дмитровське шосе, 75.

Згідно з пунктом 3.1 Статуту підприємство боржника є юридичною особою за законодавством України з моменту його державної реєстрації, має самостійний баланс та інші рахунки у банківських та кредитних установах, круглу печатку та штампи зі своєю повною назвою, знаки для товарів і послуг та інші реквізити.

Відповідно до пункту 4.1 Статуту боржника підприємство створюється з метою одержання прибутку та використання його в інтересах Засновника, розвитку виробництва та вирішення соціальних завдань суспільства, створення нових робочих місць.

Пунктом 4.1 Статуту підприємства боржника визначено, що майно підприємства складається з основних фондів та оборотних коштів, а також інших цінностей, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства.

Згідно з пунктом 4.1.1 Статуту майно передане засновником згідно з передаточним актом (балансом) закріплюється за підприємством і належить йому на праві повного господарського відання.

Пунктом 4.2 Статуту визначено, що джерелами формування майна та коштів підприємства є: статутний фонд, утворений з грошових та матеріальних внесків засновника, розмір якого визначається статутом; прибуток одержаний від реалізації продукції, робот, послуг, а також від інших видів господарської діяльності; надходження від приватизації власності; придбання майна іншого підприємства, організації; кредити банків та інших кредиторів; інші джерела, не заборонені законодавством України.

Відповідно до пункту 4.4 Статуту підприємство самостійно здійснює свою господарську діяльність, розпоряджається виготовленою продукцією.

Пункт 4.5 Статуту визначає, що підприємство - боржник має право купувати або продавати, приймати або передавати іншим підприємствам, організаціям й установам, обмінювати, орендувати чи здавати в оренду, приймати чи передавати у безкоштовне тимчасове користування або у кредит належні йому будинки, споруди, обладнання, транспортні засоби, інвентар, сировину або інші матеріальні цінності, а також списувати їх з балансу, приймати або передавати матеріальні ресурси, кошти на оплату праці іншим підприємствам і організаціям. При цьому не дозволяється зниження вартості основних та оборотних фондів нижче рівня наданого статутного фонду з урахуванням переоцінки й індексації. Відчуження будівель, споруд, обладнання, які є основними фондами Підприємства, потребує письмової згоди Засновника.

Згідно з пунктом 5.1 Статуту засновник наділяє підприємство статутним фондом у вигляді основних засобів (будинки, обладнання, у тому числі база відпочинку) у розмірі - 3 056 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 5.5 Статуту боржника зменшення розміру статутного фонду може бути здійснено в тому ж порядку, що й збільшення статутного фонду. Директор зобов`язаний сповістити кредиторів підприємства про прийняття рішення щодо зменшення статутного фонду.

Згідно з пунктом 6.1 Статуту боржника засновник здійснює свої права з управління підприємством безпосередньо та через уповноважений ним орган управління. Органом управління підприємством є директор.

Пунктом 6.1.1 Статуту визначено, що директор підприємства самостійно вирішує всі питання діяльності підприємства за винятком тих, які належать до виключної компетенції Засновника.

Відповідно до пункту 6.2 Статуту боржника до виключної компетенції засновника належить: визначення основних напрямів розвитку та діяльності підприємства; затвердження виробничих планів підприємства та звітів про їх виконання; прийняття рішення про зміну розміру статутного фонду; затвердження висновків експертної оцінки майна, яке вноситься засновником в натуральній формі; прийняття рішення про продаж, безкоштовну передачу будь-яких об`єктів нерухомості та визначення їх вартості; прийняття рішення про припинення діяльності підприємства, визначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу; затвердження порядку розподілу прибутку; затвердження директора підприємства, з укладанням відповідного контракту, який визначає права та обов`язки директора підприємства; затвердження річних звітів про фінансово-господарську діяльність підприємства та фінансово-господарських висновків.

4.2 Третя особа наказом №25-АО від 18.04.2013 директора боржника - ОСОБА_2 звільнила від займаної посади з 17.04.2013; виконання обов`язків директора боржника покладено на Сухарєва О.М. - заступника директора.

4.3 18.04.2013 Радою директорів Третьої особи прийнято рішення, яке оформлене протоколом №100 від 18.04.2013, про передачу від боржника (Позивача-2) у статутний капітал Відповідача основних засобів за актом приймання-передачі майна від 18.04.2013 на загальну суму - 2 319 100 грн. 00 коп. для збільшення статутного капіталу Відповідача (том 6 аркуш справи 16).

4.4 Загальними зборами учасників Відповідача, єдиним учасником якого згідно з відомостями з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № станом на 03.04.2017 є Третя особа, ухвалено рішення, яке оформлене протоколом № 3 від 18.04.2013, відповідно до якого вирішено:

1. Збільшити статутний капітал Відповідача на 2 319 100 грн. 00 коп. за рахунок передачі Учасником майна боржника, що підтверджується Актом оцінки та прийому-передачі майна від 18.04.2013;

2. Прийняти у власність до статутного капіталу Відповідача від боржника майно згідно з актом оцінки та прийому-передачі майна від 18.04.2013 (том 6 аркуші справи).

4.5 18.04.2013 Позивачем-2 передано, а Відповідачем прийнято нерухоме та рухоме майно, що підтверджується актом приймання-передачі майна, переданого для збільшення статутного капіталу Відповідача, загальною кількістю - 60 одиниць на загальну суму 2 319 100 грн. 00 коп.

Вказаний акт підписаний зі сторони боржника Сухарєвим О.М. , на якого покладено обов`язки директора відповідно до наказу засновника №25-АО від 18.04.2013.

Загальна вартість майна - цілісного майнового комплексу, переданого зі статутного капіталу Боржника до статутного капіталу Відповідача відповідно до рішення Засновника становить - 2 319 100 грн. 00 коп.

Відповідно до Інформаційної довідки № 60763009 від 06.06.2016 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за Відповідачем зареєстровані об`єкти нерухомого майна, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 :

1. Будівля, об`єкт житлової нерухомості, 370,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта 1); частка власності: 1/1;

2. Будівля, об`єкт житлової нерухомості, 589,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта 1); частка власності: 1/1;

3. Будівля лабораторного корпусу літ.А-5, 5565,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта 1), частка власності 48/50;

4. Будівля, літ. Д (реєстраційний номер об`єкта 1), частка власності 1/1;

5. Будівля, об`єкт житлової нерухомості, 214,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта 1);

6. Будівля, об`єкт житлової нерухомості, 116, кв.м. (реєстраційний номер об`єкта 1), частка власності 1/1;

7. Будівля, об`єкт житлової нерухомості, 137,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта 1), частка власності 1/1;

8. Будівля, контрольно - пропускний пункт, 14,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта 1), частка власності 1/1.

4.6 Кредиторами у справі про банкрутство боржника визнані: ДПІ в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя, правонаступником якої є Запорізька об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області у розмірі - 862 795 грн. 91 коп., Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя, вимоги якого виникли до порушення справи про банкрутство та визнані у розмірі - 56 778 грн. 67 коп. та Відкрите акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго" у розмірі - 363 408 грн. 56 коп.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 07.11.2016 частково задоволено заяву Запорізької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькі області (правонаступника ДПІ в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя): визнано додаткові грошові вимоги у розмірі - 518 138, 13 грн. з шостою чергою задоволення.

4.7 На момент прийняття Рішення - щодо передачі від боржника у статутний капітал Відповідача основних засобів згідно з актом приймання-передачі майна від 18.04.2013, на загальну суму - 2 319 100 грн. 00 коп., у боржника існувала заборгованість перед Державною податковою інспекцією в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя (правонаступником якої є Запорізька об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області), що підтверджується постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 06.10.2014 у справі № 808/5249/14 та ухвалою суду від 24.09.2015 №908/4871/15, та перед Відкритим акціонерним товариством "Запоріжжяобленерго" (на цей час Публічне акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго"), що підтверджується постановою Донецького апеляційного господарського суду від 07.04.2014 у справі №908/2631/13 та ухвалою від 18.11.2015 у справі № 908/4871/15.

4.8 Постановою Господарського суду Запорізької області від 14.03.2016 про визнання боржника банкрутом встановлено, що згідно з наданим розпорядником майна аналізом фінансово-господарської діяльності, виявлене розпорядником майна нерухоме майно боржника непридатне для використання без фінансових вкладень, пропозиції інвесторів відносно санації боржника не надходили, кредиторська заборгованість боржника тривалий час не погашається, що свідчить про неможливість боржника власними силами відновити свою платоспроможність. Разом з тим, згідно з затвердженим судом реєстром вимог кредиторів боржник має значну кредиторську заборгованість у розмірі 1 282 983 грн. 24 коп.

У підприємства відсутні достатні активи, за рахунок яких можливо погашення кредиторської заборгованості, пропозиції інвесторів відносно санації боржника не надходили, а також боржник неспроможний відновити свою платоспроможність та задовольнити визнані судом вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури, у зв`язку із чим суд при винесенні постанови 14.03.2016 дійшов висновку про неплатоспроможність боржника та наявність підстав для застосування процедур банкрутства.

4.9 У постанові Донецького апеляційного господарського суду від 07.04.2014 у справі №908/2631/13 (том 12 аркуш справи 148-151) суд дійшов до висновку про наявність заборгованості боржника перед Позивачем-1 за період березень-квітень 2013 у сумі 47 250 грн. 91 коп. (при цьому встановлено, що рахунок за березень 2013 у сумі 35 467 грн. 98 коп. був частково погашений у сумі 8 487 грн. 98 коп., а рахунок за квітень 2013 №3676 на суму 20 250 грн. 91 коп. направлений 10.05.2013).

4.10 У постанові Запорізького окружного адміністративного суду від 06.10.2014 у справі №808/5249/14 загальна сума заборгованості боржника становить 810 757 грн. 67 коп., яка виникла на підставі податкових декларацій з податку на прибуток та податку на додану вартість, які подані починаючи з 20.02.2014, тобто стягнута на підставі вказаного судового рішення заборгованість була узгоджена після укладення акту приймання-передачі від 18.04.2013.

4.11 Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя у заяві про визнання грошових вимог (том 12 аркуші справи135-137) заявило про визнання грошових вимог у сумі 59 214 грн. 67 коп., в тому числі заборгованість стягнуту на підставі постанови №808/3548/13-а у сумі 4 106 грн. 14 коп. (борг за січень-березень 2013) (том 12, аркуші справи 139-141), постанови №808/3720/13-а у сумі 11 392 грн. 88 коп. (борг червень 2012- лютий 2013) ( том 12, аркуші справи 142-144).

4.12 Згідно зі звітом про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 2013 рік боржника станом на 31.12.2013 чистий дохід цієї особи від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) складає 3 049 тис грн., валовий прибуток складає 1 269 тис грн. (том 7 аркуш справи 98 (на звороті) - 99).

4.13 Згідно з відповіді Запорізької обласної державної адміністрації №10535/03-49 від 02.11.2018 у період з 22.09.1997 по 18.04.2013 державна реєстрація іноземних інвестицій не була обов`язком іноземного інвестора, а була його правом.

4.14 Боржник у період з 22.09.1997 по 18.04.2013 не звертався з проханням здійснити державну реєстрацію іноземних інвестицій (том 12 аркуш справи 126).

5. Короткий зміст вимог касаційної скарги

5.1 24.04.2019 Позивач-1 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2019 та прийняти нове рішення, яким залишити в силі ухвалу Господарського суду Запорізької області від 26.12.2018.

6. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

6.1 Апеляційний суд неправильно застосував норми статті 42 Господарського кодексу України, дійшовши висновку, що неприбутковість оспорюваного правочину не має вирішального значення для вирішення спору та не є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки неприбутковість оспорюваного правочину суперечить меті діяльності Позивача-2, яка визначена в його статуті, правильного висновку про що дійшов місцевий суд.

6.2 Апеляційний суд безпідставно вказав на невиконання місцевим судом вказівок касаційного суду в постанові від 28.03.2018 та не врахував результати виконання місцевим судом цих вказівок, а саме встановлені судом обставини існування на час укладення оспорюваного правочину кредиторської заборгованості у боржника, які вказують на умисел засновника боржника на виведення за оспорюваним правочином активів з баланс Позивача-2 з подальшим нарощуванням його кредиторської заборгованості.

7. Касаційне провадження

7.1 Суд не розглядає заяву Відповідача про поновлення строку на подання відзиву на касаційну скаргу Позивача-1 у цій справі з огляду на таке.

За змістом частин 1, 4 статті 119 ГПК України пропущений учасником процесуальний строк може бути поновлений судом за умови вчинення учасником процесуальної дії, для вчинення якої було встановлено строк, подання учасником заяви про поновлення процесуального строку та визнання причин пропуску строку поважними, крім випадків, коли ГПК України встановлено неможливість такого поновлення.

Між тим, Відповідач всупереч вимогам частин 1, 4 статті 119 ГПК України не додав до заяви про поновлення строку відзиву на касаційну скаргу, а тому у Суду відсутні підстави для розгляду цієї заяви по суті порушеного в ній питання.

8. Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права

Щодо способу захисту порушеного права

8.1 Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ЦК України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд звертається до власної правової позиції, викладено в пункті 13 постанови від 14.08.2018 у справі 908/2212/17 та в пункті 7.3 постанови від 16.04.2019 у справі № 910/1570/18 .

8.2 Разом з цим обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду щодо обрання належного способу захисту порушеного права, викладеної в постанові від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18).

8.3 Завданнями господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (стаття 2 ГПК України України).

Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Суд звертається до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного суду - пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 та пункт 49 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18).

8.4 У цій справі суди встановили, що предметом спору за вимогами позивачів є правочин з відчуження Позивачем-2 як іноземним підприємством на користь Відповідача переданих Позивачу-2 Третьою особою на праві господарського відання основних засобів (за переліком), що оформлений актом приймання-передачі від 18.04.2013 між Позивачем-2 та Відповідачем. Також суди встановили, що передумовою оформлення спірного акта як правочину стало прийняття Радою директорів Третьою особи як 100 % засновником Позивача-2 Рішення, оформленого протоколом засідання Ради директорів Третьої особи від 18.04.2013 № 100.

8.5 Підстави та порядок відчуження юридичною особою - іноземним підприємством власних основних фондів, переданих його засновником до статутного капіталу, на користь іншої юридичної особи визначені нормами ЦК України та Господарського кодексу України.

Частинами 1, 2 статті 92 ЦК України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників.

Частиною 1 статті 62 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до частини 2 статті 63 ГК України підприємство, в статутному капіталі якого іноземна інвестиція становить сто відсотків, вважається іноземним підприємством.

Згідно з частинами 1, 2 статті 65 цього кодексу управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу.

Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Відповідно до частини 2 статті 66 ГК України джерелами формування майна підприємства є, зокрема грошові та матеріальні внески засновників. Аналогічна норма міститься в частині 1 статті 140 ГК України

Згідно з частиною 2 статті 135 цього кодексу власник має право особисто або через уповноважені ним органи з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно на праві власності, праві господарського відання, а для здійснення некомерційної господарської діяльності - на праві оперативного управління, визначати мету та предмет діяльності таких організацій, склад і компетенцію їх органів управління, порядок прийняття ними рішень, склад і порядок використання майна, визначати інші умови господарювання у затверджених власником (уповноваженим ним органом) установчих документах господарської організації, а також здійснювати безпосередньо або через уповноважені ним органи у межах, встановлених законом, інші управлінські повноваження щодо заснованої організації та припиняти її діяльність відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Статтею 136 ГК України передбачено, що право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Частинами 1, 2 статті 144 ГК України визначено, що майнові права та майнові обов`язки суб`єкта господарювання можуть виникати, зокрема з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать; внаслідок створення та придбання майна з підстав, не заборонених законом; з інших обставин, з якими закон пов`язує виникнення майнових прав та обов`язків суб`єктів господарювання.

Право на майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з дня реєстрації цього майна або відповідних прав на нього, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 2 статті 145 цього кодексу передбачено, що зміна правового режиму майна суб`єкта господарювання здійснюється за рішенням власника (власників) майна у спосіб, передбачений цим Кодексом та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом.

8.6 У зв`язку із викладеним Суд дійшов висновку про те, що однією із підстав для набуття та припинення юридичною особою - іноземним підприємством (у розумінні частини 2 статті 63 ГК України) прав (відчуження майна, переданого до статутного капіталу цієї юридичної особи на праві господарського відання) є, зокрема вчинення юридичною особою правочину у порядку, на підставах та в межах повноважень органу, що визначений установчими документами, за умови прийняття засновником від імені іноземного підприємства відповідного рішення, з урахуванням передбаченого законом порядку відчуження певних видів майна.

8.7 Враховуючи викладене, а також встановлені судами обставини (пункт 4.1 цієї постанови) :

щодо єдиного засновника Боржника (Позивача-2) - Третьої особи;

щодо майна підприємства Боржника, яке складається з основних фондів та оборотних коштів, а також інших цінностей, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства (пункт 4.1 Статуту);

щодо правового режиму майна, переданого засновником згідно з передаточним актом (балансом), яке закріплюється за підприємством і належить йому на праві повного господарського відання (пункт 4.1.1)

щодо джерел формування майна та коштів підприємства, якими є зокрема є: статутний фонд, утворений з грошових та матеріальних внесків засновника, розмір якого визначається статутом (пункт 4.2 Статуту);

щодо виключної компетенції засновника з прийняття рішення про продаж, безкоштовну передачу будь-яких об`єктів нерухомості та визначення їх вартості (пункт 6.2 Статуту);

Суд дійшов висновку, що відчуження майна, переданого до статутного Позивача-2, здійснюється, зокрема шляхом вчинення (укладення) від його імені засновником або органом, визначеним статутом Позивача-2 правочину з відчуження майна Позивача-2 з урахуванням передбаченого законом порядку відчуження відповідних видів майна.

8.8 Вимоги щодо ознак правочину з відчуження нерухомого майна юридичною особою та порядку його вчинення визначені ЦК України.

Згідно з пунктами 1, 4 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів, інших юридичних фактів.

Частиною 1 статті 12 цього кодексу передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Частиною 1 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 3 статті 203 цього кодексу встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Отже закон визначає однією із обов`язкових ознак правочину існування волевиявлення учасника правочину щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків.

Вольова спрямованість правочину у розумінні наведених норм характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об`єктивно виражену форму виявлення (складання заповіту, прийняття спадщини, складання довіреності, підписання договору тощо). У правочині зовнішнє волевиявлення має бути адекватним внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії (вчинки) особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків.

8.9 Частиною 4 статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до статей 364, 657, 715, 719, 732, 754, 1304 ЦК України договори з відчуження нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню.

Згідно з нормою частини 1 статті 210 цього кодексу правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

8.10 У зв`язку із викладеним Суд дійшов висновку про те, що законом встановлені ознаки правочину та вимоги до порядку вчинення правочину з відчуження іноземним підприємством основних фондів (нерухомого майна), переданих йому до складу статутного капіталу на праві господарського відання, зокрема: прийняте уповноваженою особою у встановленому законом та статутом порядку рішення про відчуження цього майна, як матеріальний прояв волевиявлення на вчинення відповідного правочину, письмова форма вчинення правочину від імені цього підприємства органом, визначеним статутними документами, нотаріальне посвідчення та здійснення державної реєстрації цього відчуження, з яким закон пов`язує перехід (припинення, набуття) права на це майно.

8.11 Поряд з цим, встановивши факт підписання оспорюваного акта представниками Позивача-2 та Відповідача за відсутністю, зокрема рішення Позивача-2 про відчуження переданого за цим актом майна як матеріальної форми волевиявлення Позивача-2 на відчуження власних основних фондів на користь Відповідача, суди не встановили обставин існування волевиявлення з боку Позивача-2 на відчуження цього майна.

Суди також не встановили обставин прийняття Третьою особою від імені Позивача-2, а не від власного імені рішення про відчуження на користь Відповідача основних фондів Позивача-2 шляхом вчинення правочину.

Отже, встановивши факт оформлення передачі основних фондів Позивача-2 Відповідачем у простій письмовій формі - шляхом підписання акта приймання-передачі від 18.04.2013, без встановлення при цьому інших ознак правочину з відчуження нерухомого майна між двома юридичними особами (пункти 8.8-8.10 цієї постанови), суди не врахували:

- визначений законом порядок набуття юридичною особою - іноземним підприємством, створеним за законодавством України, прав на майно - основні фонди, та припинення цих прав, у тому числі шляхом відчуження на користь третіх осіб (пункти 8.6, 8.7 цієї постанови),

- передбачений законом порядок вчинення юридичною особою - іноземним підприємством, створеним за законодавством України, правочину з відчуження переданого йому до статутного капіталу нерухомого майна (пункти 8.8-8.10 цієї постанови).

А тому Суд дійшов висновку, що суди, виконуючи при новому розгляді справи відповідно до вимог статті 316 ГПК України вказівки Верховного Суду в постанові від 28.03.2018, а саме щодо встановлення правової природи передачі майна за актом від 18.04.2013 у розумінні статті 11 ЦК України, а також щодо законності передачі Позивачем-2 майна за цим актом, надаючи правову кваліфікацію оспорюваному акту, між тим дійшли помилкового висновку про те, що акт від 18.04.2013 приймання-передачі майна від Позивача-2 Відповідачу є правочином у розумінні статей 11, 12, 202 ЦК України.

Близького за змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), надаючи правову кваліфікацію акту приймання-передачі права вимоги у розумінні статті 202 ЦК України, а також Касаційний господарський суд у складів Верховного Суду в постанові від 11.04.2018 у справі № 910/12827/17, надаючи правову кваліфікацію акту приймання-передачі електроенергії у розумінні статті 202 ЦК України.

8.12 Дійшовши цього висновку, Суд відхиляє аргументи скаржника (пункти 6.1, 6.2 цієї постанови) з посиланням на вчинення правочину з відчуження майна Позивача-2 за актом приймання-передачі від 18.04.2013.

8.13 Втім, враховуючи передбачений законом порядок вчинення правочину з відчуження іноземним підприємством основних фондів (нерухомого майна), переданих йому до складу статутного капіталу на праві господарського відання (пункти 8.7- 8.10 цієї постанови), Суд погоджується із висновком судів щодо незаконності майнової дії Позивача-2 з відчуження основних фондів (нерухомого майна) на користь Відповідача у зазначений спосіб - за актом приймання-передачі, наслідком якого стала, зокрема державна реєстрація права Відповідача на спірне майно, оскільки відчуження майна Позивача-2 відбулось у спосіб, не передбачений законом - всупереч визначеному законом порядку.

8.14 Отже, дійшовши висновку щодо порушеного права Позивача-2 на основні фонди - об`єкти нерухомого майна, відчужені без вчинення правочину, а також враховуючи встановлений судами факт реєстрації права власності Відповідача на ці об`єкти нерухомого майна (пункт 4.5 цієї постанови), Суд доходить висновку щодо захисту Позивачем-2 права на відчужене майно в інший спосіб, передбачений законом, що відповідатиме наведеному змісту і способу порушеного права Позивача-2 на спірне майно, виходячи з встановлених у цій справі обставин та зроблених у цій постанові висновків.

8.15 Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

Суд звертається до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного - пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі N 925/1265/16 та пункт 50 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18).

8.16 Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України.

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких є припинення дії, яка порушує право (пункт 3); відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4).

Цією ж частиною статті 16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

8.17 Таким чином доводи скаржника щодо неправомірності відмови у задоволенні вимог про визнання недійсним саме правочину, оформленого актом приймання-передачі від 18.04.2013, не знайшли свого правого та матеріального підтвердження, оскільки не ґрунтуються на нормі закону та не відповідають обставинам справи, а тому відповідні вимоги не підлягають задоволенню.

8.18 Частиною 1 статті 311 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 4 цієї статті ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної частини та (або) резолютивної частини.

8.19 У зв`язку з викладеним апеляційний суд, відмовивши в задоволенні вимог про визнання недійсним правочину, оформленого актом приймання-передачі майна від 18.04.2013, ухвалив по суті правильне рішення, однак при цьому неправильно застосував норми матеріального права. А тому відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 308 та статті 311 ГПК України оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає зміні з викладенням її мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а в іншій частині - залишенню без змін.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2019 у справі № 908/4871/15 змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

3. В іншій частині постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2019 у справі № 908/4871/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.В. Васьковський

Судді К.М. Огороднік

В.Я. Погребняк