ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"16" вересня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/1285/19
Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М.

при секретарі судового засідання: Горнович Л.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державної установи „Південна виправна колонія (№51) (65017, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 9);

до відповідача: Державного підприємства „Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№51) (65017,м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 9);

про стягнення 60793,28 грн.

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 08.05.2019 року позивач - Державна установи „Південна виправна колонія (№51)" звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача - Державного підприємства „Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№51)", в якій просив суд стягнути з відповідача безпідставно сплачені кошти у розмірі 60793,28 грн., а також покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає про неправомірне підвищення відповідачем вартості послуг за договором №К-5 від 25.11.2015р. та про безпідставне отримання відповідачем грошових коштів у сумі 60793,28 грн., що встановлено за результатами внутрішнього аудиту Південного-міжрегіонального управління з питань кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України та стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Ухвалою суду від 03.06.2019 року за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/1285/19 за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи в засіданні суду на 21.06.2019 року.

Ухвалою суду від 21.06.2019 року, судом за клопотанням відповідача, в порядку ст.250 Господарського процесуального кодексу України, справу №916/1285/19 було призначено за правилами загального позовного провадження. Кірм того, даною ухвалою суду підготовче засідання було призначено 24.07.2019 року.

23.07.2019 року до суду відповідачем було подано відзив на позовну заяву вх. ГСОО №14690/19, однак ухвалою суду від 24.07.2019 року, в порядку ч.4 ст. 170 Господарського процесуального кодексу України, був повернутий відповідачу, а відповідна його копія долучена до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 24.07.2019 року підготовче засідання, в порядку ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, було відкладено на 05.08.2019 року.

Ухвалою суду від 05.08.2019 року, в порядку ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено розгляд справи по суті на 21.08.2019 року.

06.08.2019 року від позивача надійшло клопотання вх. ГСОО №15610/19, згідно якого позивач просив суд здійснити розгляд справи без участі представника Державної установи „Південна виправна колонія (№51).

У судовому засіданні від 21.08.2019 року судом було оголошено перерву у розгляді справи до 16.09.2019 року.

Представники сторін у судове засідання 16.09.2019 року не зявились, однак про дату час та місце розгляду справи були повідомленні належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення судових відправлень.

В судовому засіданні 16.09.2019р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, яке буде складено 23.09.2019 року.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Як встановлено матеріалами справи, 25.11.2015р. між Південною виправною колонією управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№51), яка в подальшому змінила найменування на Державну установу „Південна виправна колонія (№51) (надалі - замовник) та Державним підприємством „Підприємство Південної виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№51) (надалі -учасник) укладено договір про закупівлю послуг з постачання пари за державні кошти №К-5 (надалі - договір), згідно умов якого учасник зобов`язується у 2015 році надати замовникові послуги, зазначені в додатку №1 до договору, а замовник - прийняти і оплатити такі послуги.

У відповідності до п. 1.2 договору, найменування послуги згідно коду ДК 0162010-35.30.1 Пара та гаряча вода: постачання пари та гарячої води - номенклатура послуг, які учасник надає замовнику, згідно цього договору послуги з таропостачання, далі - послуги, а саме: виробництва та постачання теплової енергії 9згідно додатку №1 до договору в кількості 532,1 Гкал.

За умовами п. 3.1 договору, ціна цього договору та вартість послуг, наданих учасником становить 419028,75 грн., у тому числі вартість послуг, наданих учасником за цим договором встановлюється у розмірі 787,50 грн. за 1Гкал з ПДВ для потреб населення.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що відповідно до ст. 40 Закону України „про здійснення державних закупівель", ціна цього договору може бути змінена за взаємною згодою сторін, що оформлюється додатковою угодою.

Положеннями п. 4.1. договору зазначено, що розрахунки проводяться шляхом оплати замовником пред`явленого учасником рахунка на оплату послуг протягом 7-ми банківських днів з дня його отримання.

Пунктом 4.2 договору визначено, що розрахунки проводяться в грошовій формі на розрахунковий рахунок учасника по тарифу встановленому в договорі. Новий тариф встановлюється шляхом підписання додаткової угоди. Нарахування з застосуванням нового тарифу проводиться з дати його встановлення, зазначеної в відповідному документі про встановлення такого тарифу.

Умовами п.п. 6.1.1 договору встановлено обов`язок замовника своєчасно та в повному обсязі сплачувати за надані послуги.

У відповідності до п.п. 6.3.5 договору, учасник зобов`язаний повідомляти замовника письмово або в засобах масової інформації про зміну тарифів або про обмеження постачання тепла.

Згідно п. 10.1 цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2015р., а в частині надання послуг з вересня 2015 року по 31 грудня 2015 року (ст. 631 ЦК України).

У відповідності до п. 10.3 договору, строк дії цього договору може бути продовжено відповідно до вимог ст.40 п. 6 Закону України „Про здійснення державних закупівель": дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20% суми, визначеної у договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

Так, у відповідності до додатку №1 до договору №К-5 від 25.11.2015 року, сторони дійшли згоди та вирішили, що протягом періоду надання послуг 2015р. вартість послуг складає 419 028,75 грн. виходячи із вартості за 1 Гкал - 787,50 грн. та обсягу -532,1 Гкал.

24.12.2015 року між сторонами у справі було укладено додаткову угоду до договору №К-5 від 25.11.2015р., згідно якої внесли зміни у п. 3.1 договору та виклали його в наступній редакції: „3.1. Ціна цього договору та вартість послуг, наданих учасником становить 479822,03 грн., у тому числі вартість послуг, наданих учасником за цим договором, встановлюється у розмірі 1056,36 грн. за 1 Гкал з ПДВ для потреб населення" (а.с.67).

02.02.2016 року між сторонами у справі було укладено додаткову угоду до договору №К-5 від 25.11.2015р. згідно якої внесли зміни у п. 3.1 договору та виклали його в наступній редакції: „3.1. ціна (орієнтовна сума закупівлі) на 2016 рік по цьому договору становить 95964,40 грн. з ПДВ". Крім того, даною додатковою угодою сторони погодили та виклали п. 10.1 у новій редакції, згідно якої цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.03.2016 року, а в частині надання послуг з січня 2016 року по 31 березня 2016 року (ст. 631 п. 3 ЦК України) (а.с.68-69).

Як стверджує позивач, у 2018 році відділом внутрішнього аудиту Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України було проведено перевірку установи позивача та за результатами якої було отримано рекомендації щодо усунення та недопущення в подальшому порушень та недоліків, виявлених за результатами проведеного внутрішнього аудиту ДУ „Південна виправна колонія (№51)", а саме: за фактом аналізу аудиту проведення закупівель за державні кошти встановлено підвищення суми тендерного договору від 25.11.2015 року № К-5, чим порушено вимоги п.5 ст. 40 Закону України „Про здійснення державних закупівель", що призвело до незаконних витрат бюджетних коштів у сумі 72951,93 грн., з яких 60793,28 грн. призвело до заподіяння шкоди (збитків) установі, відповідно до яких вказано на необхідність проведення позовної роботи щодо відшкодування збитків на суму 60793,28 грн. у зв`язку з порушенням п. 5 ст. 40 Закону України „Про здійснення державних закупівель". При цьому, позивач стверджує, що із аудиторського звіту вбачається, що відповідачем було підвищено ціну на послуги з постачання пари незаконно, оскільки ціни на вугілля не було підвищено на державному рівні.

За таких обставин, позивач зазначає, що 08.10.2018 року він звернувся до відповідача з претензією вих. № 2/14-4170/Унр, між тим, вона була залишена відповідачем без відповіді та задоволено, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду про стягнення 60 793,28 грн., як безпідставно сплачених коштів з підстав неправомірного збільшення ціни та завданням збитків позивачу у розмір 60 793,28 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступних висновків:

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, забезпечення гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів кожного.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Разом з тим, позивач посилаючись на наявність збитків у розмірі спірної суми, в порядку ст. 623 Цивільного кодексу України, просить суд стягнути з відповідача відповідні грошові кошти, як безпідставно сплачені.

Водночас, суд зазначає, що виключно позивачу належить право на визначення предмету спору та за відсутності відповідної заяви позивача про зміну предмету позову, суд позбавлений можливості з власної ініціативи змінити предмет позову та має надати правову оцінку, саме заявленим позовним вимогам і застосувати до спірних відносин відповідну правову норму.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, згідно п. 1 ст. 628 цього кодексу, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч. 1 ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно до ст.180 Господарського кодексу України істотною умовою господарського договору є, зокрема, його ціна, при чому, відповідно до ст.632 Цивільного кодексу України, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

З огляду на зазначені приписи чинного законодавства сторони при укладенні договору №К-5 від 25.11.2015 року визначили його істотні умови, в тому числі щодо розміру, вартості та обсягів послуг в тому числі шляхом укладення відповідних додаткових угод.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Водночас, суд зазначає, що жодною із сторін не заперечується дійсність укладеного між сторонами у справі договору, а також відповідних додаткових угод до нього, на момент розгляду справи, як і належне виконання будь-якою стороною прийнятих за договором обов`язків.

Отже, господарські зобов`язання, які виникли між сторонами на підставі договору №К-5 від 25.11.2015р. були виконані сторонами належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства.

Водночас, суд зазначає, що загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл.83 Цивільного кодексу України. Так, ст. 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання щодо безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених у ст.11 Цивільного кодексу України.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ст. 1212 Цивільного кодексу України, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених у ст. 11 цього кодексу.

При цьому, суд зазначає, що під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У ч. 1ст. 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За таких обставин, системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, чч.1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою для набуття майна (отримання грошей).

Отже, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені в ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 03 червня 2015 у справі № 6-100цс15 та постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 у справі № 367/6344/16-ц.

Між тим, матеріалами справи та позивачем не доведено наявність визначених Цивільним кодексом України підстав набуття відповідачем грошових коштів безпідставно, відповідно до справи, відповідач набув їх внаслідок укладеного між сторонами договору.

Більш того, посилання позивача на висновки проведеної перевірки, як на підставу для задоволення позовних вимог для стягнення безпідставно сплачених коштів, не приймаються судом до уваги, адже виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості та безпідставності заявлених позовних вимог, в зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити в повному обсязі.

2. Судові витрати покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 23 вересня 2019 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська