ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/997/19

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Лавриненко Л.В.
суддів Аленіна О.Ю., Бєляновського В.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 м. Одеса
на рішення Господарського суду Одеської області від 03.06.2019 р.
у справі № 916/997/19
за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України м. Київ
до Військової частини НОМЕР_1 м. Одеса
про стягнення 34 187,94 грн.

суддя суду першої інстанції: Д`яченко Т.Г.
час та місце ухвалення рішення: 03.06.2019 р., м. Одеса,пр. т Шевченко, 29, Господарський суд Одеської області
повний текст складено та підписано: 05.06.2019 р.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Південно західного апеляційного господарського суду від 22.07.2019 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 03.06.2019 р. у справі № 916/997/19 та вирішено апеляційну скаргу розглянути у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 м. Одеса розглянута в межах процесуального строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.

В квітні 2018 р. Моторне (транспортне) страхове бюро України м. Київ звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 м. Одеса про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 34 187,94 грн., завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка складається з:
- 33 649,90 грн. сума сплаченого страхового відшкодування;
- 538,04 грн. - витрат на встановлення розміру збитків.
Позовні вимоги обґрунтовано посиланням на приписи ст.ст. 1187, 1188, 1172 Цивільного кодексу України.
На думку позивача, відповідальність за шкоду, заподіяну транспортному засобу, має нести відповідач, оскільки транспортний засіб ГАЗ 66 д/н НОМЕР_2 , який скоїв дорожньо транспортну пригоду, належить Військовій частині НОМЕР_1 м. Одеса.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.06.2019 р. позов Моторного (транспортного) страхового бюро України м. Київ задоволено у повному обсязі, стягнуто з відповідача на користь позивача страхове відшкодування в сумі 34 187,94 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 м. Одеса оскаржила його до Південно західного апеляційного господарського суду.
В обґрунтування своїх вимог, відповідач посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права.
Війська частина НОМЕР_1 м. Одеса посилається на те, що відповідно до постанови Приморського районного суду м. Одеси від 18.03.2016 р. у справі № 522/3449/16-п притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння дорожньо транспортної пригоди ОСОБА_1 , а тому завдана шкода має відшкодовуватися саме ним.
Крім того, відповідач посилається на те, що автомобіль ГАЗ - 66 д/н НОМЕР_2 закріплений за Військовою частиною НОМЕР_1 м. Одеса на праві оперативного управління, отже відповідач не є власником цього транспортного засобу.
Ще одним доводом апеляційної скарги є те, що позивачем порушено Методику товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, оскільки огляд пошкодженого автомобіля проводився за відсутності представників Військової частини НОМЕР_1 м. Одеса.
Моторне (транспортне) страхове бюро України м. Київ у поданому відзиві проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, заперечує та просить суд оскаржуване рішення залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.02.2016 р. о 09 годині 45 хвилин гр. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки ГАЗ - 66 Д/ НОМЕР_3 , який належить Військовій частині НОМЕР_1 м. Одеса, рухаючись вул. Італійський бульвар, здійснив зіткнення з автомобілем марки «HONDA CROSSTOUR» Д/Н НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_2 .
На момент зазначеної дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля марки HONDA CROSSTOUR» Д/Н НОМЕР_4 була застрахована у Моторному (транспортному) страховому бюро України м. Київ, що підтверджується полісом АЕ/ 7082124.
Відповідно до витягу з Центральної бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро м. Київ, на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільна-правова відповідальність транспортного засобу Військової частини НОМЕР_1 м. Одеса не була застрахована.
11.02.2016 р. ОСОБА_2 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро м. Київ з повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди.
18.03.2016 р. постановою Приморського районного суду м. Одеси встановлено вину у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП.
Згідно з висновком про оцінку автомобіля „HONDA CROSSTOUR, реєстраційний номер НОМЕР_4 від 06.04.2016 р. № 121/16, складеного суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем Шпак Олегом Володимировичем, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту зносу складає 33649,90 грн., а також витрати Моторного (транспортного) страхового бюро України на встановлення розміру збитку та збір документів - 538,04 грн.
Платіжним дорученням від 28.04.2016 р. № 121/16вв Моторне (транспортне) страхове бюро України м. Київ сплатило на користь суб`єкта оціночної діяльності фізичної особи - підприємця Шпак Олега Володимировича грошові кошти в сумі 538,04 грн.
13.05.2016 р. Моторне (транспортне) страхове бюро України м. Київ перерахувало ОСОБА_2 страхове відшкодування в сумі 33 649,90 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3673рв.
В зв`язку з тим, що відповідно до приписів п. п. «а» п. 41.1 ст. 41 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України м. Київ за рахунок коштів Фонду захисту потерпілих відшкодувала шкоду на умовах, визначених цим Законом, оскільки шкода заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, позивач в порядку регресу звернувся до Господарського суду Одеської області за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 34 187,94 грн., з огляду на наступне.

В силу положень ч. ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Крім того, згідно з приписами ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.
Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" від 01.03.2013 р. № 4, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).
Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.
На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК).
Приписами ст. 979 Цивільного кодексу України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ст. 27 Закону України Про страхування від 07.03.1996 р. № 85/96-ВР (зі зміна та доповненнями) до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Аналогічні приписи викладені у ст. 993 Цивільного кодексу України.
Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).
Отже, доводи відповідача щодо покладення страхового відшкодування на водія - ОСОБА_1 , як на особу, яка притягнута до адміністративної відповідальності за скоєння дорожньо транспортної пригоди, спростовуються вище викладеним.
Посилання відповідач на те, що автомобіль ГАЗ - 66 д/н НОМЕР_2 закріплений за Військовою частиною НОМЕР_1 м. Одеса на праві оперативного управління, отже відповідач не є власником цього транспортного засобу і не повинен нести витрати з відновлення пошкодженого атомобіля не приймаються судом апеляційної інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини).
До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. Військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).
З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна.
Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням.
Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ч. ч. 1 2 ст. 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.
За приписами п. 1.6 ст.1 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів до власників транспортних засобів відносяться - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах
Відповідно до повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, транспортний засіб „ГАЗ-66, державний номерний знак НОМЕР_2 належить Військовій частині НОМЕР_1 м. Одеса, що також підтверджується довідкою про ДТП Національної поліції України.
Враховуючи викладені обставини, суд апеляційної погоджується з висновком місцевого господарського суду, що збитки, понесені Моторним (транспортним) страховим бюро України м. Київ, повинні відшкодовуватися саме з Військової частини НОМЕР_1 м. Одеса.
Посилання відповідача на те, що позивачем порушено Методику товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, оскільки огляд пошкодженого автомобіля проводився за відсутності представників Військової частини НОМЕР_1 м. Одеса, не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки відповідно до п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 р. №142/5/2092 виклик заінтересованих осіб для технічного огляду провадиться у разі потреби.
Тобто, вказана методика не містить імперативних положень щодо обов`язкового виклику заінтересованих осіб.
Крім того, матеріали справи не містять доказів невідповідності оцінки транспортного засобу чинному законодавству.
Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
З огляду на викладене, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для зміни або скасування оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим останнє підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 267-282 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Одеської області від 03.06.2019 р. по справі № 916/997/19 залишити без змін, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 м. Одеса без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, в порядку та випадках, передбачених ГПК України.

Головуючий суддя : Л.В. Лавриненко

Судді: О.Ю. Аленін

В.В. Бєляновський