ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року

м. Київ

Справа № 918/762/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Міщенко І.С.,

за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І.,

та представників позивача: Дороніної О.М.,

відповідача: Родіни Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем" Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2019 (судді Дідиченко М.А., Смірнова Л.Г., Буравльов С.І.)

у справі № 918/762/18

за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання припиненим договору оренди,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" (до зміни найменування - Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз") звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання припиненим з 26.09.2018 договору оренди газопроводів та споруд на них №14/1291/04 від 01.10.2004.

Позов обґрунтовано тим, що у відповідності до умов п. 10.5. договору позивачем 11.10.2018 (протягом місяця після закінчення строку його чинності) було направлено відповідачу заяву про припинення дії договору, однак відповідачем факт припинення договору не визнано.

Господарський суд міста Києва дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано доказів своєчасного направлення заяви про припинення дії договору, тому рішенням від 25.03.2019 у позові відмовив повністю.

Північний апеляційний господарський суд дійшов протилежного висновку, встановив, що заява про припинення дії договору оренди направлена позивачем своєчасно, тому постановою від 19.06.2019 скасував рішення місцевого суду та ухвалив нове, яким позов задовольнив.

Під час розгляду даної справи судами встановлено, що договір оренди газопроводів та споруд на них № 14/1291/04, з приводу припинення якого між сторонами виник спір у даній справі, був укладений між позивачем (орендарем) та відповідачем (орендодавецем) 01.10.2004.

На умовах цього догвору орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, перелік якого наведений у додатку, вартість якого визначена згідно з актом про оцінку вартості основних засобів і становить 3 973 122 грн. Майно передавалось в оренду позивачу з метою забезпечення безперебійного та безаварійного постачання природного газу споживачам Рівненської області та отримання на цій основі прибутку.

Відповідно до п. 2.1 договору орендар вступає у строкове платне користування майном з дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

Згідно з п. 10.1. договору, цей договір укладено строком на 360 днів, що діє з 01.10.2004 до 25.09.2005 включно.

Пунктом 10.5 договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення дії договору або його зміну після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

11.10.2018 орендар направив орендодавцю заяву про припинення з 25.09.2018 дії договору оренди, у відповідь на яку 02.11.2018 орендодавець зазначив, що договір у відповідності до умов п. 10.1. укладено на 360 днів та на час отримання вказаного заперечення він є пролонгованим, тому підстави для визнання договору припиненим відсутні.

Вважаючи таку позицію орендодавця помилковою та такою, що порушує вимоги чинного законодавства, умови договору та права орендаря, останній звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що надана позивачем заява від 11.10.2018 про припинення договору була направлена позивачем поза межами місячного строку визначеного п. 10.5 договору.

У свою чергу апеляційний суд дійшов протилежного висновку про направлення заяви про припинення в межах місячного строку після закінчення строку його дії, тому позов про визнання договору припиненим задовольнив.

Не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить постанову скасувати, а рішення місцевого суду залишити в силі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема статей 252, 793, 794 ЦК України. Скаржник стверджує, що за змістом ст.ст. 793, 794 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на один і більше рік підлягає нотаріальному посвідченню. Спірний договір свідомо укладено строком саме на 360 днів з метою уникнення необхідності його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Однак суд апеляційної інстанції всупереч погодженим сторонами умовам договору дійшов помилкового висновку про щорічну пролонгацію вказаного договору на 365 днів.

Також за доводами скаржника, судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки тій обставині, що як після надсилання заяви про припинення договору, так і на теперішній час позивач продовжує користуватися орендованим майном.

У відзиві на касаційну скаргу позивач не погоджується з доводами скаржника, вважає правильними висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для припинення правовідносин сторін за спірним договором.

Заслухавши доповідь головуючого судді та пояснення представників сторін, переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного, а також рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Встановлені господарськими судами обставини свідчать, що спірними у даній справі є питання про порядок визначення кінцевої дати дії договору, який неодноразово пролонгувався за згодою сторін та, відповідно, щодо своєчасності направлення позивачем заяви про припинення договору.

Вирішуючи вказані питання, апеляційний суд керувався положеннями ст. 251 ЦК України, за якими строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Враховуючи, що згідно зі ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати, а укладеним між сторонами договором встановлено певний період у часі (строк), протягом якого діє укладений договір - 360 днів, проте вказана кінцева дата до настання якої діє договір - 25.09.2005 із застереженням про пролонгацію договору на той самий термін і на тих же умовах, апеляційний суд дійшов висновку, що договором встановлено строк, на який укладається договір, але не довше ніж 25 вересня відповідного року.

За таких обставин, зважаючи на те, що позивач направив заяву про припинення 11.10.2018, тобто своєчасно, апеляційний суд визнав доведеним факт припинення дії договору оренди газопроводів та споруд на них № 14/1291/04 від 01.10.2004, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання договору припиненим задовольнив.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає такий висновок апеляційного суду помилковим, а також таким, що зроблений без урахування положень Господарського та Цивільного кодексів України, якими визначено способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання.

Так, згідно з ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України, строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Як правильно зазначено місцевим господарським судом, згідно з п. 10.1 договору цей договір діяв 360 днів до 25.09.2005 включно та у відповідності до умов п. 10.5 договору у зв`язку з відсутністю заяви сторін про його припинення протягом 1 місяця після закінчення строку його дії його було пролонговано на той же самий період, тобто на 360 днів, відтак, договір діяв з 26.09.2005 до 21.09.2006; потім аналогічно з 22.09.2006 до 17.09.2007; з 18.09.2007 до 12.09.2008; з 13.09.2008 до 09.09.2009; з 10.09.2009 до 05.09.2010; з 06.09.2010 до 01.09.2011; з 02.09.2011 до 28.08.2012; з 29.08.2012 до 24.08.2013; з 25.08.2013 до 20.08.2014; з 21.08.2014 до 16.08.2015; з 17.08.2015 до 11.08.2016; з 12.08.2016 до 07.08.2017; з 08.08.2017 до 03.08.2018 та з 04.08.2018 у зв`язку з відсутністю заяв сторін про його припинення протягом 1 місяця після закінчення строку його дії (з 04.08.2018 до 04.09.2018) його було пролонговано ще на 360 днів до 30.07.2019.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає, що вказаний висновок місцевого суду зроблений з правильним застосуванням норм матеріального права та з урахуванням тих умов, на яких дійсно було укладено договір. Таким чином, направляючи 11.10.2018 відповідачу заяву про припинення договору, позивач пропустив встановлений п. 10.5 договору місячний строк для заперечення проти пролонгації договору.

Враховуючи, що позивачем на надано доказів направлення заяви про припинення дії договору протягом 1 місяця після закінчення строку його дії, а саме, з 04.08.2018 до 04.09.2018, господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дію договору оренди газопроводів та споруд на них №14/1291/04 від 01.10.2004 продовжено до 30.07.2019 на підставі п. п. 10.1, 10.5 договору.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з викладеними в рішенні суду першої інстанції висновками, однак щодо підстав для відмови в позовних вимогах вважає за необхідне зазначити таке.

Статтею 20 Господарського кодексу України та ст. 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання.

Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Зазначеними правовими нормами не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору.

Звертаючись до суду з вимогою щодо визнання договору припиненим, позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав орендодавця на одержання орендної плати.

Водночас відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17.

За таких обставин, враховуючи, що суд апеляційної інстанції не врахував тієї обставини, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту який не призведе до реального відновлення порушеного права позивача та помилково задовольнив позовні вимоги про визнання договору припиненим, оскаржена відповідачем постанова підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі з мотивів, викладених у цій постанові.

Щодо доводів скаржника про те, що дійсною метою подачі позову є не припинення договірних відносин з відповідачем, а необхідність їх приведення у відповідність з чинним законодавством, то вони лише підтверджують висновок суду касаційної інстанції про обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки у такому випадку заявлені права можуть бути відновлені шляхом внесення змін до чинного договору.

Враховуючи, що вимоги касаційної скарги про скасування постанови апеляційного суду підлягають задоволенню, судові витрати за подачу касаційної та апеляційної скарг у даній справі, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 240, 300, 301, 308, 312, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем" Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2019 у справі №918/762/18 скасувати.

Рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2019 у даній справі залишити в силі.

Стягнути з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" () на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем" Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" () 3 524 грн. судового збору за розгляд касаційної скарги.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз".

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяМогил С.К.
Судді:Волковицька Н.О.
Міщенко І.С.