ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2019 року Справа №910/1044/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.,

суддя Грязнов В.В.,

суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Панасюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" на рішення господарського суду Рівненської області від 25.06.2019 р. (суддя Марач В.В., повний текст рішення складено 25.06.2019 р.)

за позовом акціонерного товариства "РВС Банк"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне"

про стягнення 904 891,70 грн.

за участю представників:

позивача - не з`явився,

відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 25.06.2019 р. у справі №910/1044/19 позов акціонерного товариства "РВС Банк" про стягнення 904 891,70 грн. задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" на користь акціонерного товариства "РВС Банк" 809800 грн. - основного боргу, 89455,17 грн. - пені, 74545,97 грн. - відсотків річних. У решті позову відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що вимоги позивача про стягнення з відповідача в порядку регресу 809800 грн. (загальна сума банківських гарантій) є обґрунтованими та ґрунтуються на договорі, оскільки відповідач, як принципал за договорами про надання гарантії, не виконав свого зобов`язання, а саме протягом 1 робочого дня, але не пізніше дня закінчення строку гарантії, повністю не відшкодував банку виплати та усі пов`язані з цим витрати банку, у валюті гарантії.

Місцевий господарський суд, посилаючись на п.п.4.2, 5.1, 5.6 договорів про надання гарантії встановив, що зроблені позивачем розрахунки щодо нарахування відповідачу відсотків річних та пені є невірними, оскільки згідно меморіального ордеру №565 від 18.12.2018 р. банк сплатив суму гарантій, відтак відповідач повинен був погасити заборгованість перед позивачем в строк до 19.12.2018 р., отже саме з 19.12.2018 р. розраховується заборгованість відсотків річних та пені. Крім того, сумою, яка підлягає відшкодуванню принципалом банку в порядку регресу є сума гарантій в розмірі 809800 грн. і відповідно на зазначену суму підлягають нарахування відсотків річних та пені. Таким чином стягненню з відповідача підлягають відсотків річних в сумі 74545,97 грн. та пеня у сумі 89455,17 грн.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача 12147 грн. судового збору, сплаченого AT "РВС Банк" на користь ПАТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" за рішенням господарського суду міста Києва від 13.03.2018 р. у справі №910/22706/17, в частині 82194,70 грн. виконавчого збору та 750 грн. витрат на проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №57135393 не підлягають задоволенню, оскільки саме банк не виконав своїх зобов`язань про виплату гарантійних сум у строк, передбачений банківськими гарантіями, і, відповідно, з вини останнього понесені вказані витрати.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення в частині задоволених вимог скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Мотивуючи апеляційну скаргу скаржник вказує, що ТОВ "Текстиль-Рівне", згідно ч.1 ст.14 Закону України "Про публічні закупівлі", надало в електронному вигляді на сайт уповноваженого органу скановану з оригіналу копію довідки про відсутність заборгованості з податків, зборів, платежів. Вказана довідка подана відповідачем в межах строку передбаченого розділом 1, 2 додатку 6 тендерної документації, а саме 25.09.2017 р. (повідомлення про намір укласти договір опубліковано 20.09.2017 р.) і це також підтверджується рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.01.2018р. у справі №826/14170/17, зокрема, суд встановив правомірність та відповідність дій товариства умовам закупівлі. Проте, в порушення норм чинного законодавства, тендерні пропозиції ТОВ "Текстиль-Рівне" були відхилені бенефіціаром.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не мав правових підстав для застосування норм ч.4 ст.75 ГПК України, оскільки наявні в матеріалах справи докази свідчать про відсутність порушень з боку ТОВ "Текстиль-Рівне" законодавства у сфері публічних закупівель. Зокрема, згідно ч.7 ст.75 ГПК України правова оцінка факту настання гарантійного випадку, описаного в рішенні господарського суду міста Києва від 13.03.2018 р. у справі №910/22706/17, жодним чином не є обов`язковою для господарського суду Рівненської області у даній справі, оскільки у взаємозв`язку з іншими доказами по справі, такий факт повністю спростовується.

Звертає увагу, що згідно відомостей, які містяться в оголошеннях щодо проведення торгів, 100% критерієм вибору переможця в торгах було визначено ціну закупівлі. Однак, як вбачається з матеріалів справи, фактично, при визначенні переможця було застосовано критерій швидкості доставляння документів з моменту опублікування оголошення.

Також скаржник посилається на необхідність застосування у даному випадку норми п.2 ст.569 ЦК України, якою передбачено те, що гарант не має права на зворотну вимогу (регрес) до боржника у разі, якщо сума, сплачена гарантом кредиторові, не відповідає умовам гарантії, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.

Відповідач вказує на те, що обставинам, встановленим рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.01.2018 р. у справі №826/14170/17, яке набрало законної сили, не надано господарським судом м. Києва належної оцінки, а це в свою чергу призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення від 13.03.2018 р. по справі №910/22706/17, а отже воно не може бути прямою підставою для застосування регресу.

29.08.2019 р. позивач, акціонерне товариство "РВС Банк", подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач зазначає, що обставини щодо настання гарантійного випадку у даній справі не підлягають доведенню, так як дані обставини були встановленні господарським судом міста Києва у справі №910/22706/17. Саме в зв`язку із наявністю рішення суду у справі №910/22706/17, АТ "РВС Банк" здійснило оплату грошових коштів на користь бенефіціара за відповідними гарантіями.

Звертає увагу, що право на регрес у гаранта виникає з моменту припинення гарантії в результаті належного виконання. Судом встановлено, що банк як гарант виконав свій обов`язок у відповідності з умовами гарантій, отже банк має право на відновлення попереднього майнового стану, покладаючи обов`язок такого відновлення (відшкодування) на боржника (принципала), тобто позивач має право на зворотну вимогу (регрес).

У судове засідання, призначене на 16.09.2019 р., учасники справи не забезпечили явку своїх представників, натомість подали клопотання про відкладення розгляду справи.

Позивач, зокрема, просить відкласти розгляд справи у зв`язку із неможливістю забезпечити явку повноважного представника у вказаний час, оскільки останній зайнятий в іншому судовому засіданні в господарському суді міста Києва.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" в обґрунтування свого клопотання про відкладення вказує на перебування директора товариства у відрядженні та зайнятість повноважного представника у проведенні слідчих дій в межах кримінального провадження, що унеможливлює прийняти участь у даному судовому засіданні та забезпечити належний захист своїх прав та законних інтересів при розгляді справи. При цьому будь-яких доказів у підтвердження вказаних обставин апелянт не надав.

Розглядаючи вказані клопотання, колегія суддів зазначає, що за змістом ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Згідно з абз.1 п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 р., у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Норми чинного законодавства не обмежують представництво сторін конкретними особами, відтак, в учасників справи була можливість забезпечити участь інших представників, для захисту своїх прав при розгляді даної справи.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п.35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р. вказано, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Враховуючи наведене, а також те, що з поданих клопотань про відкладення не вбачається поважних причин, які б свідчили про необхідність перенесення судового засідання на іншу дату, а також те, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених клопотань та відкладення розгляду справи. З огляду на вказане суд визнав за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників сторін.

Відповідно до ч.1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, між публічним акціонерним товариством "РВС Банк" (банк) та товариством з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" (принципал) було укладено договори про надання банківських гарантій, зокрема, №Д-5122-17Г від 05.09.2017 р. (т.1, а.с.11-13), №Д-5187-17Г від 07.09.2017 р. (т.1, а.с.16-18), №Д-5190-17Г від 07.09.2017 р. (т.1, а.с.19-21), №Д-5192-17Г від 07.09.2017 р. (т.1, а.с.23-26), №Д-5193-17Г від 07.09.2017 р. (т.1, а.с.28-30), №Д-5194-17Г від 07.09.2017 р. (т.1, а.с.32-34), №Д-5199-17Г від 07.09.2017 р. (т.1, а.с.36-38).

За умовами п.1.1 вказаних договорів, за заявою принципала банк надає на користь бенефіціара гарантію, за якою зобов`язується сплатити бенефіціару на його письмову вимогу грошову суму у разі гарантійного випадку та дотримання умов гарантії та цих договорів.

На виконання умов тендерної документації під час проведення відповідних процедур закупівель, за заявами ТОВ "Текстиль-Рівне" (принципал) на користь публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" (бенефіціар) публічним акціонерним товариством "РВС Банк" (гарант) було надано електронні банківські гарантії на загальну суму 809 800,00 грн., а саме:

1) банківська гарантія від 08.09.2017 р. №5122-17Г на суму забезпечення тендерної пропозиції у розмірі 117 000,00 грн. (т.1, а.с.15);

2) банківська гарантія від 07.09.2017 р. №5187-17Г на суму забезпечення тендерної пропозиції у розмірі 117 000,00 грн. (т.1, а.с.24);

3) банківська гарантія від 07.09.2017 р. №5190-17Г на суму забезпечення тендерної пропозиції у розмірі 117 000,00 грн. (т.1, а.с.22);

4) банківська гарантія від 07.09.2017 р. № 5192-17Г на суму забезпечення тендерної пропозиції у розмірі 114 700,00 грн. (т.1, а.с.27);

5) банківська гарантія від 07.09.2017 р. № 5194-17Г на суму забезпечення тендерної пропозиції у розмірі 114 700,00 грн. (т.1, а.с.35);

6) банківська гарантія від 07.09.2017 р. № 5193-17Г на суму забезпечення тендерної пропозиції у розмірі 114 700,00 грн. (т.1, а.с.31);

7) банківська гарантія від 07.09.2017 р. № 5199-17Г на суму забезпечення тендерної пропозиції у розмірі 114 700,00 грн. (т.1, а.с.39).

Відповідно до умов банківських гарантій AT "РВС Банк" (гарант) взяв на себе безумовні та безвідкличні зобов`язання протягом п`яти робочих днів сплатити ПАТ "Укрзалізниця" в особі філії "ЦЗВ" за його першою письмовою вимогою суму у розмірі, що не перевищує вказану у гарантії, за умови одночасного одержання письмової вимоги бенефіціара, що ТОВ "Текстиль-Рівне" не виконало своїх зобов`язань, які передбачаються його пропозицією конкурсних торгів, зокрема, ненадання переможцем у строк, визначений в абз. 2 ч.3 ст.17 Закону України "Про публічні закупівлі", документів, що підтверджують відсутність підстав, передбачених ст.17 Закону України "Про публічні закупівлі".

Згідно з протоколами розгляду тендерних пропозицій від 19.09.2017 р. №1030/488/-17-Т, №1031/497/-17-Т, №1034/491/-17-Т, №1062/490/-17-Т, №1063/489/-17-Т, №1065/492/-17-Т, №1079/494/-17-Т ТОВ "Текстиль-Рівне" визнано переможцем торгів.

20.09.2017 р. опубліковано повідомлення про намір укласти договори на закупівлю від 19.09.2017 р. №1030/360-17Т, №1031/367-17Т, №1034/363-17Т, №1062/362-17Т, №1063/361 -17Т, №1065/364-17Т, №1079/366-17Т.

Розділом 1 та 2 додатку 6 тендерної документації, розміщеної на офіційному сайті Уповноваженого органу, встановлено обов`язок переможця процедури закупівлі надати документи на підтвердження відсутності підстав, визначених ч.1, 2 ст.17 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема, оригінал або нотаріально завірену копію довідки про відсутність заборгованості з податків, зборів, платежів, що контролюються органами доходів і зборів або ДПІ або відповідним органом Державної фіскальної служби, яка дійсна на дату, яка попадає в 5-денний термін, починаючи з дати оприлюднення в електронній системі закупівель повідомлення про намір укласти договір.

У зв`язку з тим, що ТОВ "Текстиль-Рівне" не виконало своїх зобов`язань щодо надання вищевказаних документів у повному обсязі у визначений тендерною документацією строк, а саме не надало оригіналу або нотаріально завіреної копії довідки про відсутність заборгованості з податків, зборів, платежів, 28.09.2017 р. на офіційному веб-порталі Уповноваженого органу замовником було опубліковано протоколи розгляду тендерних пропозицій, відповідно до яких тендерні пропозиції відповідача були відхилені бенефіціаром.

09.10.2017 р. ПАТ "Укрзалізниця" в особі філії "ЦЗВ", у зв`язку з невиконанням ТОВ "Текстиль-Рівне" своїх зобов`язань, звернулося до AT "РВС Банк" з вимогами про виплату гарантійних сум у строк, передбачений банківськими гарантіями.

Листами від 18.10.2017 р. банк відмовив бенефіціару у виплаті забезпечення тендерних пропозицій, посилаючись на ту обставину, що вимоги останнього не відповідають умовам гарантій та суперечать нормам Закону України "Про публічні закупівлі".

17.11.2017 р. ПАТ "Укрзалізниця" в особі філії "ЦЗВ" повторно звернулась до позивача з вимогами про виплату гарантійних сум.

Однак, AT "РВС Банк" повторно відмовив у виплаті забезпечення тендерних пропозицій, оскільки вважає, що відсутні підстави для сплати за банківськими гарантіями у зв`язку з невідповідністю вимог умовам гарантій та закону.

З огляду на вказані обставини, ПАТ "Укрзалізниця" в особі філії "ЦЗВ" звернулось з позовом до суду про стягнення з AT "РВС Банк" 809800,00 грн. забезпечення тендерної пропозиції згідно наданих банківських гарантій.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.03.2018 р. у справі №910/22706/17 (т.1, а.с.40-42), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2018 р. (т.1, а.с.43-46) та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.12.2018 р. (т.1, а.с.47-54), вказаний позов бенефіціара задоволено у повному обсязі та стягнуто з AT "РВС Банк" на користь ПАТ "Укрзалізниця" в особі філії "ЦЗВ" 809800,00 грн. забезпечення тендерної пропозиції та 12147,00 грн. судового збору.

05.09.2018 р. постановою головного державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у м. Києві Кравцової О.С. відкрито виконавче провадження ВП №57135393 про примусове виконання вищевказаного рішення (т.1, а.с.55-56).

Згідно меморіального ордеру №565 від 18.12.2018 р. AT "РВС Банк" перераховано на рахунок Подільського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ 904891 грн. 70 коп., як сплата боргу за ВП №57135393 (т.1, а.с. 57).

Постановою головного державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у м. Києві Кравцової О.С. від 20.12.2018 р. закінчено виконавче провадження ВП №57135393 (т.1, а.с.58-59), у зв`язку з повним та фактичним виконанням боржником рішення господарського суду міста Києва від 13.03.2018 р. у справі №910/22706/17.

Пунктом 4.2 договорів про надання гарантій сторони передбачили обов`язок принципала, а саме якщо на вимогу бенефіціара банк виплачує кошти за гарантією, принципал зобов`язаний протягом 1 (одного) робочого дня, але не пізніше дня закінчення строку гарантії, повністю відшкодувати банку такі виплати та усі пов`язані з цим витрати банку, у валюті гарантії.

18.12.2018 р. позивач звернувся до відповідача з регресною вимогою №1861/18 (т.1, а.с.60-63), згідно якої просив виконати свої зобов`язання за договорами про надання гарантій та сплатити банку суму у розмірі 904891,70 грн.

Однак, ТОВ "Текстиль-Рівне" взятих на себе зобов`язань щодо відшкодування на користь банку витрат за гарантією у добровільному порядку не виконало, що і стало підставою для звернення AT "РВС Банк" з даним позовом до суду.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.

За приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України).

Статтею 200 ГК України визначено, що гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управленої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України.

Відповідно до приписів ст. 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії (ч. 1 ст. 563 ЦК України).

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.03.2018 р. у справі №910/22706/17, яке набрало законної сили, позов бенефіціара задоволено та стягнуто з AT "РВС Банк" на користь ПАТ "Укрзалізниця" в особі філії "ЦЗВ" 809800,00 грн. забезпечення тендерної пропозиції. Вказаним рішенням встановлено настання гарантійного випадку, а саме невиконання ТОВ "Текстиль-Рівне" своїх зобов`язань, зокрема, щодо надання документів на підтвердження відсутності підстав, визначених ч.1, 2 ст.17 Закону України "Про публічні закупівлі" у строк, передбачений додатком 6 тендерної документації, що призвело до відхилення бенефіціаром тендерних пропозицій відповідача та відповідно до сплати AT "РВС Банк" суми забезпечення тендерної пропозиції.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 18 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акту, який набрав законної сили.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

За змістом преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 р. у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З огляду на те, що судовим рішенням у справі №910/22706/17, яке набрало законної сили, встановлено факт настання гарантійного випадку та відповідно невиконання ТОВ "Текстиль-Рівне" своїх зобов`язань, що призвело до стягнення з AT "РВС Банк" суми забезпечення тендерної пропозиції за договорами про надання гарантії, вказані обставини мають преюдиційне значення у даній справі та з урахуванням приписів ч.4 ст.75 ГПК України не підлягають повторному доведенню при розгляді даного спору, що вірно враховано судом першої інстанції при прийнятті рішення.

Отже, саме у зв`язку із наявністю рішення суду у справі №910/22706/17, АТ "РВС Банк" здійснило оплату грошових коштів на користь бенефіціара за відповідними гарантіями.

За умовами ч. 1 ст. 569 ЦК України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.

Юридичний факт виконання гарантом свого обов`язку у відповідності з умовами гарантії є водночас правоприпиняючим (зобов`язання гаранта припиняється на підставі ст.569 ЦК України у зв`язку з його належним виконанням) і правовстановлюючим, оскільки є підставою для виникнення нових правовідносин між боржником і гарантом. Гарант набуває права вимагати від боржника відновлення його майнової сфери у попередньому стані і кореспондуючий йому обов`язок боржника здійснити відшкодування майнових витрат гаранта. Реалізація цього права здійснюється за допомогою регресного зобов`язання.

Регресне зобов`язання як зобов`язання, в силу якого регредієнт (в даному випадку - гарант), будучи зобов`язаним перед третьою особою (бенефіціаром) до виконання, має право віднести його повністю або частково на рахунок регресата (принципала). Регресне зобов`язання є окремим інститутом зобов`язального права; самостійним, абсолютно незалежним від основного зобов`язанням, яке виникає лише після припинення першого. З огляду на наведене, право на регрес у гаранта виникає з моменту припинення гарантії в результаті належного виконання.

Оскільки банк як гарант виконав свій обов`язок у відповідності з умовами гарантій, тому має право на відновлення попереднього майнового стану, покладаючи обов`язок такого відновлення (відшкодування) на боржника (принципала), тобто позивач має право на зворотну вимогу (регрес).

Пунктом 4.2 договорів про надання гарантій сторони передбачили обов`язок принципала, а саме якщо на вимогу бенефіціара банк виплачує кошти за гарантією, принципал зобов`язаний протягом 1 (одного) робочого дня, але не пізніше дня закінчення строку гарантії, повністю відшкодувати банку такі виплати та усі пов`язані з цим витрати банку, у валюті гарантії.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 цього ж Кодексу передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Апеляційний суд звертає увагу, що доказів в підтвердження сплати відповідачем заборгованості матеріали справи не містять та сторонами в процесі розгляду справи не надано.

Враховуючи умови п.4.2 договорів про надання гарантій, приймаючи до уваги невиконання відповідачем у добровільному порядку зобов`язань щодо відшкодування банку коштів за гарантією, які були сплачені на підставі рішення господарського суду міста Києва від 13.032018 р. у справі №910/22706/17 згідно меморіального ордеру №565 від 18.12.2018 р., колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість заявленого позову у даній справі в порядку регресу в частині стягнення 809800,00 грн. забезпечення тендерної пропозиції та відповідно його задоволення у вказаній частині.

Крім того, приймаючи до уваги неодноразову відмову АТ "РВС Банк" у виплаті гарантійних сум у строк, передбачений банківськими гарантіями, на користь ПАТ "Укрзалізниця" в особі філії "ЦЗВ", апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності вини саме банку у понесених витратах в частині стягнення 12147,00 грн. судового збору за рішенням господарського суду міста Києва від 13.03.2018р. у справі № 910/22706/17, 82194,70 грн. виконавчого збору та 750,00 грн. витрат на проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №57135393, а тому з огляду на невиконання банком у добровільному порядку своїх зобов`язань згідно умов банківських гарантій в частині стягнення вказаних сум слід відмовити.

Щодо заявлених до стягнення відсотків річних та пені суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Згідно п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як визначено ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

У відповідності до п.5.1 договорів про надання гарантій, за порушення строків повернення банку коштів, сплачених банком за гарантією/сплати процентів, комісій та/або інших платежів за цим договором принципал сплачує банку пеню від суми заборгованості у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочки, що діяла в період, за який нараховується пеня.

Пунктом 5.6 договорів про надання гарантії сторони погодили, що штрафні санкції за цими договорами нараховуються без обмеження шестимісячним строком, встановленим ч.6 ст.232 Господарського кодексу України та підлягають стягненню у межах строку, встановленого першим абзацом даного пункту.

Крім того, як передбачено умовами договорів про надання гарантії (п.4.2.) в разі якщо принципал протягом 1 (одного) робочого дня, але не пізніше дня закінчення строку гарантії, повністю не відшкодує банку виплати по гарантії, то принципал сплачує банку проценти від суми боргу в розмірі 30 % (тридцять) процентів річних (за методом факт/факт (фактична кількість днів у місяці/фактична кількість днів у році-365(366)) у валюті гарантії, за період з моменту виконання банком вимоги бенефіціара до моменту зарахування суми боргу на належні рахунки банку.

Зважаючи на викладене, приймаючи до уваги невиконання відповідачем своїх зобов`язань як принципала за договорами про надання гарантії щодо відшкодування банку коштів, виплачених за гарантією, позивач має право на стягнення з відповідача пені як виду юридичної відповідальності згідно п.5.1 договорів та відсотків річних на підставі п.4.2 договорів.

Відтак, враховуючи умови договорів про надання гарантії та сплату банком суми гарантії 18.12.2018 р., здійснивши перевірку правильності розрахунку відсотків річних та пені, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність та обґрунтованість задоволення позовних вимог лише в частині стягнення 74545,97 грн. відсотків річних та 89455,17 грн. пені.

Доводи апелянта щодо неврахування обставин, встановлених у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.01.2018 р. у справі №826/14170/17, а саме відсутності порушень з боку ТОВ "Текстиль-Рівне" вимог законодавства, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки предметом розгляду справи в порядку адміністративного судочинства було встановлення обставин невиконання Антимонопольним комітетом України законодавчо покладеного на нього обов`язку щодо повного, всебічного та об`єктивного розгляду поданих до нього скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель та прийняття за результатами їх розгляду вмотивованого рішення, а не встановлення наявності чи відсутності порушень ТОВ "Текстиль-Рівне" вимог законодавства.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Згідно з ч. 3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 ГПК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Рівненської області від 25.06.2019 р. у справі №910/1044/19 залишити без змін, апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Рівне" - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "20" вересня 2019 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.