суддів Великої Палати Верховного Суду
у справі № 920/85/18 (провадження № 12-268гс18)
Постановою Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) від 18 червня 2019 року у справі за позовом фізичної особи - підприємця Василенка Є. В. (далі - позивач, ФОП Василенко Є. В. ) до Управління Державної служби охорони при УМВС України в Сумській області(змінено назву на «Управління поліції охорони в Сумській області Національної поліції України»;далі - відповідач, управління поліції охорони) про стягнення збитків, завданих неналежним виконанням обов`язків за договором, касаційну скаргу відповідача задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12 вересня 2018 року та рішення Господарського суду Сумської області від 14 червня 2018 року скасовано і направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
08 квітня 2017 року невстановленими особами було здійснено розбійний напад на магазин «Провіант», зловмисниками зв`язано охоронця та зламано металевий сейф, який знаходився в приміщенні бухгалтерії магазину. За фактом вчинення зазначеного кримінального правопорушення відкрито кримінальне провадження за частиною четвертою статті 187 Кримінального кодексу України.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 14 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12 вересня 2018 року, позов було задоволено.

Скасовуючи зазначені судові рішення, Велика Палата погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про неналежне виконання управлінням поліції охорони взятих на себе за договором зобов`язань, однак визнала необхідним новий судовий розгляд для додаткового з`ясування обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність або відсутність причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача і заподіянням позивачу збитків у заявленому ним розмірі.

Будучи незгодними з прийнятим рішенням у частині направлення справи на новий судовий розгляд висловлюємо окрему думку з таких підстав.

Вирішуючи питання щодо правомірності/протиправності дій відповідача, Велика Палата погодилася з висновками судів першої та другої інстанцій про те, що укладений між ФОП Василенком Є. В. й управлінням поліції охорони договір передбачав охорону належних позивачу матеріальних цінностей. Зазначена юридична оцінка правочину, на наше переконання, не ґрунтується на його точному змісті.

Зокрема, згідно з підпунктом 1.1 пункту першого договору від 22 травня 2014 року № 14-0 його предметом є зобов`язання відповідача як «Виконавця» надати позивачу як «Замовнику» послуги не з охорони належного йому майна, а з централізованого спостереження, реагування та обслуговування систем тривожної і охоронної сигналізації, встановлених на Об`єкті, в якому знаходиться це майно (т. 1, а. с. 22).

Згідно з визначенням термінів і понять, закріпленим у пункті третьому договору, під спостереженням слід розуміти комплекс організаційно-технічних засобів, що здійснюються «Виконавцем» по отриманню сповіщень про зміну технічних параметрів, які контролюються за допомогою систем тривожної і охоронної сигналізації, встановлених на Об`єкті (підпункт 3.3).

Сервісне технічне обслуговування - це комплекс робіт, які здійснює «Виконавець», спрямованих на підтримку у працездатному стані технічних засобів сигналізації протягом усього терміну дії Договору (підпункт 3.4).

Реагування передбачає негайний виїзд наряду міліції працівників «Виконавця» на Об`єкт для з`ясування причин надходження з пульту централізованого спостереження «Виконавця» сигналу «Тривога» і, за необхідності, вжиття заходів протидії злочинному посяганню на майно «Замовника» (підпункт 3.5).

У разі спрацювання сповіщувачів систем тривожної або охоронної сигналізації відповідач зобов`язаний вжити комплекс невідкладних заходів, передбачених пунктом 6 договору. У випадку виявлення ознак підготовки або вчинення кримінального правопорушення такі заходи по суті спрямовані на запобігання або припинення протиправних посягань на належні «Замовнику» матеріальні цінності, затримання зловмисників і створення необхідних умов для фіксації слідової картини, що в подальшому може мати значення для кримінального провадження.

На користь висновку про те, що даний договір не є договором з охорони матеріальних цінностей, свідчить відсутність серед його умов обов'язку відповідача здійснювати централізовану охорону об`єкта шляхом забезпечення його цілісності і збереження наявного на об`єкті майна. Відповідно до підпункту 4.1 пункту 4 договору зазначене майно «Виконавець» на зберігання не приймає.

Суті правочину не змінює й та обставина, взята до уваги Великою Палатою у постанові, що зазначений вище пункт має назву «Організація та здійснення охорони». Адже предмет договору визначається виходячи не з використаних у ньому окремих загальних понять, а з конкретного змісту й обсягу прав та обов`язків сторін, розкритих у відповідному документі.

На з`ясування правової природи договору не впливає і та обставина, наведена Великою Палатою в обґрунтування своїх висновків, що послугу з охорони майна позивача повноцінно міг надати лише відповідач як правоохоронний орган, наділений виключними законними повноваженнями на застосування в разі необхідності вогнепальної зброї (зокрема під час затримання злочинців у разі збройного пограбування). Ефективність захисту інтересів тієї чи іншої сторони, зокрема замовника договірних послуг, сама по собі не може виступати критерієм юридичної оцінки змісту договору і бути підставою для його розширеного тлумачення.

Відповідно до закріпленого у частині першій статті 627 Цивільного кодексу України принципу свободи договору сторони є вільними в його укладенні та визначенні договірних умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Користуючись такими правами, обираючи на власний розсуд спосіб мінімізації ризиків для свої майнових прав, ФОП Василенко Є. В. не був позбавлений можливості укласти з управлінням поліції охорони саме договір охорони матеріальних цінностей.

З огляду на зазначене на правовідносини, які виникли в цій справі, не поширюються норми використаного Великою Палатою у постанові Порядку взаємодії територіальних органів та підрозділів Національної поліції України під час організації охорони об`єктів органами поліції охорони, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08 листопада 2016 року № 1175. Адже згідно з пунктом першим розділу 1 цього нормативно-правового акта він визначає механізм взаємодії територіальних органів і підрозділів Національної поліції України під час організації та виконання органами та підрозділами поліції охорони заходів з фізичної охорони об`єктів.

Проте укладений між позивачем і відповідачем договір не є договором з фізичної охорони об`єктів або майна.

Водночас, на наше переконання, на противагу викладеним у постанові висновкам Великої Палати, під час вирішення питання щодо правомірності/протиправності дій відповідача підлягають застосуванню норми Інструкції з організації реагування органів внутрішніх справ на повідомлення про кримінальні правопорушення, інші правопорушення, надзвичайні ситуації та інші події, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 жовтня 2012 року № 940 (далі - Інструкція, Інструкція, затверджена наказом МВС України від 22 жовтня 2012 року № 940).

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції цей нормативно-правовий акт регламентує діяльність органів та підрозділів внутрішніх справ з питань реагування на заяви, повідомлення про кримінальні правопорушення, інші правопорушення, надзвичайні ситуації та інші події.

Спрацювання охоронної (тривожної) сигналізації, що може свідчити про несанкціоноване проникнення на об`єкт сторонніх осіб, є однією з форм передачі інформації про можливе вчинення кримінального правопорушення або іншу подію, яка вимагає втручання правоохоронних органів. Реагування працівників поліції на таку інформацію для запобігання, припинення злочинів, вжиття заходів для забезпечення їх розкриття є виконанням визначених у статті другій Закону України «Про Національну поліцію» загальних завдань цього правоохоронного органу.

Особливості регламентації дій поліції охорони у правовідносинах, які виникли в цій справі, полягають у тому, що з метою запобігання протиправним посяганням на конкретно визначений об`єкт за ним на договірних засадах здійснюється спостереження за допомогою спеціальних технічних засобів, і спосіб першочергового реагування зазначеного правоохоронного органу в разі одержання тривожного сигналу визначений не лише законодавством, а і договором, укладеним щодо відповідного об`єкта.

Проте організаційні умови, що є необхідними для оперативності й ефективності вжитих поліцією заходів у разі одержання відомостей про можливе протиправне посягання, зокрема невідкладність прибуття на місце події, є універсальними й не змінюються залежно від юридичних підстав таких заходів.

З огляду на викладене вважаємо, що, оцінюючи дії поліції охорони з точки зору своєчасності, зокрема наявність чи відсутність невиправданих зволікань з боку цього органу, необхідно керуватися положеннями Інструкції, затвердженої наказом МВС України від 22 жовтня 2012 року № 940.

Конкретного часу прибуття наряду реагування поліції охорони на місце події з моменту виїзду за повідомленням про спрацювання тривожної сигналізації ні зазначеною Інструкцією, ні іншими нормативно-правовими актами, ні договором не регламентовано.

Підпунктом 2.2 пункту 2 Інструкції встановлено лише час збору до виїзду нарядів органів внутрішніх справ при надходженні заяв чи повідомлень про кримінальні правопорушення, який за загальним правилом становить до 5 хвилин.

Натомість загальний строк прибуття працівників міліції охорони на місце вчинення кримінальних правопорушень та інших подій згідно з підпунктом 2.3 Інструкції не повинен перевищувати часу збору до виїзду та часу, мінімально необхідного для подолання відстані від ОВС до місця події (з урахуванням особливостей місцевості, погодних та дорожніх умов).

Таким чином, у разі одержання уповноваженими службовими особами відповідача сигналу «Тривога» з пульту централізованого спостереження й інформації про можливе вчинення кримінального правопорушення невиконання чи неналежне виконання ними своїх обов`язків мало б місце у випадках невчинення дій, передбачених чинним законодавством і підпунктами 6.1.2-6.1.4 договору, вчинення їх не у повному обсязі чи не у спосіб, визначений договором і законодавством.

Водночас належне виконання поліцією охорони своїх обов`язків не завжди гарантує позитивний результат у виді запобігання, припинення злочину, затримання осіб, котрі його вчинили, та повернення викраденого майна.

Надані відповідачем докази на підтвердження своїх заперечень, зокрема дані висновку за матеріалами службового розслідування за фактом виїзду 08 квітня 2017 року наряду взводу реагування № 2 батальйону УПО в Сумській області на спрацювання засобів охоронної сигналізації з магазину «Провіант», спецповідомлення начальника УПО в Сумській області першому заступнику начальника Департаменту поліції охорони, пояснень службових осіб відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які здійснювали виїзд у складі наряду, підтверджують належне виконання відповідачем комплексу необхідних дій, передбачених договором, законодавством і можливих за даних обставин.

Згідно з цими матеріалами невідкладно після одержання інформації про спрацювання на об`єкті тривожної сигналізації на місце події виїхав наряд взводу реагування. На під`їзді до магазину службовий автомобіль зазнав пошкодження колеса внаслідок наїзду на саморобний пристрій, імовірно залишений зловмисниками. Виявивши на місці ознаки вчиненого розбійного нападу з проникненням у приміщення, працівники поліції охорони опитали охоронця ОСОБА_4 , вжили заходів щодо відпрацювання нарядом прилеглої території для затримання зловмисників «по гарячих слідах», які, однак, позитивного результату не дали, й на місце події було викликано слідчо-оперативну групу (т. 1, а. с. 101-105, 107-109).

Відповідно до звіту за результатами GPS-моніторингу службового автомобіля, який здійснював виїзд, автомобіль почав рух через 03 хвилини 23 секунди після отримання сигналу «Тривога» і через 06 хвилин 19 секунд з моменту виїзду прибув до магазину «Провіант» (т. 1, а. с. 222, т. 2, а. с. 21). Відображений у цьому документі реальний час виїзду не суперечив вимогам підпункту 2.2 пункту другого Інструкції, затвердженої наказом МВС України від 22 жовтня 2012 року № 940.

Згідно з наданим управлінням поліції охорони актом контрольного вимірювання відстані та часу відстань від місця дислокації групи реагування до кінцевого пункту, розташованого по вулиці Береговій (Артема), 66 у місті Ромни, становить 3 км, а загальний час слідування - 04 хвилин 27 секунд (т. 1, а. с. 111).

Зазначений час Велика Палата не визнала мінімально необхідним для прибуття працівників поліції на місце події і вжиття передбачених законом і договором заходів реагування. Дійшовши такого висновку, Велика Палата виходила з того, що зафіксована в акті швидкість руху службового автомобіля становила лише 42 км/год. Проте відповідно до пункту 3.1 Правил дорожнього руху (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила) водії оперативних транспортних засобів, виконуючи невідкладне службове завдання, можуть відступати від вимог, у тому числі, розділу 12 цих Правил щодо швидкості руху за умови увімкнення проблискового маячка та, за необхідності, звукового сигналу.

Звернено увагу в постанові і на те, що виїзд автомобіля для контрольного вимірювання відбувся о 09.50 год. за умов інтенсивного та середньої інтенсивності руху транспортних засобів, тоді як спрацювання тривожної сигналізації відбулося о 03.34 год, коли інтенсивність руху була вочевидь меншою.

Вважаємо, що з зазначеними висновками Великої Палати погодитися не можна.

Зокрема, на водіїв оперативних транспортних засобів, як і на інших учасників дорожнього руху, поширюються загальні приписи, встановлені розділом 1 Правил. Відповідно до пункту 1.5 цього розділу дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Наведену в постанові середню швидкість руху службового транспортного засобу було визначено з урахуванням зафіксованого в акті зниження швидкості до 10-20 км/год під час об`їзду великих калюж, тобто таке зниження було зумовлено викликаною погодними умовами об`єктивною необхідністю. На інших ділянках дороги, як видно з акту, швидкість становила 45-60 км/год і таким чином відповідала максимальним межам, установленим пунктом 12.4 Правил у редакції, чинній на час подій.

З урахуванням прямування службового автомобіля до магазину «Провіант» у населеному пункті в темний час доби, а також стану дорожнього покриття (з вибоїнами), обставини справи не свідчать про наявність у водія можливості перевищити межі дозволеної швидкості, зберігаючи постійний контроль руху транспортного засобу і безпеку керування ним, необхідні для виконання вимог пункту 1.5 Правил і запобігання невиправданому ризику для життя і здоров`я працівників поліції та інших осіб.

Дещо більша інтенсивність руху, порівняно з часом виїзду на об'єкт, згідно з актом збільшила тривалість слідування транспортного засобу лише приблизно на 25 секунд, що очевидно не могло істотно вплинути на вирішення питання про своєчасність виконання відповідачем договірних зобов`язань (т. 1, а. с. 111).

Окрім наведеного, в постанові Великої Палати не знайшла належної оцінки та обставина, що до затримки прибуття поліції охорони на місце призначення призвело пошкодження колеса автомобіля внаслідок наїзду на залишений поблизу магазину спеціальний пристрій.

З огляду на зазначене, не можемо погодитися з висновком Великої Палати про порушення відповідачем умов договору у зв`язку з невиправданим зволіканням із прибуттям наряду реагування на місце події.

Натомість вважаємо, що позивачем не надано достатніх доказів невиконання чи неналежного виконання працівниками поліції охорони своїх законних і договірних обов`язків, тобто протиправності поведінки відповідача як обов`язкового елемента складу господарського правопорушення.

Що стосується заявлених позивачем до відшкодування збитків, факт заподіяння і розмір яких визнано доведеним судами нижчого рівня, звертаємо увагу на те, що при обґрунтуванні таких своїх висновків суди виходили виключно з доказів одержання Василенком Є. В. зазначених сум коштів на підставі відповідних документів.

Однак відповідно до положень статті 76 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), зазначені докази не можуть вважатися належними, оскільки не підтверджують зберігання коштів на момент розбійного нападу 08 квітня 2017 року в сейфі магазину «Провіант». Самі лише обставини перебування грошей у зазначеній сумі в особистій власності позивача не свідчать про факт їх викрадення з об`єкта охорони, що, в свою чергу, не може бути підставою для покладення на відповідача відповідальності за завдані збитки.

Крім цього, предметом договору є надання позивачеві послуг із централізованого спостереження, реагування та обслуговування систем тривожної і охоронної сигналізації в магазині «Провіант», тобто за місцем знаходження майна позивача, яке використовується ним у господарській діяльності. Укладений між сторонами договір не є договором на охорону особистого майна Василенка Є. В .

Виходячи з викладеного вважаємо, що позивачем не доведено наявності в діях відповідача жодного з елементів складу господарського правопорушення: протиправності цих дій (бездіяльності); заподіяння позивачу збитків у заявленому ним розмірі; причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача і збитками; вини відповідача.

На нашу думку, даних, які містяться в матеріалах справи, достатньо для прийняття Великою Палатою за результатами розгляду касаційної скарги одночасно зі скасуванням рішень судів попередніх інстанцій власного остаточного рішення по суті позовних вимог про відмову в позові.

Адже відповідно до статті 13 ГПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом, і несе ризик наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Зазначене правило є одним із елементів змагальності судового процесу.

Пунктом третім частини першої статті 308 ГПК передбачено право суду касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд. Підставами для реалізації касаційним судом такого права відповідно до статті 311 ГПК є неправильне застосування судами нижчого рівня норм матеріального права і порушення норм процесуального права, що допущено в цій справі.

Направлення справи на новий судовий розгляд, на наше переконання, призведе до невиправданого затягування процесу й порушення розумних строків судового провадження як неодмінної складової його загальної справедливості, визначеної статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Із огляду на викладене, вважаємо, що за даних обставин необхідним і доцільним було би скасування Великою Палатою рішень судів першої та апеляційної інстанцій із прийняттям нового рішення про відмову в позові.

Судді Великої Палати Верховного Суду С. В. Бакуліна

О. Р. Кібенко

Л. М. Лобойко

В. Ю. Уркевич