РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.09.2019Справа № 910/8784/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" до Міністерства юстиції України про стягнення 99 860,46 грн.,

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Міністерство) про стягнення заборгованості, з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат, у розмірі 99 860,46 грн., що виникла у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань по оплаті житлово-комунальних послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 9 липня 2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали.

15 липня 2019 року через загальний відділ канцелярії суду позивачем на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 9 липня 2019 року подано документи для усунення недоліків позовної заяви.

У зв`язку з наведеними обставинами ухвалою суду від 22 липня 2019 року вищезазначену позовну заяву Товариства прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/8784/19 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

8 серпня 2019 року через загальний відділ канцелярії суду надійшло клопотання відповідача, в якому останній просив суд здійснювати розгляд справи № 910/8784/19 у порядку загального позовного провадження. В обґрунтування цього клопотання відповідач посилався на складний характер спірних правовідносин та значний обсяг доказів, що містяться у матеріалах справи.

Ухвалою суду від 8 серпня 2019 року в задоволенні вищенаведеного клопотання було відмовлено.

Крім того, 8 серпня 2019 року через загальний відділ канцелярії суду надійшов відзив Міністерства на позовну заяву, в якому останнє заперечило проти задоволення вимог позивача з огляду на те, що обов`язковою умовою для виникнення зобов`язальних відносин між сторонами є першочергове укладення між ними відповідного договору. Проте такого правочину між Товариством та Міністерством підписано не було, що, на думку відповідача, свідчить про необґрунтованість вимог Товариства.

15 серпня 2019 року через загальний відділ канцелярії суду надійшла відповідь Товариства на відзив на позовну заяву від 14 серпня 2019 року, в якій позивач зазначив, що споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Отже, відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг, на думку позивача, сама по собі не може бути підставою для звільнення відповідача від встановленого законом обов`язку оплати послуг в повному обсязі.

20 серпня 2019 року через загальний відділ канцелярії суду надійшла заява Товариства про збільшення розміру позовних вимог від 19 серпня 2019 року, в якій останнє просило суд стягнути з відповідача заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги на загальну суму 93 156,65 грн., а також 12 250,68 грн. інфляційних втрат та 4 276,61 грн. трьох процентів річних, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним проведенням розрахунків. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що Державна виконавча служба України є власником нерухомого майна - квартири НОМЕР_6 загальною площею 98,6 кв.м. (свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 19 лютого 2013 року), квартири № НОМЕР_7 загальною площею 98,6 кв.м . (свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 від 19 лютого 2013 року), квартири № НОМЕР_8 загальною площею 98,9 кв.м . (свідоцтво про право власності серії НОМЕР_3 від 19 лютого 2013 року) та квартири № НОМЕР_9 загальною площею 98,9 кв.м. (свідоцтво про право власності серії НОМЕР_4 від 19 лютого 2013 року), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Водночас з матеріалів справи також вбачається, що 5 серпня 2016 року було проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи - Державної виконавчої служби України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції" від 21 січня 2015 року № 17 встановлено, що Міністерство є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

Відповідно до частини 4 статті 91 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з частинами 1, 5 статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Суд зазначає, що моментом переходу прав юридичної особи до її правонаступника є дата внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Отже, до внесення до державного реєстру запису про припинення юридичної особи, її цивільна правоздатність не припиняється; при цьому до правонаступника (у разі припинення шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення) переходять усі права та обов`язки припиненої юридичної особи з моменту внесення такого запису.

Крім того, зі змісту наявних у матеріалах справи витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право оперативного управління вищенаведеним нерухомим майном належить Міністерству.

Судом встановлено, що обслуговуючою організацією житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до рішення Правління забудовника ПАТ "ХК "Київміськбуд", оформленого протоколом від 15 серпня 2012 року № 29, було визначено Товариство та передано останньому вказаний будинок на баланс та експлуатацію згідно акту приймання-передачі від 1 жовтня 2012 року.

В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 19 серпня 2019 року, Товариство посилалося на те, що у відповідача станом на 1 серпня 2019 року існує заборгованість по сплаті фактично отриманих комунальних послуг у розмірі 93 156,65 грн., з яких: 26 809,92 грн. - заборгованість по сплаті комунальних послуг по квартирі НОМЕР_6 житлового будинку АДРЕСА_1 ; 26 831,49 грн. - заборгованість по сплаті комунальних послуг по квартирі № НОМЕР_7 житлового будинку АДРЕСА_1 ; 12 931,62 грн. - заборгованість по сплаті комунальних послуг по квартирі № НОМЕР_8 житлового будинку АДРЕСА_1 ; 26 583,62 грн. - заборгованість по сплаті комунальних послуг по квартирі № НОМЕР_9 житлового будинку АДРЕСА_1 .

На підтвердження наявності та розміру вказаної заборгованості Товариством було надано суду належним чином засвідчені копії договору на комплекс робіт з технічного обслуговування ліфтів від 1 жовтня 2012 року № 47, договору на вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів (ТПВ) від 1 жовтня 2012 року № 2/1848-К-12, договору на технічне обслуговування пожежних систем від 15 листопада 2012 року № 107-О, підрядного договору на технічне обслуговування обладнання систем ОДС (ДСС) від 1 серпня 2013 року № 21/13 та договору від 1 лютого 2014 року № 03-6907 (предметом якого є надання послуг із захисту від шкідників та проведення комплексу протиепідемічних заходів), а також складених на виконання цих правочинів відповідних довідок, нарядів та актів приймання-передачі виконаних робіт і наданих послуг.

З матеріалів справи вбачається, що договори надання відповідних послуг у формі єдиного документу між сторонами не укладалися.

Спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов`язання по оплаті наданих його послуг.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Статтею 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що до житлово-комунальних послуг належать житлові послуги з управління багатоквартирним будинком, які включають утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо, а також поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

У пункті 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" закріплено право споживача на одержання своєчасно та належної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством і умовами укладених договорів, тоді як пунктом 5 частини 2 наведеної норми передбачено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Аналогічні за змістом положення містилися у вказаному законі у попередніх редакціях.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити послуги, зокрема, з утримання будинку та прибудинкової території виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2014 року в справі № 3-184гс14.

Водночас відповідачем не спростовано факту постачання житлово-комунальних послуг позивачем. Відтак, в силу наведених норм Міністерство зобов`язане було оплачувати надані позивачем послуги.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 193 ГК України та статті 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов`язанням.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем згідно з наданим останнім розрахунком, з урахуванням заяви Товариства про збільшення розміру позовних вимог від 19 серпня 2019 року, станом на 1 серпня 2019 року становить 93 156,65 грн., з яких: 26 809,92 грн. - заборгованість по сплаті комунальних послуг по квартирі НОМЕР_6 житлового будинку АДРЕСА_1 ; 26 831,49 грн. - заборгованість по сплаті комунальних послуг по квартирі № НОМЕР_7 житлового будинку АДРЕСА_1 ; 12 931,62 грн. - заборгованість по сплаті комунальних послуг по квартирі № НОМЕР_8 житлового будинку АДРЕСА_1 ; 26 583,62 грн. - заборгованість по сплаті комунальних послуг по квартирі № НОМЕР_9 житлового будинку АДРЕСА_1 .

Слід зазначити, що відповідачем не було надано доказів неотримання останнім вищенаведених житлово-комунальних послуг чи оформлення у встановленому порядку відмови від їх отримання, а також не спростовано належними та допустимими доказами наданого позивачем розрахунку спірної заборгованості.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Відтак, з огляду на вищенаведені законодавчі приписи відповідачем не було у встановленому законом порядку доведено належними, достатніми і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти вимог позивача.

Враховуючи те, що загальна сума основного боргу відповідача за надані останньому позивачем житлово-комунальні послуги, яка станом на 1 серпня 2019 року складає 93 156,65 грн., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і Міністерство на момент прийняття рішення не надало документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Товариства до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв`язку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо оплати наданих йому житлово-комунальних послуг, позивач, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 19 серпня 2019 року, також просив суд стягнути з Міністерства три проценти річних у розмірі 4 276,61 грн., нараховані у період з березня 2017 року по липень 2019 року на відповідні суми основного боргу з оплати житлово-комунальних послуг по кожній належній позивачу квартирі окремо, а також 12 250,68 грн. інфляційних втрат, нарахованих у наведені періоди на ці суми основного боргу згідно наданого Товариством розрахунку.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки заявлені Товариством до стягнення розміри трьох процентів річних та інфляційних втрат є арифметично вірними та відповідають вимогам чинного законодавства, позовні вимоги про стягнення з відповідача вказаних сум компенсаційних виплат також підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Міністерства юстиції України (01001, місто Київ, вулиця Архітектора Городецького, будинок 13 ; ідентифікаційний номер 00015622 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" (04060, місто Київ, вулиця Берлінського, будинок 15; ідентифікаційний номер 36844047) 93 156 (дев`яносто три тисячі сто п`ятдесят шість) грн. 65 коп. заборгованості за надані комунальні послуги, 4 276 (чотири тисячі двісті сімдесят шість) грн. 61 коп. трьох процентів річних, 12 250 (дванадцять тисяч двісті п`ятдесят) грн. 68 коп. інфляційних втрат, а також 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (пункт 17.5 частини 1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 23 вересня 2019 року

Суддя Є.В. Павленко