РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.09.2019Справа № 910/8848/19
Суддя Господарського суду міста Києва Лиськов М.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справ

За позовом Державного підприємства Міністерства оборони України "Київський механічний завод"

(03151, м. Київ, вул. Вінницька,буд.14/39)

До Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські електромережі"

(04080, м. Київ,вул. Новокостянтинівська, буд.20)

Про стягнення 12 848,21 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

08.07.2019 Державне підприємство Міністерства оборони України "Київський механічний завод" звернулося до Господарського суду м. Києва з позовною заявою про стягнення 12 848,21 грн. з Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські електромережі".

Ухвалою Господарського суду м. Києва № 910/8848/19 від 15.07.2019 позовну заяву Державного підприємства Міністерства оборони України "Київський механічний завод" залишено без руху.

19.07.2019 від Державного підприємства Міністерства оборони України "Київський механічний завод" надішли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 15.07.2019.

23.07.2019 ухвалою Господарського суду міста Києва відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

15.08.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останні проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі.

Згідно з ч.4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 10.01.1991 між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» та Державним підприємством Міністерства оборони України «Київський механічний завод» укладено договір про постачання електричної енергії №81, відповідно до якого, Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача за об`єктами Споживача згідно з умовами цього Договору.

Судом встановлено, що в рахунок оплати вартості електроенергії, позивач платіжними дорученнями від 08.01.2019 р. №764, від 14.01.2019 р. №774 та від 15.01.2019 р. №781 перераховано на розрахунковий рахунок ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» в загальній сумі 60 000 грн.

01.01.2019 відбулася реформа ринку електроенергії, відповідно до якої з 1 січня 2019 року енергопослуги клієнтам в Україні надають дві різні компанії. Оператор системи розподілу - ДТЕК Київські електромережі й компанія-постачальник - Київські енергетичні послуги.

01.01.2019 постачання електричної енергії ДП МОУ «Київський механічний завод» здійснює ТОВ «Київські енергетичні послуги», відповідно до договору про постачання електричної енергії споживачу.

Згідно допущеної помилки в перерахуванні коштів, у ДП МОУ «Київський механічний завод» утворилась заборгованість перед реальним постачальником електричної енергії, а саме ТОВ «Київські енергетичні послуги» за січень 2019 р. у сумі 60 000,00 грн., про що Постачальник направив вимогу від 04.04.2019 р. №25/4/7/20/5288.

На думку позивача, з 15.01.2019 по 27.06.2019 в розпорядженні ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» знаходилася сума переплати у розмірі 60 000,00 грн. які належать ДП МОУ «Київський механічний завод» та не будуть використані у зв`язку із припиненням надання з 01 січня 2019 року ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» послуг постачання електричної енергії, що і є предметом Договору постачання електричної енергії №81.

А отже у зв`язку із користуванням безпідставно набутими коштами в сумі 60 000 грн. позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних в сумі 804 грн., пеню в сумі 9 544 грн. 11 коп., інфляційні втрати в сумі 2 500 грн. 10 коп.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Підстави вимагати повернення виконаного однією зі сторін зобов`язання визначені, зокрема, у статті 1212 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частинами 2, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Частиною другою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне конання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що острочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, гановлений договором або законом.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні докази пред`явлення вимоги позивача до відповідача, щодо повернення помилково перерахованих коштів.

До матеріалів справи долучено копію претензії № 60 від 15.04.2019, однак дана претензія не може вважатися вимогою в розумінні вищезазначених норм законодавства України, у зв`язку з тим , що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази направлення на адресу відповідача зазначеної вимоги.

Оскільки, належним доказом направлення копії заяви з додатком іншим учасникам удового процесу відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 р. № 270, є оригінал розрахункового документу (оригінал поштової квитанції чи фінансового чека), виданий відправникові поштового відправлення.

Відповідно до п. 19 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 p. N 270, внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю можуть прийматися для пересилання з описом вкладення та/або з післяплатою.

Пунктом 61 Правил встановлено, що у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля.

Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

Проте, додана до позовної заяви копія фіскального чеку про відправлення рекомендованого листа, за відсутності опису вкладення або списку відправлень, засвідчених підписом працівника пошти та відбитком календарного штемпеля, не може вважатися належним доказом надіслання вимоги іншій стороні у справі, оскільки суд не може встановити які саме документи були надіслані вказаним поштовим відправленням.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Державного підприємства Міністерства оборони України "Київський механічний завод" до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські електромережі" про стягнення 12 848,21 грн.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Державного підприємства Міністерства оборони України "Київський механічний завод" до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські електромережі" про стягнення 12 848,21 грн. відмовити в повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.О. Лиськов