ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2019 р. Справа№ 911/172/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Суліма В.В.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Панкратов В.С., довіреність №б/н від 22.07.2019;

від відповідача - Полосьмак С.О., довіреність №02-16/2651 від 19.12.2018,

розглянувши апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2019 у справі №911/172/19 (суддя Ярема В.А.) за позовом Дочірнього підприємства «Підприємство регіональних перевезень «АТАСС» відкритого акціонерного товариства «Автотранспортна акціонерна співдружність «Славутич» до Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області про стягнення 80 034,11 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Дочірнє підприємство «Підприємство регіональних перевезень «АТАСС» відкритого акціонерного товариства «Автотранспортна акціонерна співдружність «Славутич» (ДП «ПРП «АТАСС») звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області про стягнення 80 034,11 грн. заборгованості по витратах перевізника на перевезення пільгових категорій громадян за грудень 2015 року - грудень 2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення законодавчих приписів не виконує свого обов`язку з відшкодування витрат, які були понесені позивачем в результаті надання послуг з перевезення громадян на пільгових умовах, внаслідок чого у відповідача і виникла відповідна сума заборгованості.

Рішенням Господарського суду Київської області від 16.04.2019 у справі №911/172/19 позовні вимоги задоволено; стягнуто з Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області на користь Дочірнього підприємства «Підприємство регіональних перевезень «АТАСС» відкритого акціонерного товариства «Автотранспортна акціонерна співдружність «Славутич» 80 034,11 грн. заборгованості по витратах перевізника на перевезення пільгових категорій громадян за грудень 2015 року - грудень 2016 року та 1 762,00 грн. судового збору.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідачем взяті на себе грошові зобов`язання не виконано, витрати перевізника на перевезення пільгових категорій громадян за грудень 2015 року - грудень 2016 року в розмірі 80 034,11 грн. ним позивачу не відшкодовано, а тому позовні вимоги за висновком суду є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.

За доводами апелянта, витрати на перевезення пільгових категорій громадян з грудня 2015 року по 2016 року позивачу не відшкодовано з огляду на відсутність відповідних бюджетних асигнувань на 2016 рік. Крім того, скаржник зазначає, що позивач здійснює перевезення пасажирів на міжобласних маршрутах, однак, діючим законодавством не передбачено укладення договору між автоперевізником і органом місцевої влади при здійсненні міжобласних перевезень, а тому, витрати за пільговий проїзд окремих категорій громадян при здійсненні міжобласних перевезень не підлягають компенсації відповідачем.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

У судовому засіданні представник позивача проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи надані учасниками справи пояснення, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Управлінням соціального захисту населення Виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області та ДП «ПРП «АТАСС» 26.12.2014 укладено договір про порядок відшкодування витрат за надані послуги з перевезення пільгових категорій громадян автомобільним транспортом за рахунок субвенцій з державного бюджету №25, який згідно пп. 1.1 регламентує взаємовідносини сторін щодо перевезення пільгових категорій громадян автомобільним транспортом, яке здійснюється виконавцем, та відшкодування платником витрат пов`язаних з пільговим перевезенням громадян, з урахуванням ПДВ, у межах затверджених бюджетних призначень на 2015 рік в сумі 100 000,00 грн. за рахунок субвенції з державного бюджету місцевому бюджету відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» (із змінами) та від 29.01.2003 №117 «Про єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги» (із змінами) за видами пільг відповідних категорій громадян (далі - пільговики) визначених вищезазначеними постановами Кабінету Міністрів України.

Згідно пп. 2.2.1 договору виконавець зобов`язується здійснювати надання послуг з перевезення пільгових категорій громадян, які мають право на відповідні пільги.

Відповідно до пп. 2.4.1 договору платник зобов`язується перераховувати виконавцю кошти передбачені для відшкодування витрат пов`язаних з пільговим перевезенням громадян після надходження їх на власні рахунки у п`ятиденний строк.

Порядок розрахунків врегульовано у розділі 3 договору.

У пп. 5.1 передбачено, що даний договір набуває законної сили з 01.01.2015 і діє до 31.12.2015.

Договір вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну однією із сторін не буде виявлено бажання про відмову від цього договору (пп. 5.2 договору).

Так, позивачем в період з 01.12.2015 по 31.12.2016 було надано послуги з перевезення громадян на пільгових умовах на загальну суму 80 034,11 грн., що підтверджується розрахунками витрат на відшкодування збитків, пов`язаних з наданням пільг по перевезенню пільгових категорій громадян автомобільним транспортом (форма №2-пільга), а також складеними позивачем актами звіряння розрахунків за надані населенню послуги (форма №3-пільга) з доказами їх надіслання відповідачу для отримання компенсації за понесеними витратами.

За твердженнями позивача, він звертався до відповідача з листами №№18/01, 19/01 від 27.01.2017 про відшкодування понесених витрат.

У відповідь на що, відповідач листом №07-12/412 від 13.02.2017 вказав, що термін дії договору скінчився 31.12.2015, до того ж стосовно розірвання вказаного договору позивачу було направлено лист №07-12/330 від 01.02.2019, тоді як на 2016 рік договір між сторонами не укладався з огляду на відсутність субвенцій з державного бюджету.

Однак, надані позивачем послуги з перевезення громадян на пільгових умовах у сумі 80 034,11 грн. за спірний період відповідач не компенсував, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування (ч.ч. 3, 4 ст. 11 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» встановлено, що виключно законами України визначаються, зокрема, пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Приписами ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» унормовано, що автобусний маршрут міжміський - автобусний маршрут, який з`єднує населені пункти і протяжність якого перевищує 50 км; автобусний маршрут загального користування - автобусний маршрут, на якому здійснюють регулярні пасажирські перевезення; внутрішні перевезення - перевезення пасажирів і вантажів між населеними пунктами, розташованими на території однієї держави.

Автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону (ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Як вбачається з наданих позивачем розрахунків, пільги під час перевезення автомобільним транспортом надавались таким категоріям громадян: учасникам бойових дій та інвалідам війни 1, 2, 3 груп, дітям з багатодітних сімей, інвалідам загального захворювання 1, 2, 3 груп, інвалідам ЧАЕС та особам, які супроводжують інвалідів.

Умови та порядок надання пільг вказаним категоріям осіб нормативно врегульовано наступними законодавчими актами: Законом України «Про охорону дитинства», Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Пільгове перевезення інвалідів здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт».

Відтак, встановлений приписами статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» обов`язок перевізника надавати послуги з пільгового перевезення автомобільним транспортом тих категорій осіб, які мають передбачені законодавством пільги, відповідно тягне за собою обов`язок держави в особі її органів відшкодувати вартість таких послуг суб`єкту господарювання, який надає такі послуги.

Згідно з ч. 6 ст. 48, підпункту «б» п. 4 ч. 1 ст. 89, п. 204 ч. 1 ст. 90, ч. 1 ст. 102 Бюджетного кодексу України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) бюджетні зобов`язання щодо, зокрема, компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

До видатків, що здійснюються з бюджетів міст, республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення - державні програми соціального захисту, а саме: пільги окремим категоріям громадян, що надаються: ветеранам війни; особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; багатодітним сім`ям, дитячим будинкам сімейного типу та прийомним сім`ям, в яких не менше року проживають відповідно троє або більше дітей, а також сім`ям (крім багатодітних сімей), в яких не менше року проживають троє і більше дітей, враховуючи тих, над якими встановлено опіку чи піклування.

До видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на: інші передбачені законодавством пільги, що надаються, зокрема, особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю та особам, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше одного супроводжуючого); громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи;

Видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті «б» пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п. 1, 3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, (надалі - Порядок) (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) цей Порядок визначає відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання, зокрема, компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Згідно п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 головні розпорядники коштів місцевих бюджетів ведуть персоніфікований облік отримувачів пільг за соціальною ознакою згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року №117 «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги», а також здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Пунктами 3, 10 та 11 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 №117 (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що управління праці та соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, структурні підрозділи з питань праці та соціального захисту населення виконавчих органів міських рад (далі - уповноважені органи), зокрема, організовують збирання, систематизацію і зберігання зазначеної у пункті 2 цього Положення інформації та забезпечують її автоматизоване використання для контролю за відомостями, які подаються підприємствами та організаціями, що надають послуги, для розрахунків за надані пільговикам послуги.

Підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою « 2-пільга».

Уповноважений орган щомісяця, зокрема:

1) звіряє інформацію, що міститься в Реєстрі, з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги, і у разі виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, не провадить розрахунків, що стосуються виявлених розбіжностей, до уточнення цієї інформації;

2) після проведення розрахунків з підприємствами та організаціями, що надають послуги, складає: реєстр погашення заборгованості перед підприємствами та організаціями, що надають послуги, згідно з формою « 5-пільга» та реєстр розрахунків згідно з формою « 7-пільга»; акти звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги згідно з формою « 3-пільга».

Таким чином, як вірно встановив суд першої інстанції, саме відповідач, як розпорядник коштів місцевого бюджету, відповідно до законодавчих приписів зобов`язаний здійснювати відшкодування перевізнику - ДП «ПРП «АТАСС» витрат, понесених за надання послуг з перевезення автомобільним транспортом на пільгових умовах.

Згідно ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Положення ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Законодавством не передбачена залежність відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.05.2018 у справі №903/321/17, від 10.10.2018 у справі №904/9488/17.

Перевезення пасажирів на пільгових умовах ДП «ПРП «АТАСС» виконано не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Як наслідок, уповноважений на те державою орган - відповідач у справі в силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу.

Вищевикладеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що оплата не була здійснена відповідачем, оскільки з державного бюджету на 2016 рік не передбачені додаткові субвенції місцевим бюджетам на здійснення пільгового перевезення.

Крім того, скаржник зазначає, що позивач здійснює перевезення пасажирів на міжобласних маршрутах, однак, діючим законодавством не передбачено укладення договору між автоперевізником і органом місцевої влади при здійсненні міжобласних перевезень, а тому, витрати за пільговий проїзд окремих категорій громадян при здійсненні міжобласних перевезень не підлягають компенсації відповідачем.

Вказані доводи апелянта відхиляються колегією суддів, оскільки відповідач будучи обізнаним про здійснення ДП «ПРП «АТАСС» перевезення пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування, уклав з перевізником договір №25 від 26.12.2014 про порядок відшкодування витрат за надані послуги з перевезення пільгових категорій громадян автомобільним транспортом за рахунок субвенції з державного бюджету, умовами якого не передбачено, що пільговий проїзд на міжобласних перевезеннях Управлінням соціального захисту не підлягатиме відшкодуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов`язання з відшкодування витрат за надані позивачем послуги з перевезення пільгових категорій громадян з грудня 2015 року по грудень 2016 року не виконав, доказів, які б звільняли його від обов`язку відшкодувати вказані витрати відповідачем не надано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та стягнення з Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області на користь позивача 80 034,11 грн.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 16.04.2019 у справі №911/172/19 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 16.09.2019 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді В.В. Сулім

М.А. Руденко