УХВАЛА

16 вересня 2019 року

м. Київ

Справа № 916/362/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. - головуючого, Багай Н.О., Дроботової Т.Б.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.06.2019

та рішення Господарського суду Одеської області від 06.05.2019

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Білгород-Дністровськтеплоенерго"

про стягнення 382 546,59 грн,

ВСТАНОВИВ:

06.08.2019 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.06.2019 (повний текст складено 01.07.2019) та рішення Господарського суду Одеської області від 06.05.2019 у справі № 916/362/19, подана 13.07.2019.

Ухвалою Верховного Суду від 16.08.2019 у справі № 916/362/19 зазначену скаргу було залишено без руху з підстав відсутності доказів сплати судового збору у передбаченому чинним законодавством розмірі, а саме 11 476,40 грн.

05.09.2019 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла заява Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про усунення недоліків до якого заявником додано оригінал платіжного доручення №7008096 від 30.08.2019 про сплату судового збору у розмірі 11 476,40 грн.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, зважаючи на таке.

Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд вже викладав у своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Таким чином, наведена норма закону надає Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений пунктом 1 частини другої статті 293 зазначеного Кодексу, що повністю узгоджується з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" (на момент звернення із касаційною скаргою) прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2019 встановлено у розмірі 1 921,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом спору у цій справі є стягнення грошових коштів у розмірі 382 546,59 грн, а отже ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати повністю оскаржувані судові рішення і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а відтак застосування господарськими судами попередніх інстанцій частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон) є неправомірним.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.05.2019, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.06.2019, відмовлено у позові Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Білгород-Дністровськтеплоенерго" про стягнення 34 264,97 грн інфляційних втрат, 17 240,33 грн 3% річних та 331 041,29 грн пені.

Судові рішення господарських судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що заявлені до стягнення з відповідача суми пені, 3% річних та інфляційних втрат було нараховано на заборгованість, яку він погасив до набрання чинності Законом, а тому відсутні підстави для стягнення зазначених сум з урахуванням положень частини 3 статті 7 Закону.

Частиною 3 статті 7 Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Одночасно, ухвалюючи судові рішення, у питанні застування приписів частини 3 статті 7 Закону господарські суди попередніх інстанцій керувалися правовим висновком Верховного Суду, що був неодноразово викладений Верховним Судом, зокрема, у постановах від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16, від 10.04.2018 у справі № 916/3054/16, від 22.12.2018 у справі №904/2961/18, від 20.12.2018 у справі №904/1619/18, від 16.01.2019 у справі №905/299/18, від 26.02.2019 у справі №904/2960/18.

Таким чином, правова позиція місцевого та апеляційного господарських судів щодо застосування частини 3 статті 7 Закону, як норми прямої дії, збігається із правовою позицією Верховного Суду, яка є однозначною і сталою. Виконання норми частини 3 статті 7 Закону не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій. Право на списання неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних поставлено у залежність лише до умови погашення основної заборгованості за отриманий природний газ у строк до набрання чинності цим Законом. Застосування наведеної норми також не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої статтями 1, 2, 3 Закону, за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.

Доводи, викладені заявником у касаційній скарзі спростовано господарськими судами попередніх інстанцій з урахуванням правової позиції Верховного Суду щодо правильного застосування частини 3 статті 7 Закону, а тому Суд визнає скаргу заявника необґрунтованою.

Згідно з рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються із права на апеляцію та касацію, для недопущення будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Як вбачається із прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм законодавства можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: Levages Prestations Services v. France від 23.10.1996; Brualla Gomes de la Torre v. Spain від 19.12.1997).

Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до правового висновку Верховного Суду щодо правильного застосування частини 3 статті 7 Закону, колегія суддів відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі № 916/362/19 за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Керуючись статтями 234, 235, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.06.2019 та рішення Господарського суду Одеської області від 06.05.2019 у справі № 916/362/19.

2. Касаційну скаргу та додані до неї документи (у тому числі оригінал платіжного доручення № 7008096 від 30.08.2019 на суму 11 476,00 грн) повернути заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Зуєв

Судді Н. О. Багай

Т. Б. Дроботова