ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2019 р. Справа№ 910/16238/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Куксова В.В.

Яковлєва М.Л.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Ходченко О.М. за довіреністю від 15.04.2019;

від відповідача: Бойчун Н.Д, за ордером від 23.07.2019;

від третьої особи: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія"

на рішення господарського суду міста Києва від 14.03.2019 (повний текст складено 25.03.2019)

у справі №910/16238/18 (суддя Гулевець О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія"

до Публічного акціонерного товариства "Вектор Банк" особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Вектор Банк" Савельєвої Анни Миколаївни

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про скасування наказу,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Вектор Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Вектор Банк" Савельєвої Анни Миколаївни (далі - відповідач) про скасування наказу №11 від 14.03.2018 про встановлення факту нікчемності правочинів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний наказ відповідача про встановлення факту нікчемності правочинів прийнятий з порушенням норм чинного законодавства.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції відповідач посилався на те, що оскаржуваний наказ прийнятий у відповідності до вимог чинного законодавства і на даний час судом розглядається спір щодо застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів. Також вважав, що даний спір не підлягає розгляду в судах і провадження у справі підлягає закриттю.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14 березня 2019 року у позові відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки договори про відступлення права вимоги, які визнані нікчемними за спірним наказом, укладені належним чином, без порушення вимог чинного цивільного законодавства і відсутні підстави вважати їх нікчемними; повноваження органів управління та контролю відповідача не були призупинені; оскаржуваний наказ є правовим актом індивідуальної дії; позивачем правильно обрано спосіб захисту своїх інтересів, що підтверджується судовими рішеннями Вищого адміністративного суду України у справах №804/6671/15, 826/12348/15, 815/4560/15.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що правочини про відступлення прав вимоги є нікчемними в силу положень закону, оскільки були відступлені права вимоги на загальну суму близько 216 000 000 грн. за ціною лише 2332624,82грн.; вимога про скасування наказу про нікчемність не є ефективним способом захисту прав позивача.

Третя особа у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що правочини є нікчемними відповідно до закону, а не наказу уповноваженої особи, який є внутрішнім документом банку і не може порушувати будь-які права позивача.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2019, у зв`язку із перебуванням судді Хрипуна О.О. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі колегію суддів у складі головуючого судді: Козир Т. П., суддів: Куксова В.В., Яковлєва М. Л.

Третя особа була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання, представника у судове засідання не направила, що не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, просила її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 27 лютого 2017 року між Публічним акціонерним товариством "Вектор Банк" та Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" було укладено договір відступлення прав вимоги №114/7-4373, відповідно до умов якого ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" відступив (передав) за плату, а ПАТ "Вектор Банк" набув (прийняв) права вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у Реєстрі боржників (Портфель заборгованості) (надалі - кредитні договори), який є додатком до договору відступлення прав вимоги № 114/7-4373 від 27.02.2017.

Згідно п. 2.8 договору відступлення прав вимоги №114/7-4373 в дату відступлення прав вимоги первісний кредитор (ПАТ "Райффайзен Банк Аваль") вважається таким, що відступив та передав, а новий кредитор (ПАТ "Вектор Банк") таким, що набув та прийняв всіх прав первісного кредитора щодо поручителів за договорами поруки, які забезпечують виконання зобов`язань за кредитними договорами, перелік яких наведений у додатку №6 до договору відступлення прав вимоги № 114/7-4373.

Пунктом 2.9 договору відступлення прав вимоги №114/7-4373 визначено, що у зв`язку з відступленням прав вимоги, при умові повного виконання новим кредитором обов`язку сплатити первісному кредитору вартість прав вимоги, первісний кредитор зобов`язується здійснити відступлення прав за договорами іпотеки, зазначеними в додатку №7 до договору відступлення прав вимоги №114/7-4373 для чого укласти відповідні договори з новим кредитором в нотаріальній формі за формою, передбаченою додатком № 8 до договору від 27.02.2017, протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту підписання сторонами Реєстру боржників.

Також, 27 лютого 2017 року, між ПАТ "Вектор Банк" та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" було укладено договір про відступлення прав за договорами іпотеки, посвідчений 27.02.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Андрейків І.В. та зареєстрований у реєстрі за №202, відповідно до умов якого ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" відступив та передав, а ПАТ "Вектор Банк" набув та прийняв всі права вимоги за договорами іпотеки, які забезпечують виконання зобов`язань за кредитними договорами, перелік яких наведений у додатку № 1 до договору про відступлення прав за договорами іпотеки від 27.02.2017 (Реєстр іпотечних договорів).

У цей же день, 27 лютого 2017 року, між відповідачем - Публічним акціонерним товариством "Вектор Банк" та позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" було укладено договір відступлення права вимоги №27.02.17-ДГ, відповідно до умов якого ПАТ "Вектор Банк", як первісний кредитор, відступив ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія", як новому кредитору, права вимоги до боржників за кредитними договорами, що вказані в реєстрі боржників (портфелі заборгованості) (надалі - договір відступлення за кредитними договорами від 27.02.2017).

Згідно п. 2.8 договору відступлення права вимоги № 27.02.17-ДГ в дату відступлення прав вимоги, первісний кредитор (ПАТ "Вектор Банк") вважається таким, що відступив та передав, а новий кредитор.(ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія") таким, що набув та прийняв всіх прав первісного кредитора щодо поручителів за договорами поруки, які забезпечують виконання зобов`язань за кредитними договорами, перелік яких наведений у додатку № 6 до договору від 27.02.2017 (надалі - договори поруки).

У зв`язку з відступленням прав вимоги,за умови повного виконання новим кредитором обов`язку сплатити первісному кредитору вартість прав вимоги, первісний кредитор зобов`язується здійснити відступлення прав за договорами іпотеки, зазначеними в додатку № 7 до договору від 27.02.2017, для чого укласти відповідні договори з новим кредитором в нотаріальній формі за формою, передбаченою додатком № 8 до договору від 27.02.2017 протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту підписання сторонами реєстру боржників (п. 2.9. договору від 27.02.2017).

Відповідно до Акту приймання-передачі документації від 27.02.2017 за договором від 27.02.2017 (додаток № 4 до договору від 27.02.2017) - позивач передав, а відповідач прийняв згідно з вимогами п. 5.1 договору від 27.02.2017 документацію по 51 боржнику-фізичній особі, яка включала: кредитні договори з усіма додатками, змінами та доповненнями до них (оригінали), копії паспортів, довідок про присвоєння індивідуального податкового номеру боржників, договори поруки з усіма невід`ємними додатками, змінами та доповненнями до них (оригінали), копії паспортів, довідок про присвоєння індивідуального податкового номеру поручителів, документи судового та/або виконавчого провадження, інші документи, що надавалися за згодою сторін.

Також, 27.02.2017 між позивачем та відповідачем було укладено договір про відступлення прав за договорами іпотеки, посвідчений 27.02.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу АндрейківІ.В., та зареєстрований в реєстрі за №203 (надалі - договір відступлення за договорами іпотеки від 27.02.2017), відповідно до умов якого позивач відступив та передав, а відповідач набув та прийняв всі права вимоги за договорами іпотеки, які забезпечують виконання зобов`язань за кредитними договорами, перелік яких наведений у додатку № 1 до договору від 27.02.2017 (Реєстр іпотечних договорів) (надалі - договори іпотеки).

Рішенням Правління Національного банку України №112-рш/БТ від 02.03.2017 ПАТ "Вектор банк" було віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі рішення Правління Національного банку України №112рш/БТ від 02.03.2017 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) було прийнято рішення за №853 від 02.03.2017 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Вектор банк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".

Згідно із вказаним рішенням було розпочато процедуру виведення ПАТ "Вектор банк" з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 03.03.2017 до 02.04.2017 включно.

На підставі рішення Правління Національного банку України №163-рш від 21.03.2017 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Вектор Банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішення за № 1104 від 22.03.2017 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Вектор Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Відповідно до вказаного рішення було припинено тимчасову адміністрацію та розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Вектор Банк" з 22.03.2017 до 21.03.2019 включно, призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та делеговано повноваження ліквідатора ПАТ "Вектор Банк" Савельєвій Анні Миколаївні строком на два роки, з 22.03.2017 до 21.03.2019 включно.

Згідно із наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Вектор Банк" №11 від 14.03.2018 встановлено факти нікчемності правочинів, а саме: договору відступлення прав вимоги №27.02.17.-ДГ від 27.02.2017 з підстав, визначених п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та договору про відступлення прав за договорами іпотеки, посвідченого 27.02.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Андрейків І.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 203, укладених між ПАТ "Вектор Банк" та ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" з підстав, визначених п. 1 ч. 3 ст. 38 вказаного Закону України.

16 квітня 2018 року позивач отримав повідомлення за вих. № 114/2 від 15.03.2018 про нікчемність правочину (договору), згідно з яким відповідачем було визнано нікчемними зазначені два договори відступлення прав вимоги від 27.02.2017 на підставі п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

05 травня 2018 року позивач направив відповідачу запит вих. № 41290 про надання документів стосовно перевірки договорів на предмет нікчемності, проте, як вказує позивач, відповідач відповіді на вказаний запит не надав.

У подальшому, 11 липня 2018 року, позивачем отримано від відповідача вимогу за вих. № 303 від 11.07.2018 про повернення грошових коштів за нікчемними договорами.

12 листопада 2018 року позивачем отримано копію позовної заяви про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів.

Проте, позивач вважає, що відповідні дії відповідача та наказ Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Вектор Банк" №11 від 14.03.2018 про встановлення факту нікчемності правочинів є протиправними, у зв`язку із чим позивач звернувся до господарського суду і даним позовом та просить скасувати зазначений наказ відповідача.

Обґрунтовуючи наявність підстав для скасування наказу відповідача, позивач посилався на те, що:

- право Фонду на визнання правочинів нікчемними не є абсолютним, а кореспондується з обов`язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими законодавство пов`язує нікчемність правочину. Однак, роблячи висновок про нікчемність договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не вказано обставин, які б свідчили про наявність підстави, передбаченої п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" для визнання договорів нікчемними, зокрема, відчуження банком прав вимоги за цінами, нижчими від звичайних;

- укладаючи договори відступлення від 27.02.2017, ПАТ "Вектор Банк" відчужив право вимоги за ціною, яка встановлена та узгоджена за домовленістю сторін, що відповідає положенням ст. 180 ГК України, ст. 632 ЦК України, п.п. 14.1.71 п. 4.1 ст. 14 Податкового кодексу України. Позивачем здійснено оплату ціни договору відступлення прав вимоги кредитними договорами у сумі 2 332 624, 82 грн. шляхом безготівкового переказу на рахунок ПАТ "Вектор Банк", що підтверджується платіжним дорученням № 1805779 від 27.02.2017;

- ПАТ "Вектор Банк" відступив позивачу право вимоги за спірними договорами відступлення від 27.02.2017 за ціною вищою, ніж ціна придбання ПАТ "Вектор Банк" такого ж права вимоги у ПАТ "Райффайзен Банк Аваль";

- договори відступлення прав вимоги укладені 27.02.2017, до початку віднесення ПАТ "Вектор Банк" до категорії неплатоспроможних, в той час як у відповідності до ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" нікчемними є правочини неплатоспроможного банку;

- відповідач не вчинив дії щодо застосування наслідків недійсності правочину, а саме, не повернув позивачу кошти, сплачені за відступлення прав вимоги;

- в порушення приписів ст. 216 ЦК України, застосування наслідків недійсності правочину не призведе до отримання позивачем коштів в натурі, оскільки отримання таких коштів буде відбуватись в порядку черговості, встановленої Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб";

- при виявленні нікчемних правочинів Фонд гарантування вкладів фізичних осіб або уповноважена особа не наділені повноваженнями визнавати такі правочини нікчемними.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимога позивача не є правильно обраним способом захисту своїх інтересів, оскільки видання Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Вектор Банк" спірного наказу про встановлення факту нікчемності правочинів не порушує прав позивача.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Бруманеску проти Румунії" дійшов висновку про те, що принцип правової визначеності є одним із фундаментальних аспектів верховенства права, і для того, щоб судове рішення відповідало вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно, щоб воно було розумно передбачуваним. Отже, забезпечення єдності судової практики є нічим іншим, як реалізацією принципу правової визначеності.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Редакція газети "Правоє дело" та Штекель проти України" зазначено, що в рішенні національного суду є можливим посилання на рішення українських судів, у яких останні схильні до відповідного тлумачення законодавчих положень, котрими врегульовані подібні відносини, або в яких був загальний підхід у таких справах (п.56), та, що відповідне тлумачення або загальних підхід національних судів у таких справах має впливати на прийняття рішення в подібних відносинах.

Зазначені позиції Європейського суду з прав людини знайшли своє відображення у положеннях частини 4 ст. 236 ГПК України, яка кореспондується з положеннями ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", та якою встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18, за змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. У цьому висновку Суд спирається на подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду приходила до висновку, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72 - 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (підпункти 8.3 - 8.5 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18).

Предметом розгляду у даній справі є матеріально-правова вимога про скасування наказу №11 від 14.03.2018 про встановлення факту нікчемності правочинів.

Згідно з частиною 4 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Уповноважена особа Фонду діє в межах повноважень Фонду. На виконання своїх повноважень така особа, зокрема: 1) діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку; 2) видає накази та розпорядження, дає доручення, обов`язкові до виконання працівниками банку.

Частинами 1, 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" на Фонд покладено обов`язок забезпечити збереження активів банку, зокрема, забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) способом захисту прав і законних інтересів може бути, зокрема, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів.

Водночас цю норму слід застосовувати з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України, яким до способів захисту віднесено визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів.

Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не рішення (протоколу) банку, затвердженого Уповноваженою особою Фонду або наказу про встановлення факту нікчемності правочинів. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону) незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і оформлене відповідне рішення. Наслідки нікчемності правочину також наступають для сторін в силу вимог закону. Протокол та наказ є внутрішнім документом банку як суб`єкта господарювання, затвердженим керівником банку (Уповноваженою особою Фонду) в межах своїх повноважень.

Обов`язок повернути все одержане за нікчемним договором (правочином) виникає в силу вимог закону, а не наказу чи повідомлення банку, тому позовна вимога про скасування наказу не підлягає задоволенню.

Накази (рішення, повідомлення), тобто, внутрішні розпорядчі документи банку про нікчемність правочинів, не можуть створювати зобов`язання для третіх осіб, зокрема, контрагентів банку. Тому сам факт направлення повідомлення (видання наказу тощо) про нікчемність правочину не може вважатися порушенням прав іншої сторони правочину.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 11.04.2018 у справі №910/12294/16, від 16.05.2018 у справи № 910/17448/16 та від 16.05.2018 у справі №910/24198, а також підтримана Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 03.07.2018 у справі №910/8030/17, від 30.05.2018 у справі №910/23036/16, від 05.06.2018 у справі №910/8029/17.

Щодо посилань апелянта на судові рішення Вищого адміністративного суду України у справах №804/6671/15, 826/12348/15, 815/4560/15, то вони відхиляються судом, оскільки Велика Палата Верховного Суду у справі №910/12294/16 відступила від правових позицій Вищого адміністративного суду України та надала власний висновок про застосування норм права при розгляді спорів щодо оскарження наказів (рішень) Уповноважених осіб Фонду про нікчемність правочинів.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте, цей пункт не можна розуміти як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі, в яких застосовується обов`язок надавати обґрунтування, можуть змінюватися залежно від характеру рішення. Так, відхиляючи скаргу, апеляційний суд в принципі може обмежитись прийняттям мотивів оскаржуваного рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Волошин проти України" від 10.10.2013, у справі "Хелле проти Фінляндії" від 19.12.1997, у справі "Гарсіа Руиз проти Іспанії" від 21.01.1999).

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 14 березня 2019 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.09.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді В.В. Куксов

М.Л. Яковлєв