ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2019 року м.Дніпро Справа № Б26/260-07

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузнецова В.О.,

суддів Вечірка І.О., Чус О.В.,

секретар судового засідання Крицька Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного підприємства "Максима-Сервіс" на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 17.07.2019 (суддя Владимиренко І.В.) у справі

за заявою Центральної міжрайонної державної податкової інспекції у м. Кривому Розі

до боржника товариства з обмеженою відповідальністю ПРОМРЕСУРС, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст заяви (позовної заяви) та ухвали суду першої інстанції.

Ліквідатор звернувся до суду з позовною заявою, предметом якої є визнати недійсним договір купівлі продажу нерухомого майна від 21 лютого 2003 року № 21/02-03 укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОМРЕСУРС" та приватним підприємством «Максима - Сервіс».

Заява обґрунтована тим, що в ході виконання повноважень ліквідатора визначених нормами статті 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», за результатом роботи з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно, Реєстром прав власності на нерухоме майно, Державним реєстром іпотек, Єдиним реєстром заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, було встановлено, наявність реєстрації права власності за підприємством банкрутом на нежитлову будівлю адміністративного побутового корпусу літ. А, площею157,9 кв.м. та споруда причалу, літера І, розташованих за адресом АДРЕСА_1 . АДРЕСА_2 , вулиця Солошенкська, б. 85.

В ході здійснення повноважень ліквідатора, остання встановила здійснення в 2018 році реєстраційних дій відносно нерухомого майна підприємства банкрута на підставі оскаржуваного договору купівлі продажу.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.07.2019 у даній справі клопотання приватного підприємства "Максима - Сервіс" про зобов`язання ліквідатора надати письмові пояснення та письмові докази в підтвердження заяви (позовної заяви) ліквідатора про визнання недійсним договору купівлі продажу нерухомого майна № 21/02-03 від 21.02.2019 залишено без задоволення. Заяву (позовну заяву) ліквідатора про визнання недійсним договору купівлі продажу нерухомого майна № 21/02-03 від 21.02.2019 укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОМРЕСУРС» та приватним підприємством «Максима Сервіс» задоволено. Визнано недійсним договір купівлі продажу нерухомого майна від 21 лютого 2003 року № 21/02-03 укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОМРЕСУРС» та приватним підприємством «Максима Сервіс».

Зазначена ухвала обґрунтована посиланням на те, що спірний договір купівлі-продажу суперечить нормам Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та Цивільного кодексу України.

2. Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.

Не погодившись із згаданою ухвалою, приватне підприємство "Максима-Сервіс" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу господарського суду скасувати в частині визнання недійсним договору купівлі продажу нерухомого майна № 21/02-03 від 21.02.2019, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОМРЕСУРС» та приватним підприємством «Максима Сервіс», відмовити у задоволенні заяви (позовної заяви) ліквідатора про визнання недійсним договору купівлі продажу нерухомого майна № 21/02-03 від 21.02.2019, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОМРЕСУРС» та приватним підприємством «Максима Сервіс» та задовольнити заяву про застосування позовної давності.

2.1. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Скаржник зазначає, що на момент укладення договору застосовувалися вимоги Цивільного кодексу Української РСР, яким не передбачалося нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі адміністративного побутового корпусу.

Реєстрація права власності відбулась у комунальному підприємстві "Реєстраційно-інвентаризаційна служба" Опішнянської територіальної громади Полтавської області 27.03.2018 з поданням державному реєстратору всіх правовстановлюючих документів. Відповідно до ст.24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" підстав для відмови в державній реєстрації речового права у державного реєстратора не було.

ПП "Максима-сервіс" набуло право власності законним шляхом, є власником нежитлової будівлі адміністративного побутового корпусу під літерою "А" - площею 157,9 м.кв та спорудою причалу під літерою "І" на законних підставах, а тому апелянт вважає, що є законні підстави для скасування ухвали господарського суду.

На думку скаржника, засновники ТОВ "ПРОМРЕСУРС" ввели в оману суд, зазначивши у заяві про відкриття провадження за нововиявленими обставинами, що про наявність майна їм було не відомо і лише завдяки листу ТОВ "Тахтаївський граніт" №01-21/226 від 14.12.2018 цей факт з`ясувався. Крім того, факт наявності майна був прихований і при відкритті провадження про банкрутство ще в 2007 році.

Відповідно до вимог ст.ст.17,20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у суду були відсутні підстави приймати рішення про визнання недійсною угоди, яка була вчинена за 16,5 років до постановлення оскаржуваної ухвали.

При постановленні ухвали, господарським судом не було враховано пропуск позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про визнання недійсним договору.

Суд прийняв до уваги докази, які не були направлені на адресу ПП "Максима Сервіс", що свідчить про порушення норм процесуального права.

2.2. Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі.

У наданих поясненнях на апеляційну скаргу, ліквідатор просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, ухвалу господарського суду залишити без змін.

Ліквідатор не погоджується з доводами апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотримання норм матеріального та процесуального права з урахуванням усіх обставин справи.

Арбітражний керуючий зазначає, що заявнику перегляду справи за нововиявленими обставинами гр. ОСОБА_1 стало відомо про існування нових обставин з 18.12.2018, тобто з дня отримання листа № 01-21/226 від керуючого санацією ТОВ "Тахтаївський граніт", за загальним правило перебігу процесуального строку, останнім днем звернення є 18.01.2019. Заяву гр. ОСОБА_1 задоволено, скасовано ухвалу господарського суду від 08.05.2008, провадження у справі поновлено, призначено ліквідатором боржника арбітражного керуючого Венську О.О.

В ході здійснення повноважень ліквідатора, проведення інвентаризації майна, арбітражним керуючим встановлено здійснення у 2018 році реєстраційних дій відносно нерухомого майна підприємства банкрута на підставі оскаржуваного договору купівлі-продажу.

Станом на дату укладення спірного договору спірна нерухомість була об`єктом незавершеного будівництва і підлягала державній реєстрації й у разі необхідності укладення правочину. Таким чином, на думку ліквідатора, на момент укладення спірного правочину, причал не був завершений будівництвом та не міг бути відчуженим у визначений законом спосіб у якості готового до експлуатації об`єкту.

Ліквідатор вважає безпідставними доводи скаржника щодо протиправних дій засновника боржника, які на думку апелянта, приховали факт наявності майна, оскільки про його існування стало відомо лише із листа ТОВ "Тахтаївський граніт" № 01-21/226 від 14.12.2018.

3. Апеляційне провадження.

3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2019 для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі головуючого судді Кузнецова В.О., суддів Чус О.В., Вечірка І.О.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.08.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 12.09.2019.

Приватним підприємством "Максима-Сервіс" подано клопотання про витребування доказів.

Частиною другою ст.91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Частиною 5 цієї ж статті передбачено, що копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до п. 5.27 Національного стандарту України Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації "Вимоги до оформлювання документів" (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55, відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Наявні у справі докази відповідають вище викладеним вимогам, а тому колегія суддів відмовляє скаржнику у задоволенні клопотання про витребування додаткових доказів.

Колегія суддів залишає зазначене клопотання без задоволення

12.09.2019 у судове засідання з`явилися ліквідатор та представник скаржника.

Інші учасники справи наданим їм процесуальним правом не скористалися та не забезпечили в судове засідання явку повноважних представників, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання розумного строку розгляду апеляційної скарги, враховуючи те, що участь в судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників справи.

12.09.2019 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

3.2. Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Підприємство банкрут набуло права власності на спірне майно на підставі рішення виконавчого комітету Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 24.05.2007 №110 Про оформлення права власності на завершене будівництво причалу, та нежитлову будівлю адмінпобуткорпусу в АДРЕСА_2 (на заміну договору купівлі продажу від 24.01.2003 №24/01-03); акту державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 01 липня 2004 року; розпорядження голови Кобеляцької районної державної адміністрації від 05.07.2004 № 529, підприємство - банкрут 24.01.2003 уклало договір купівлі продажу на нежитлову будівлю адміністративного побутового корпусу літ. А, площею 157,9 кв.м. та споруда причалу, літера І, розташованих за адресом АДРЕСА_2 з Світлогірською сільською радою Кобеляцького району Полтавської області.

24.05.2007 органами місцевого самоврядування прийнято рішення №110 відповідно до пункту 1 якого, Світлогірська сільська раді вирішила оформити право власності на завершене будівництво причалу за ТОВ «ПРОМРЕСУРС» та видати підприємству свідоцтво про право власності на заміну договору купівлі продажу № 24/04-03 від 24.01.2003.

Згідно витребуваних судом від КП «Реєстраційна - інвентаризаційна служба» Опішнянської територіальної громади Полтавської області доказів, встановлено, що 27.03.2018 право власності на нежитлову будівлю адміністративного побутового корпусу літ. А, площею 157,9 кв.м. та споруда причалу, літера І, розташованих за адресом АДРЕСА_2 було зареєстровано за Приватним підприємством «Максима - Сервіс» на підставі договору купівлі продажу №21/02-03 від 21.02.2003, укладеного між ПП «Максима - Сервіс» та підприємством банкрутом.

Ліквідатором 03.07.2019 згідно договору про надання послуг від 04.04.2019 проведено інвентаризацію нежитлової будівлі адмінпобуткорпусу та споруди причалу за адресою АДРЕСА_1 село Світлогірське АДРЕСА_3 будинок АДРЕСА_4 , за результатом чого встановлено, що змін не відбулось, споруда знаходиться на земельній ділянці за цією адресою та займає площу 157,9 кв.м.

3.3. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення у судовому засіданні присутніх учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та наданих заперечень, дослідивши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, враховуючи таке.

Положенням статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої - третьої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина п`ята статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з п.1-1 розд. Х Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції Закону України від 22.12.2011 № 4212-VІ, приймаючи до уваги, що постанову про визнання товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМРЕСУРС" банкрутом, прийнято 09.07.2007 провадження у даній справі здійснюється за положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 №2343-ХІІ із змінами та доповненнями, що діяв до 19.01.2013 (надалі Закон про банкрутство).

Відповідно до частини першої статті 25 Закону про банкрутство, ліквідатор з дня свого призначення має повноваження на подання до господарського суду заяви про визнання недійсними угод боржника з підстав, передбачених частиною 10 статті 17 цього Закону, та вжиття заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.

Пунктом 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки взаємовідносини сторін щодо укладення спірного договору виникли 21.02.2003, то відповідність чи не відповідність угоди вимогам законодавства оцінюється господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладання спірної угоди. Тобто до правовідносин щодо укладення договору купівлі-продажу від 21.02.2003 застосовуються норми Цивільного кодексу Української РСР, що діяли до 01.01.2004.

Отже, посилання місцевого господарського суду щодо застосування до спірних правовідносин приписів ст.ст.203, 215 ЦК України є помилковим.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Згідно з частиною першою статті 41 Цивільного кодексу Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Приписами статті 48 Цивільного кодексу Української РСР унормовано, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до статті 50 Цивільного кодексу Української РСР недійсною є угода, укладена юридичною особою в суперечності з встановленими цілями її діяльності. До таких угод відповідно застосовуються наслідки, передбачені статтею 48 або 49 цього Кодексу.

Статтею 153 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

За приписами ст.225 Цивільного кодексу Української РСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Згідно п.1.3, 1.4, 1.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об`єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Проведення державної реєстрації прав у межах території однієї адміністративно- територіальної одиниці реєстраторами декількох БТІ не допускається.

Обов`язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Право власності на об`єкт незавершеного будівництва підлягає державній реєстрації у разі необхідності укладення правочину щодо об`єкта незавершеного будівництва.

Матеріалами справи підтверджено та не спростовано скаржником, що продавець (боржник) в порушення вимог ст.225 Цивільного кодексу Української РСР та вищезазначеного Тимчасового положення, на час укладення спірного договору (станом на 21.02.2003) не мав правовстановлювальних документів щодо права власності на нерухоме майно, яке було предметом відчуження.

Отже, станом на час укладення спірного правочину, товариство з обмеженою відповідальністю "Промресур" було позбавлено можливості відчужувати спірне нерухоме майно, а тому ця угода є недійсною в силу ст.48 Цивільного кодексу Української РСР.

Крім того, суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що товариство з обмеженою відповідальністю "ПРОМРЕСУРСИ" у 2004 році зверталося із заявою про введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, внаслідок чого отримано акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 01.07.2004 №529.

24.05.2007 органом місцевого самоврядування прийнято рішення №110, відповідно до п.1 якого, Світлогірська сільська рада вирішила оформити право власності на завершене будівництво причалу за ТОВ "ПРОМРЕСУРС" та видати підприємству свідоцтво про право власності.

Наведені обставини свідчать про відсутність з боку товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМРЕСУРСИ" наміру щодо відчуження спірного нерухомого майна.

Встановивши наведені обставини, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що ПП "Максима-сервіс" набуло право власності на спірне нерухоме майно законним шляхом.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання скаржника про те, що засновники ТОВ "ПРОМРЕСУРС" ввели в оману суд, зазначивши у заяві про відкриття провадження за нововиявленими обставинами, що про наявність майна їм було не відомо, враховуючи таке.

Ухвалою господарського суду від 19.02.2019 встановлено, що ТОВ "Тахтаївський граніт" листом №01-21/226 від 14.12.2018 звернувся до засновників ТОВ "Промресурс", відповідно до якого зазначив, що на території ТОВ "Тахтаївський граніт" знаходиться нежитлова будівля адмінпобуткорпусу, споруда причалу: с. Світлогірське, вул. Солошинська, буд. 85, яке належить ТОВ "ПРОМРЕСУРС".

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових права на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна №125600469 від 29.05.2018 нежитлова будівля адмінпобуткорпусу, споруда причалу за адресою: АДРЕСА_1 область, Кобеляцький район, с. Світлогірське, вул. Солошинська, буд. 85 належить ТОВ "ПРОМРЕСУРС" на праві колективної формі власності на підставі свідоцтва про право власності САВ №098569 від 24.05.2007 видане Світлогірською сільською радою Кобеляцького району Полтавської області.

Під час ліквідаційної процедури ліквідатором ТОВ "ПРОМРЕСУРС" арбітражним керуючим Селевко Д.О. не реалізовано майно банкрута, а саме нежитлову будівлю адмінпобуткорпусу, споруду причалу за адресою: АДРЕСА_1 область АДРЕСА_1 район, с.Світлогірське, вул. Солошинська, буд. 85, яке належить ТОВ "ПРОМРЕСУРС" на праві колективної формі власності, що призвело до порушення прав кредиторів банкрута.

Встановивши наведені обставини, місцевий господарський суд дійшов висновку про задоволення заяви представника гр. ОСОБА_1 б/н від 27.12.2018 про перегляд ухвали господарського суду Дніпропетровській області від 08.05.2008 за нововиявленими обставинами по справі №Б26/260-07; скасування ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 08.05.2008 про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМРЕСУРС" та поновлення провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМРЕСУРС".

Зазначена ухвала господарського суду у встановленому порядку не оскаржувалась та є чинною.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про застосування до спірних правовідносин позовної давності, враховуючи таке.

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до позовів про визнання оспорюваного правочину недійсним, а також про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються за умови, коли право на подання відповідного позову виникло після 1 січня 2004 року; до позовів же, право на подання яких виникло до зазначеної дати, застосовується попереднє законодавство про позовну давність, тобто відповідні норми ЦК УРСР.

У відповідності до статті 71 Цивільного кодексу Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно зі статтею 75 Цивільного кодексу Української УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Як унормовано приписами статті 76 Цивільного кодексу Української РСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

У відповідності до частин другої - п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 Цивільного кодексу України. Зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому, за змістом статті 261 Цивільного кодексу України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Про порушення права ліквідатору стало відомо під час виконання останнім обов`язків ліквідатора під час отримання 29.05.2018 інформації з Державних реєстрів щодо спірного нерухомого майна.

Таким чином, перебіг строку позовної давності за спірними правовідносинами починається з 29.05.2018.

Отже, позовна заява подана ліквідатором в межах трирічного строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника, про те, що господарський суд прийняв до уваги докази, які не були направлені на адресу ПП "Максима Сервіс", оскільки наведене спростовується наявними у справі доказами, зокрема, описом вкладення у лист, поштовою накладною №063 та фіскальним чеком від 16.07.2019.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

3.4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Частинами 1,2,4 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Місцевий господарський суд дійшовши правомірного висновку про наявність підстав для визнання спірного договору недійсним, помилково зазначив в якості правової підстави для визнання договору недійсними приписи ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зміни мотивувальної частини оскаржуваної ухвали з мотивів, наведених в цій постанові.

3.5. Розподіл судових витрат.

Дійшовши висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів, з урахуванням приписів ст.129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладає на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст.269,275,277,281-283 ГПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги Приватного підприємства "Максима-Сервіс" відмовити.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.07.2019 у справі №Б26/260-07 змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Постанова складена у повному обсязі 18.09.2019.

Головуючий суддя В.О.Кузнецов

Суддя І.О.Вечірко

Суддя О.В.Чус