ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2019 Справа № 914/782/18

За позовом: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача Фізичної особи - підприємця Чижишина Дмитра Андріановича, м. Львів

про стягнення заборгованості в розмірі 1 323 888 грн. 04 коп.

Суддя Морозюк А.Я.

за участю секретаря Чопко К.М.

Представники сторін:

від позивача: Яворська О.І. - представник

від відповідача: не з`явився

Процесуальні дії у справі:

Позов заявлено Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради до Фізичної особи підприємця Чижишина Дмитра Андрійовича про стягнення 1 489 966,45 грн. заборгованості з орендної плати.

Розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 04.09.2018 р. у справі №914/782/18 позов Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради до Фізичної особи-підприємця Чижишина Дмитра Андрійовича про стягнення заборгованості в розмірі 1 489 966,45 грн. задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Чижишина Дмитра Андріановича на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради 114 022,23 грн. заборгованості, а також 1 698,56 грн. судового збору. В частині стягнення суми боргу в розмірі 52 056,18 грн. закрито провадження. В решті частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.11.2018 р. апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради задоволено частково. Рішення Господарського суду Львівської області від 04.09.2018 у справі № 914/782/18 змінено шляхом виключення з мотивувальної частини висновку суду про те, що обставини державної реєстрації власності на об`єкт оренди за третіми особами та позбавлення відповідача доступу до орендованого об`єкта невідомими особами є обставинами, за які відповідач не відповідає; такі обставини свідчать про наявність правових підстав для звільнення відповідача, як орендаря, від орендної плати за весь час, протягом якого об`єкт оренди не міг бути ним використаний (а саме з 05.05.2016 по даний час). В частині стягнення з відповідача 114 022,23 грн. заборгованості та закриття провадження у справі в частині стягнення 52 056,18 грн. - рішення суду залишено без змін. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладено на позивача.

Постановою Верховного Суду у складі колегії судів Касаційного господарського суду від 27.02.2019 р. касаційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задоволено частково. Рішення господарського суду Львівської області від 04.09.2018 р. та постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.11.2018 р. у справі № 914/782/18 в частині відмови в задоволенні позову скасовано. Справу в цій частині (а саме в частині стягнення 1 323 888 грн. 04 коп.) передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області. В частині стягнення з відповідача 114 022,23 грн. заборгованості та закриття провадження у справі в частині стягнення 52 056,18 грн. рішення та постанову залишено без змін.

Відтак, на новиму розгляді справа розглядається в частині позовних вимог про стягнення заборгованості в розмірі 1 323 888 грн. 04 коп. (яка виникла за період з 05.05.2016 р. по 01.02.2018 р.).

Внаслідок автоматизованого розподілу, згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями, справу № 914/782/18, розподілено судді Морозюку А.Я.

Ухвалою суду від 08.04.2019 р. прийнято справу до розгляду, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07.05.2019 р.

07.05.2019 р. на адресу суду надійшло клопотання про усунення недоліків згідно з ухвалою суду від 08.04.2019 р., у якому позивач уточнив по-батькові відповідача, а саме зазначив, що договір оренди №С-9356-15 від 13.01.2015 р. укладено між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та Фізичною особою підприємцем Чижишином Дмитром Андріановичем.

Ухвалою суду від 07.05.2019 р. підготовче засідання відкладено на 28.05.2019 р. Ухвалою суду від 28.05.2019 р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 18.06.2019 р. Ухвалою від 18.06.2019 р. підготовче засідання відкладено на 06.08.2019 р.(з врахуванням періоду перебування судді у щорічній відпустці).

18.06.2019 р. (після судового засідання) позивач подав на адресу суду заяву №2302-вих-2766 від 07.06.2019 р. про збільшення позовних вимог, у якій просив розірвати договір оренди нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 202, №С-9356 від 13.01.2015, що був укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ФОП ОСОБА_1 Андріановичем, а також зобов`язати ФОП ОСОБА_2 повернути об`єкт оренди шляхом виселення із нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 238,7 кв.м. Ухвалою суду від 20.06.2019 р. заяву Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради №2302-вих-2766 від 07.06.2019 р. про збільшення позовних вимог повернуто заявнику.

05.08.2019 р. від позивача на адресу суду надійшло пояснення з врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27.02.2019 р., винесеній у даній справі №914/782/18.

Ухвалою суду від 06.08.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 03.09.2019 р.

В судовому засіданні 03.09.2019 р. представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задоволити з підстав наведених у позовній заяві та з посиланням на матеріали справи.

Відповідач відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 08.04.2019 р. строк суду не надав, явку повноважного представника в жодне із судових засідань не забезпечив, хоча належно був повідомлений про дату, час та місце підготовчих засідань суду та судового засідання по розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд заслухавши думку представника позивача, врахувавши, що відповідача у справі належно повідомлено про дату, час і місце даного судового засідання та що учасникам справи створено всі необхідні можливості для подання доказів та пояснень на підтвердження своїх вимог та заперечень, взявши до уваги встановлені Господарським процесуальним кодексом України строки розгляду справи, дійшов висновку про прийняття рішення у справі.

Позиція позивача:

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач на підставі договору оренди нежитлових приміщень №С-9356-15 від 13.01.2015 р. передав відповідачу в строкове платне користування нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 . Зелена АДРЕСА_1 , загальною площею 238,7 кв.м. строком на 2 роки 364 дні з 13.01.2015 р. по 12.01.2018 р. включно. Оскільки відповідач в порушення вимог п. 5.2, п. 7.2 договору своєчасно та в повному обсязі сплату орендної плати не проводив, у нього за період з 05.05.2016 р. по 01.02.2018 р. виникла заборгованість в розмірі 1 323 888 грн. 04 коп., яку позивач просить стягнути.

У поясненні, яке надійшло на адресу суду 05.08.2019 р. (вхідний №32027/19), посилаючись на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 27.02.2019 р. №914/782/18, позивач зазначив, що правові підстави для звільнення орендаря від орендної плати за період з 05.05.2016 р. по 01.02.2018 р. за договором оренди №С-9356-15 від 13.01.2015 р. відсутні, оскільки за цей період відповідач не подавав жодного звернення щодо перешкод у користуванні орендованими нежитловими приміщеннями, чим саме визнає фактичне користування нежитловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності Львівській міській раді, а щодо стягнення заборгованості з орендної плати після встановленого строку дії договору, а саме з 12.01.2018 р., таке відповідає умовам договору оренди, так як орендар (відповідач) не звертався до балансоутримувача (позивача) із заявою щодо вивільнення нежитлового приміщення, акт здачі-приймання сторонами не підписано, відтак договір оренди є чинним та продовжений на тих самих умовах та на той самий термін відповідно до п.4.3. даного договору.

Позиція відповідача:

Відповідач при новому розгляді справи не скористався наданим йому правом та не подав до суду, у визначений ухвалою суду від 08.04.2019 р. строк, відзиву на позовну заяву, чи інших доказів в спростування викладених у позовній заяві вимог з врахуванням постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.02.2019 р. №914/782/19.

У відзиві на позовну заяву, поданому при первинному розгляді справи (вхідний №18913/18 від 25.05.2018 р.) відповідач проти позовних вимог заперечував з тих підстав, що з 05.05.2016 року позивач втратив статус орендодавця за умовами договору оренди, оскільки об`єкт оренди з 05.05.2016 року вибув із власності територіальної громади м. Львова та був зареєстрований на праві приватної спільної часткової власності (розмір часток - п 1/3) за фізичними особами - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.04.2017 №84773321, яка містить вищезазначені відомості про власників, дату та підстави виникнення права власності, а відтак і втратив право вимагати від орендаря належного виконання своїх зобов`язань за договором (в т.ч. щодо сплати орендної плати за користування об`єктом оренди).

Окрім цього відповідач вказав, що листом від 02.04.2018 року звертався до позивача із клопотанням про необхідність відкоригувати нарахування орендної плати, вилучивши із загальної суми нарахування за той період, коли він не міг використовувати об`єкт оренди через дії третіх осіб, а саме - за період з 05.05.2016 року по момент повернення Об`єкта оренди з незаконного володіння відповідачів у справі №464/231/17 (відповідно до дати акта приймання-передачі об`єкта або дати акту державного виконавця про виконання судового рішення), та що він фактично позбавлений можливості використовувати цей Об`єкт оренди на умовах договору, оскільки з моменту проведення державної реєстрації права власності на Об`єкт оренди за іншими фізичними особами, у зазначених приміщеннях розпочались підготовчі ремонтні роботи невідомими особами, про що відповідачем було невідкладно повідомлено органи Національної поліції та управління комунальної власності як орендодавця. Представники управління комунальної власності виїздили за адресою розташування об`єкта оренди та фіксували обставини неможливості його використання відповідачем влітку та восени 2017 року.

Таким чином відповідач вважає безпідставним нарахування орендної плати за даним договором з 05.05.2016 року.

Обставини встановлені судом:

Між Управлінням комунального майна департаменту економічної політики Львівської міської ради, як орендодавцем, та Фізичною особою-підприємцем Чижишином Дмитром Андріановичем, як орендарем, 13 січня 2015 р. укладено договір оренди №С-9356-15 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень), за умовами п. 1.1 якого, орендодавець(позивач) на підставі наказу управління комунальної власності від 30.12.2014 р. №90-А передає, а орендар (відповідач) приймає у строкове платне користування нерухоме майно-приміщення, що знаходиться на балансі ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» та за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 202, загальною площею 238,7 кв.м.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що термін договору оренди визначений на 2 роки 364 дні з 13.01.2015 р. до 12.01.2018 р. включно. Пунктом 4.3 договору визначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну його дії договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Пункт 4.5 договору визначає, що договір оренди може бути достроково припинений за ініціативою орендаря лише за згодою орендодавця. При бажанні орендаря достроково розірвати договір оренди, орендар зобов`язаний попередити про це орендодавця не пізніше ніж за два місяці до припинення цього договору, а також виконати всі умови цього договору. Пунктом 4.10 договору встановлено, що чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення терміну на який його було укладено (п. 4.10.1); приватизації об`єкта оренди орендарем (п. 4.10.2); загибелі об`єкта оренди (п. 4.10.3); взаємної згоди сторін або за рішенням суду (п. 4.10.4); банкрутства орендаря та в інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України (п. 4.10.5).

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що будь-яка із сторін договору повідомляла іншу про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну його дії, чи будь-які інші відомості які б вказували на припинення чи розірвання договору, тобто на припинення чинності договору у розумінні п. 4.10 договору. Відтак, договір оренди є чинний та відповідно до п. 4.3 договору з 12.01.2018 р. продовжений на той самий термін і на тих самих умовах.

Пунктом 5.6 договору оренди сторони погодили, що плату орендар сплачує не пізніше 20 числа місяця за попередній місяць.

Пунктом 7.1.2 договору орендар зобов`язався своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату.

У позовній заяві позивач покликається на рішення Господарського суду Львівської області від 07.06.2016 року у справі №914/765/16 (залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду та постановою Вищого господарського суду України), яким стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 572 319,60 грн., яка виникла за період з 01.02.2015 року до 29.02.2016 року за договором оренди №С-9356-15 нерухомого майна від 13.01.2015 р., та яким встановлено передання позивачем відповідачу в оренду нерухоме майно, визначене договором оренди №С-9356-15.

Відповідач свої зобов`язання щодо оплати орендованого майна за період з 05.05.2016 р. по 01.02.2018 р., згідно договору оренди №С-9356-15 нерухомого майна від 13.01.2015 р. не виконав, що стало,серед іншого, підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

У висновках постанови від 27.02.2019 р. №914/782/18 Верховним Судом вказано на необхідність при новому розгляді справи врахувати таке: вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення орендної плати за заявлений позивачем період з 05.05.2016р. по 01.02.2018р., перевірити твердження відповідача про позбавлення його доступу до орендованого приміщення у спірний період, і, в залежності від встановлених обставин, вирішити спір у відповідності з нормами законодавства, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. При цьому суду слід звернути увагу на строк дії договору, який визначений сторонами до 12.01.2018р. та встановити наявність підстав для стягнення орендної плати за період після закінчення його дії.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, заслухавши думку представника позивача, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ( п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України).

В силу приписів ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положенням ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 1 ст. 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами 1, 5 ст. 762 ЦК України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі. Згідно з п. 1, п. 3 ст. 19 згаданого Закону, орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності; строки внесення орендної плати визначаються у договорі (кореспондується з положеннями ст. 286 ГК України).

Проаналізувавши матеріали справи, судом з`ясовано, що згідно довідки Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 30.03.2018 р. №4-2302-705 заборгованість ФОП Чижишина Д.А. за договором оренди №С-9356-15 від 13.01.2015 р., за період з 01.02.2016 р. по 01.02.2018 р. складає 1 489 966,45 грн. (вказана заборгованість складається із сум по яких Господарським судом Львівської області винесено рішення від 04.09.2018 р. у справі №914/782/18 (залишене в цій частині без змін апеляційною та касаційною інстанцією), а саме: заборгованості за лютий 2016 року в розмірі 52 056,18 грн. - провадження по якій закрито, та заборгованості за березень 2016 року, квітень 2016 року, 4 дні травня 2016 року (до 05.05.2016 року) в розмірі 114 022,23 грн. - позовні вимоги в цій частині задоволено), таким чином заборгованість відповідача за період з 05.05.2016 р. по 01.02.2018 р. складає 1 323 888,04 грн. та відповідачем не оплачена.

Відповідач заперечуючи проти вказаної заборгованості, посилаючись на ч.1 ст.761 ЦК України та п.4.9 договору оренди від 13.01.2015 року №С-9356-15 вказав, що об`єкт оренди 05.05.2016 року вибув із власності територіальної громади м. Львова та був зареєстрований на праві приватної спільної часткової власності за фізичними особами - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про що в державному реєстрі здійснено відповідні записи про власників, що підтверджує Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.04.2017 №84773321. Також відповідач зазначив, що записи, які б свідчили про те, що позивачем здійснено державну реєстрацію права власності на об`єкт оренди станом на 23.05.2018 р. в державному реєстрі відсутні, що підтверджує Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.05.2018 №125002468. Відтак, на думку відповідача, позивач втратив право вимагати від орендаря належного виконання своїх зобов`язань за договором (в т.ч. щодо сплати орендної плати за користування об`єктом оренди).

Проте, згідно наявного в матеріалах справи рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18.01.2018 року по справі №464/231/17 (пр.2/464/29/18), позовні вимоги Львівської міської ради задоволено, та на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України витребувано в ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлове приміщення, загальною площею 238,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (що є об`єктом оренди); скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на вказаний об`єкт нерухомості.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Апеляційного суду Львівської області від 05.07.2018 р. по справі №464/231/17 рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18.01.2018 р. залишено без змін.

Відповідно до ст. 273 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

За положеннями ст. 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Отже, в силу наведених положень рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18.01.2018 року та постанова Апеляційного суду Львівської області від 05.07.2018 р., винесені у справі №464/231/17, набрали законної сили 05.07.2018 р. та оприлюднені в Єдиному державному реєстрі судових рішень 01.08.2018 р.

Слід також зазначити, що згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Верховного Суду від 27.02.2019 р., якою відкрито касаційне провадження у справі №464/231/17, відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18.01.2018 р. Інші відомості станом на даний час в Єдиного державного реєстру судових рішень, а також в матеріалах даної справи відсутні.

При винесенні постанови від 27.02.2019 р. № 914/782/18 Верховний Суд вказав на те, що відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тобто, при вибутті майна поза волею власника право власності не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 р. у справі № 6-1цс15).

Так, Верховний Суд констатував, що право власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради не припинялося з втратою відповідного майна, оскільки Сихівським районним судом у справі №464/231/17 встановлено, що майно, яке належало територіальній громаді м. Львова на праві комунальної власності (об`єкт оренди), вибуло від позивача поза волею власника.

Таким чином наведене спростовує доводи відповідача, що позивач втратив право вимагати від орендаря належного виконання своїх зобов`язань за договором, в тому числі щодо сплати орендної плати за користування об`єктом оренди.

Щодо посилання відповідача на лист від 02.04.2018 року, яким за його твердженням, він звертався до позивача із клопотанням про необхідність відкоригувати нарахування орендної плати, вилучивши із загальної суми нарахування за той період, коли він не міг використовувати об`єкт оренди через дії третіх осіб, а саме з 05.05.2016 року, та що він фактично був позбавлений можливості використовувати цей Об`єкт оренди на умовах договору, оскільки з моменту проведення державної реєстрації права власності на Об`єкт оренди за іншими фізичними особами, у зазначених приміщеннях розпочались підготовчі ремонтні роботи невідомими особами, про що відповідач невідкладно повідомив органи Національної поліції та управління комунальної власності як орендодавця, то в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на надіслання чи вручення вказаного листа позивачу.

У відповідності з ч.ч. 3, 4 ст. 285 ГК України, орендар зобов`язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату; орендар відшкодовує орендодавцю вартість орендованого майна у разі відчуження цього майна або його знищення чи псування з вини орендаря. Аналогічна за змістом норма міститься в ст. 18 Закону України Про оренду державного та комунального майна, згідно якої орендар зобов`язаний використовувати та зберігати орендоване майно відповідно до умов договору, запобігати його пошкодженню, псуванню.

Пунктом 7.1.3 договору оренди відповідач зобов`язався використовувати та зберігати об`єкт оренди відповідно до умов договору.

Отже, обов`язок зберігати орендоване майно покладено на орендаря, і саме орендар несе відповідальність за його схоронність у вигляді, у якому таке майно було передане в оренду, тому посилання відповідача на те, що він не міг використовувати об`єкт оренди через дії третіх осіб на умовах договору, є безпідставним.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендар може зажадати повернення орендованого майна з будь-якого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні ним, відшкодування шкоди, завданої майну громадянами і юридичними особами, включаючи орендодавця.

Відповідачем не підтверджено і в матеріалах справи відсутні будь-які докази про перебування третіх осіб у спірному нежитловому приміщенні, та будь-які відомості про звернення орендаря до правоохоронних органів з даного приводу. Відсутні в матеріалах справи і докази, які б свідчили про звернення орендаря до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння чи докази того, що відповідач у інший спосіб здійснював заходи для збереження орендованого майна.

При цьому суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази чи твердження відповідача про те, що він звертався до позивача з відповідним клопотаннями у період з 05.05.2016 р. по 01.02.2018 р., оскільки згідно з п. 2.1 договору оренди цільове призначення об`єкта оренди - це використання його орендарем для підприємницької діяльності.

Разом з тим слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні будь-які акти приймання-передачі приміщення за адресою: АДРЕСА_1 Зелена, 202 загальною площею 238,7 кв.м., які б вказували на те, що відповідач, як орендар, повернув позивачу, як орендодавцю, об`єкт оренди, як це передбачено розділом 9 договору оренди №С-9356-15 від 13.01.2015 р., яким сторони погодили порядок повернення орендодавцю об`єкта оренди.

Таким чином у зв`язку з відсутністю будь-яких звернень відповідача щодо вивільнення нежитлового приміщення, згідно з розділом 9 договору оренди, та відсутністю будь-яких інших відомостей які б вказували на припинення чи розірвання договору, згідно з розділом 4 договору оренди, суд дійшов висновку, що договір оренди є чинним та відповідно до п. 4.3 договору продовженим з 12.01.2018 р. на той самий термін і на тих самих умовах.

З огляду на все вищенаведене, за відсутності доказів того, що відповідач повідомляв позивача про неможливість використання об`єкта оренди чи незаконного захоплення його третіми особами, а також за відсутності повідомлення про припинення дії договору, та інших доказів повернення орендованого майна, у визначеному договором порядку, нарахування орендних платежів за період з 05.05.2016 р. по 01.02.2018 р. є обґрунтованим, а позовні вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 1 323 888 грн. 04 коп. підлягають задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке:

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір покладається у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з п.4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

При поданні позову до суду позивачем, згідно платіжного доручення №132 від 12.04.2018 р., сплачено судовий збір в розмірі 22 349,49 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Верховного Суду у складі колегії судів Касаційного господарського суду від 27.02.2019 р. рішення господарського суду Львівської області від 04.09.2018 р. та постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.11.2018 р. у справі № 914/782/18 скасовано в частині відмови в задоволенні позову, а саме в частині стягнення 1 323 888 грн. 04 коп. і справу передано на новий розгляд лише в цій частині.

Відтак судовий збір розподіляється судом при новому розгляді справи із позовної вимоги про стягнення 1 323 888 грн. 04 коп., так як по решті частині позовних вимог рішення набрало законної сили, і на новий розгляд до суду це питання не передавалося.

Так, сума позовних вимог складає 1 323 888 грн. 04 коп., з якої у відповідності до пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір, судовий збір складає 19 858,32 грн. (1,5 відсотка ціни позову), який покладається на відповідача.

Щодо розподілу судового збору за подання позивачем при первісному розгляді справи апеляційної та касаційної скарг на рішення Господарського суду Львівської області від 04.09.2018 р., то оскільки постановою Верховного Суду у складі колегії судів Касаційного господарського суду від 27.02.2019 р. касаційну скаргу позивача задоволено, та постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.11.2018 р. та рішення Господарського суду Львівської області від 04.09.2018 р. скасовано в оскаржуваній частині, то судовий збір, за подання апеляційної скарги, сплачений платіжним дорученням №527 від 19.09.2018 р. у відповідності до пп. 4 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір в розмірі 33 524,24 грн. (том-1, а.с. 109), та судовий збір за подання касаційної скарги, сплачений платіжним дорученням №509 від 26.12.2018 р. у відповідності до пп. 5 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір в розмірі 44 698,00 грн., покладається на відповідача.

Разом сума судового збору,що покладається на відповідача,скаладає 98 080,56 грн.

Докази інших судових витрат, які сторона має сплатити у зв`язку з розглядом даної справи, суду не надано, і такі в матеріалах справи відсутні.

Виходячи з усього вищенаведеного, керуючись ст.ст. 13, 74, 76-79, 86, 129, 207, 236-241, 327 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до Фізичної особи - підприємця Чижишина Дмитра Андріановича про стягнення заборгованості в розмірі 1 323 888 грн. 04 коп. задоволити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Чижишина Дмитра Андріановича ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Галицька, буд. 15, ідентифікаційний код в ) 1 323 888 грн. 04 коп. заборгованості з орендної плати, а також 98 080 грн. 56 коп. судового збору.

3. Наказ, відповідно до ст. 327 ГПК України, видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається - http://lv.arbitr.gov.ua /sud5015/.

Повне рішення складено 13.09.2019 р.

Суддя Морозюк А.Я.