ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2019 р. м.Київ Справа№ 925/495/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Коробенка Г.П.

Козир Т.П.

за участю секретаря судового засідання - Короля Д.А.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 18.09.2019 року у справі №925/495/19 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго»

на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.07.2019, повний текст якого складено 19.07.2019

у справі №925/495/19 (суддя Довгань К.І.)

за позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

до Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго»

про стягнення 335 979,40 грн.

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі-позивач) звернулась до Господарського суду Черкаської області з позовом про стягнення з Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» (далі-відповідач) 335 979,40 грн, з яких: 224 849,06 грн основного боргу, 25 401,39 грн пені, 10 186,08 грн штрафу, 60 915,64 грн інфляційних втрат, 14 627,23 грн 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про реструктуризацію заборгованості №14/12-268 від 31.05.2012.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 02.07.2019 закрито провадження у справі №925/495/19 в частині стягнення основного боргу в сумі 224 849,06 грн, позов задоволено частково та присуджено до стягнення з Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 25 401,39 грн пені, 10 186,08 грн штрафу, 60 915,54 грн інфляційних втрат, 14 627,23 грн 3% річних, 5 039,70 грн судового збору.

Суд першої інстанції приймаючи судове рішення в частині основного боргу зазначив, що оскільки під час розгляду справи відповідачем сплачено основну заборгованість у розмірі 224 849,06 грн та надано відповідні докази, то в цій частині вимог провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України. Стосовно позовних вимог в частині стягнення штрафних санкцій суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено обґрунтованість підстав на які він посилається заявляючи в цій частині вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Черкаської області від 02.07.2019 у справі №925/495/19 скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що відмовляючи у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення пені, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, ст.232, п.2 258, ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України, а також неправильно застосовано норми ст.551 Цивільного кодексу України, ч.6 ст.232, ст.233 Господарського кодексу України та задоволено штрафні санкції у повному обсязі. Також, скаржник посилається на порушення судом норм процесуального права, а саме ст.86 ГПК України.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №925/495/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді - Козир Т.П., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.08.2019 апеляційну скаргу Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.07.2019 у справі №925/495/19 залишено без руху та повідомлено Уманському комунальному підприємству «Уманьтеплокомуненерго» про те, що для усунення недоліків скаржнику протягом десяти днів з дня вручення ухвали слід подати докази сплати судового збору у розмірі 41 коп.

22.08.2019 через відділ документального забезпечення апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків у відповідності до вищезазначеної ухвали суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.08.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.07.2019 та розгляд справи №925/495/19 призначено на 18.09.2019.

06.09.2019 через відділ документального забезпечення апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України.

18.09.2019 у судовому засіданні представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги та підтримав доводи викладенні у відзиві.

Представник відповідача, в свою чергу, підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 224 849,06 грн основного боргу, який виник в наслідок неналежного виконання умов договором про реструктуризацію заборгованості №14/12-268 від 31.05.2012, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 31.05.2012 року між позивачем, як кредитором, та відповідачем, як боржником, був укладений договір про реструктуризацію заборгованості за №14/12-268 (далі-договір), відповідно до умов якого кредитор та боржник домовились про розстрочення погашення заборгованості у вигляді основного боргу (далі - реструктуризація), що виникла у боржника перед кредитором за договором поставки природного газу від 15 жовтня 2010 року №55/10-11-БО.

Загальна сума основного боргу, що підлягає реструктуризації відповідно п.1.1 Договору, складає 2 910 305,77 грн, станом на 31.03.2012 року, що підтверджується актом звірки розрахунків (п.2.1 Договору).

Пунктом 2.2 Договору передбачено, що боржник зобов`язується сплатити у повному обсязі суму основного боргу, вказану у п.2.1 цього договору, шляхом сплати зобов`язання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості (далі - графік), зазначеного у цьому пункті. Грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з графіком повинні надходити від боржника на рахунок кредитора у сумі, визначеній цим графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню.

Графіком передбачено щомісячну сплату боргу у розмірі 12 126,27 грн за період з травня 2012 року по березень 2032 року, за квітень 2032 року сума платежу складає 12 127,24 грн.

Пунктом п.2.3 Договору сторони погодили, що зобов`язання боржника по сплаті чергового платежу вважається виконаними за умови надходження на рахунок кредитора грошових коштів в термін та сумі, встановлених у п.2.2 Договору на відповідний місяць.

Відповідно до п.2.5 Договору, у випадку, якщо у боржника існує прострочення оплати щомісячних платежів за попередні місяці, кредитор зараховує кошти, що надійшли від боржника як погашення заборгованості за простроченими платежами попередніх місяців, незалежно від зазначеного в платіжному дорученні призначення платежу.

Оскільки відповідачем періодичні платежі здійснювалися несвоєчасно, у останнього виникло прострочення за період з квітня 2016 року по березень 2019 року у сумі 224 849,06 грн.

Дана обставина сторонами не оспорюється.

Відповідно до частин 1, 2 та 7 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Дана норма кореспондується зі ст.525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно із ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідачем на підтвердження сплати заборгованості подано до суду першої інстанції платіжне доручення №449 від 08.05.2019 на суму 224 849,06 грн (а.с.48 т.1).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у даній справі відкрито 06.05.2019, а заборгованість у сумі 224 849,06 грн відповідачем сплачено 08.05.2019.

Враховуючи вищевстановлене та зазначені правові норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача 224 849,06 грн основного боргу на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 14 627,23 грн та інфляційних втрат у розмірі 60 915,64 грн за період з травня 2016 року по березень 2019 року, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила ст. 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

З огляду на вищезазначені правові норми боржник не звільняється від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Враховуючи встановлене вище прострочення відповідачем грошового зобов`язання, приписи вказаних правових норм та перевіривши розрахунок позивача (а.с.11-14 т.1), з останнього судом першої інстанції правомірно присуджено до стягнення 14 627,23 грн 3% річних та 60 915,64 грн інфляційних втрат.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 25 401,39 грн та штрафу у розмірі 10 186,08 грн, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п.1 ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Пунктом 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Одним із правових наслідків порушення зобов`язання, згідно ст.611 Цивільного кодексу України є сплата боржником неустойки.

Пунктом 3.1 Договору сторони погодили, що за невиконання або за не належне виконання умов Договору вони несуть відповідальність відповідно до Договору та чинного законодавства України.

Відповідно до п.2.5 Договору, у випадку, якщо у боржника існує прострочення оплати щомісячних платежів за попередні місяці, кредитор зараховує кошти, що надійшли від боржника як погашення заборгованості за простроченими платежами попередніх місяців, незалежно від зазначеного в платіжному дорученні призначення платежу.

Відповідальність у вигляді пені та штрафу за прострочення виконання зобов`язань за Договором сторонами погоджена у пункті 3.4 Договору, відповідно до умов якого за прострочення виконання зобов`язань, визначених у п. 2.2. цього договору, боржник зобов`язується сплатити кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Враховуючи приписи вказаних правових норм та перевіривши розрахунок позивача (а.с.6-11 т.1), колегія суддів визнає його обґрунтованим та вірним, а тому судом першої інстанції правомірно присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 25 401,39 грн та штраф у розмірі 10 186,08 грн.

Що стосується заяви відповідача про застосування спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до положень ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчить наявний в матеріалах справи розрахунок, позивачем розрахував пеню в межах річного строку позовної давності, тобто в межах строку встановленого законодавством. Отже, у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені.

Щодо посилань скаржника на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення неправильно застосовано положення ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України та ч.ч.1, 2 ст.233 Господарського кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст.233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкції. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменьшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. При цьому, зменьшення розміру неустойки у виняткових випадках є правом, а не обов`язком суду.

Господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання). Наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 по справі №908/1453/14.

Згідно положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи приписи ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, суд не розцінює нараховану позивачем суму пені та штраф як надмірно велику, оскільки остання обумовлена сторонами Договору за їх волевиявленням, а наведені у клопотанні обставини суд не розцінює як виняткові, тому підстав для зменшення штрафних санкцій не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Крім того, відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності (ч.2 ст. 218 ГК України). При цьому, ненадання субвенцій з державного бюджету не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання зі своєчасної сплати заборгованості. Більше того, заборгованість, на яку нараховано неустойку є результатом невиконання відповідачем обов`язку з оплати коштів за договором реструктуризації. Тобто, сторони вже змінювали шляхом розстрочення, строки виконання зобов`язань з оплати на досить тривали строк, для полегшення фінансового тягаря боржника. Також, колегія суддів звертає увагу на те, що неналежним виконанням зобов`язання, відповідач порушує майнові права позивача, інтереси якого, суд також має враховувати при вирішенні справи.

Враховуючи вищевказане та доводи, якими відповідач обґрунтовує необхідність зменьшення неустойки (пені та штрафу), з урахуванням принципів розумності, справедливості та балансу інтересів сторін, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру неустойки (пені та штрафу).

Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права колегією суддів під час перегляду справи не встановлено.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає законодавству та матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування чи зміни. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 280-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.07.2019 у справі №925/495/19 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Черкаської області від 02.07.2019 у справі №925/495/19 залишити без змін.

3.Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 23.09.2019.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Г.П. Коробенко

Т.П. Козир