ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"16" вересня 2019 р. Справа № 911/1504/19

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В., дослідивши в спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю С.К.С
до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості УКРСПИРТ
простягнення 51 083,89 грн.
Без виклику учасників судового процесу;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю С.К.С звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості УКРСПИРТ про стягнення 51 083,89 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором поставки № 05/07/18 від 05.07.2018. У зв`язку із цим позивачем подано зазначену позовну заяву до відповідача про стягнення 43 509,10 грн. основного боргу, 5 204,72 грн. пені, 439,47 грн. 3% річних та 1 930,60 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Київської області № 911/1504/19 від 20.06.2019 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю С.К.С залишено без руху.

08.07.2019 від позивача надішли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 20.06.2019.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.07.2019 було відкрито провадження у справі № 911/1504/19. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу для подання відповіді на відзив.

25.07.2019 від відповідача до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній повідомив суд про повну сплату Державним підприємством спиртової та лікеро-горілчаної промисловості УКРСПИРТ суми основного боргу у розмірі 43 509,10 грн., на підтвердження чого надано платіжне доручення № 15963 від 01.07.2019 на суму 43 509,10 грн. У зв`язку із зазначеним, відповідач вважає, що позовні вимоги необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи те, що суддя Сокуренко Л.В., з 09.09.2019 по 15.09.2019 включно перебувала у відпустці, тому справа № 911/1504/19 розглянута суддею після виходу судді з відпустки.

Приймаючи до уваги, що відповідач подав до суду відзив на позов, а відтак скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

У виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи(відповідно до ч. 6 ст. 233 ГПК України).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області, -

ВСТАНОВИВ:

05.07.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю С.К.С (далі постачальник, позивач) та Державним підприємством спиртової та лікеро-горілчаної промисловості УКРСПИРТ (далі покупець, відповідач) був укладений договір поставки № 05/07/18 (далі - договір). Одночасно, сторонами досягнуті домовленості щодо зміни певних умов договору, які закріплені у протоколі узгодження розбіжностей до договору поставки № 05/07/18 від 05.07.2018.

Пунктами 1.1 та 1.2 зазначеного правочину сторони узгодили, що постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець прийняти й оплатити алкогольні напої (надалі - товар) на умовах та в порядку, визначених цим договором. Постачальник зобов`язується поставляти товар окремими партіями в кількості і асортименті, визначених у погоджених сторонами замовленнях (далі - заявках) покупця.

Відповідно до п. 2.4 договору, загальна сума договору визначається загальною вартістю товару, поставленого протягом дії договору згідно накладних, що підписані уповноваженими представниками обох сторін.

Згідно з п. п. 4.4 та 4.9 договору, моментом здійснення поставки товарів постачальнику є їх фактичне отримання покупцем, що підтверджується підписом відповідальної особи покупця на видатковій (та/або товарно-транспортній) накладній, що супроводжує товар. Постачальник буде вважатись таким, який виконав зобов`язання з поставки товару, якщо він поставив товар в місце, зазначене у заявці покупця, і з усією супроводжувальною документацією, яка вимагається чинним законодавством України та цим договором, якщо внаслідок прийому було встановлено, що товар повністю відповідає вимогам, передбаченим законодавством України, умовам, визначеним у заявці покупця, та іншим умовам договору.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, позивачем, починаючи з 09.07.2018 поставлено Державному підприємству спиртової та лікеро-горілчаної промисловості УКРСПИРТ товар на загальну суму 369 260,58 грн.

Відповідно до п. п. 2.4, 5.2 договору, загальна сума договору визначається загальною вартістю товару, поставленого протягом дії договору згідно накладних, що підписані уповноваженими представниками обох сторін. Покупець оплачує поставлений товар за цінами згідно діючої специфікації та вказаними у товаросупровідній документації, в порядку і формах, які не суперечать чинному законодавству України. Розрахунки за поставлену постачальником партію товару здійснюються протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту поставки товару.

Згідно з п. 11.1 договору, цей договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими особами сторін і діє до 31 грудня 2018 року включно.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір поставки № 05/07/18 від 05.07.2018 та всі додатки до нього, як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Одночасно, з урахуванням п. 11.1 договору, який встановлює, що договір поставки №05/07/18 від 05.07.2018 діє до 31 грудня 2018 року включно та ст. 631 ЦК України, а також, беручи до уваги відсутність у вчиненому сторонами правочину умови автоматичної пролонгації дії договору, господарський суд встановив, що договір поставки № 05/07/18 від 05.07.2018 закінчив свою дію 31 грудня 2018 року.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивачем, починаючи з 09.07.2018 поставлено відповідачу товар на загальну суму 369 260,58 грн., що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Разом із тим, з урахуванням строку дії договору поставки, позивачем, за період дії договору поставки (05.07.2018-31.12.2018), поставлено відповідачу товар на суму 340 389,12 грн.

Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позивач виконав свої зобов`язання за договором належним чином.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

За приписами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 5.2 договору, розрахунки за поставлену постачальником партію товару здійснюються протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту поставки товару.

Матеріалами справи підтверджується, що остання поставка товару по договору в період його дії (05.07.2018-31.12.2018) була здійснена 29.12.2018, що підтверджується товарно-транспортними накладними, копії яких долучені до матеріалів справи.

Отже, виходячи з наведених вище вимог чинного законодавства та умов договору, а також додатків до нього, суд дійшов висновку, що строк оплати товару, поставленого позивачем відповідачу, настав.

Проте, відповідачем свої обов`язки в частині оплати за поставлений товар по договору поставки у обсязі та строки, які визначено умовами зазначеного правочину, належним чином виконано не було. В свою чергу, відповідачем було здійснено оплату у загальній сумі 325 751,48 грн., що підтверджується довідкою позивача про отримані кошти та не заперечується відповідачем.

Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати товару в повному обсязі та в строки, погоджені сторонами умовами договору, він є таким, що порушив взяті на себе зобов`язання щодо оплати заборгованості у сумі 14 637,64 грн.(по поставці товару по договору № 05/07/18).

В позовній заяві позивачем заявлено до стягнення з відповідача загальну суму заборгованості у розмірі 43 509,10 грн. за період поставки товару з 25.12.2018 по 08.02.2019.

Разом із тим, як встановлено судом раніше, договір поставки № 05/07/18 від 05.07.2018 закінчив свою дію 31.12.2018.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконану роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Статтею 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою(ч.2 ст. 207).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 527 Цивільного кодексу України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За приписами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012 передбачено, що відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов`язку, що не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується (див. постанову Вищого господарського суду України від 28.02.2012 № 5002-8/481-2011).

При цьому, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 21.04.2011 № 9/252-10.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 28 871,46 грн. господарський суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що після закінчення дії договору поставки за період з 01.01.2019 по 08.02.2019, позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 28 871,46 грн (копії товарно-транспортних накладних містяться у матеріалах справи, в яких не міститься посилання на договір № 05/07/18). Тобто, в подальшому, між сторонами виникли позадоговірні відносини щодо поставки товару.

При цьому, судом взято до уваги те, що в трьох товарно-транспортних накладних, зокрема № KS000001621 від 05.01.2019, № KS000004412 від 14.01.2019 та № KS000039537 від 31.01.2019, поставка по яких була здійснена після 01.01.2019, є посилання на договір № 05/07/18. Разом із тим, факт наявності на накладних зазначеного посилання, не призводить до автоматичного продовження дії договору поставки № 05/07/18, та не нівелює закінчення дії договору поставки № 05/07/18 саме 31.12.2018.

Судом встановлено, що товарно-транспортні накладні, копії яких долучені до матеріалів справи, містять в графі «умови продажу» - умови оплати товару та дату, не пізніше якої має бути здійснена оплата.

Наразі господарський суд зазначає, що вищенаведені накладні підписані з боку відповідача без зауважень та заперечень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що після закінчення дії договору, між сторонами продовжили існувати відносини щодо поставки товару та були змінені строки оплати.

Враховуючи все вищенаведене у сукупності та виходячи з приписів ст.ст. 530, 692 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що строк оплати відповідачем товару, який було поставлено відповідачу у загальній сумі 28 871,46 грн., настав.

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд встановив, що на момент звернення із позовом позивачем(13.06.2019), у відповідача існувала заборгованість перед позивачем на загальну суму 43 509,10 грн. (14 637,64 грн. за договором та 28 871,46 грн. за накладними).

Однак, відповідач, після звернення позивачем до суду (13.06.2019), повністю оплатив суму основного боргу у розмірі 43 509,10 грн., що підтверджується платіжними дорученням №15963 від 01.07.2019 на суму 43 509,10 грн., копія якого долучена до матеріалів справи.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи, що відповідач після звернення позивача до суду із даним позовом, оплатив суму основного боргу у розмірі 43 509,10 грн., то позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 43 509,10 грн. підлягають закриттю на підставі п. 2 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Крім суми основного боргу, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 5 204,72 грн. пені, 439,47 грн. 3% річних та 1 930,60 грн. інфляційних втрат.

Щодо зазначених вимог господарський суд встановив наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 7.7 договору, за несвоєчасну оплату за даним договором покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Позивач за прострочення строків сплати коштів за договором поставки № 05/07/18 від 05.07.2018, керуючись пунктом 7.7 договору, нарахував та просить стягнути з відповідача пеню в сумі 5 204,72 грн.

Щодо зазначеної вимоги, господарський суд зазначає наступне.

При дослідженні розрахунку позивача, суд встановив, що останнім здійснено нарахування пені як на суму заборгованості по договору поставки у розмірі 14 637,64 грн., так і на суму основного боргу по накладним у розмірі 28 871,46 грн.

Наразі, суд зазначає, що, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом (аб. 3 п. 2.1 постанови пленуму ВГСУ від 17 грудня 2013 року N14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань).

Враховуючи те, що поставка товару відбулась не на підставі договору, а факт поставки засвідчувався підписаними сторонами накладними, в яких контрагентами не визначено розмір та базу нарахування пені за грошовими зобов`язаннями, тому вимога позивача щодо стягнення з відповідача пені нарахованої на заборгованість неоплаченого поставленого товару по накладним є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Також, судом встановлено, що позивачем невірно визначено початок прострочення по товарно-транспортним накладним від 27.12.2018, тому що Товариством з обмеженою відповідальністю С.К.С не враховано, що останній день оплати по зазначеним накладним припадає на 27.01.2019, який є вихідним. Тому, останній день проплати переноситься на перший робочий день, а саме: 28.01.2019, а прострочення відповідача починається з 29.01.2019.

Здійснивши власний перерахунок пені, з урахуванням поставок, здійснених за період дії договору поставки, в межах розрахунку позивача, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково в сумі 1 935,23 грн.; в іншій частині, заявленої позивачем суми пені, суд вважає за необхідне відмовити.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача за прострочення оплати 3% річних в сумі 439,47 грн. та інфляційні втрати в сумі 1 930,60 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок нарахованих 3% річних та інфляційних втрат, судом зазначається, що позивачем не вірно визначено період прострочення, а саме початок нарахування штрафних санкцій. Позивачем не взято до уваги, що у товарно-транспортних накладних, поставка по яких була здійснена після 01.01.2019, вказана конкретна дата оплати.

У зв`язку із чим судом здійснено власний розрахунок, в межах періоду розрахунку позивача, відповідно до якого судом частково задовольняються вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних в сумі 1 050,85 грн. та 389,21 грн. відповідно.

Враховуючи, що спір у справі виник з вини відповідача і частина боргу у сумі 43 509,10 грн, в якій провадження у справі підлягає закриттю, була сплачена ним після звернення позивачем до суду, витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, в частині основного боргу покладаються судом на відповідача.

Щодо іншої частини позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Закрити провадження у справі № 910/1504/19 в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 43 509,10 грн. на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

3. Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості УКРСПИРТ (місцезнаходження: 07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Клубна, буд. 16; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю С.К.С (місцезнаходження: 03062, м. Київ, вул. Екскаваторна, 35; ) 1 935,23 грн. нарахованої пені, 389,21 грн. 3 % річних, 1 050,85 грн. інфляційних втрат та 1 763,08 грн. судового збору.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

7. Згідно з п.п. 17.5 пункту 17 розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 17.09.2019.

Суддя Л.В. Сокуренко