ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року м. ОдесаСправа № 915/192/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: Л.О. Будішевської, С.В. Таран,

секретар судового засідання І.В. Іванов,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 О ОСОБА_2 В.

від відповідача: Мацко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Попович Наталії

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.04.2019 (суддя Мавродієва М.В., м. Миколаїв, повний текст складено 06.05.2019)

у справі № 915/192/19

за позовом Фізичної особи-підприємця Пейчева Віктора Георгійовича

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Попович Наталії

про стягнення заборгованості у розмірі 1138389,81 грн,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Попович Наталії про стягнення 1138389,81 грн. заборгованості за договором позики (надання поворотної фінансової допомоги) №1/110315 від 02.03.2016, з яких: 889992,00 грн - сума основного боргу, 51863,0 грн - 3% річних, 196534,81 грн - інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на неналежне виконання відповідачем умов вказаного договору, а саме неповернення останнім грошових коштів, отриманих у позику, що стало підставою для нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.04.2019 у справі № 915/192/19 позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано доведеністю та обґрунтованістю позовних вимог.

Не погодившись із рішенням суду, ФОП ОСОБА_4 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на недоведеність обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Так, скаржник вказав, що скористався своїм правом на дострокове повернення грошових коштів, про що було складено акт №2 приймання-передачі грошових коштів за договором позики від 02.03.2016, однак суд необґрунтовано критично поставився до вказаного акта з тих підстав, що, по-перше, відповідно до цього акта грошові кошти передав позичкодавець ОСОБА_3 , а отримав позичальник ОСОБА_4 , по-друге, в акті йдеться про договір позики №1 від 02.03.2016, у той час як позивач просив стягнути заборгованість за договором позики №1/110315 від 02.03.2016. Однак, скаржник наголошує на тому, що в тексті вказаного акта прописано, що саме позичальник повертає грошові кошти згідно умов договору позики №1 від 02.03.2016 у розмірі 889992,00 грн, а позичкодавець отримує грошові кошти відповідно до цього договору у вказаній сумі наручно. Також скаржник зауважив, що зі змісту даного акта зрозуміло, про який договір йде мова через однакову дату, сторони та розмір грошових коштів.

Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судовому засіданні 17.09.2019 представник відповідача просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувавши оскаржуване рішення суду та відмовивши у задоволенні позову, а представник позивача просив залишити скаргу без задоволення, а вказане судове рішення без змін.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

02.03.2016 між Фізичною особою-підприємцем Пейчевим Віктором Георгійовичем (позикодавець) та Фізичною особою-підприємцем Попович Наталією (позичальник) був укладений договір позики (надання поворотної фінансової допомоги) №1/110315 (далі Договір позики), за умовами якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1. цього Договору (надалі іменується позика), а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк.

Згідно з п. 2.1. Договору позики розмір позики становить 889992,00 грн.

Відповідно до п. 3.1. Договору позики позикодавець передає позику позичальникові в 5 (п`яти) денний строк з моменту підписання сторонами цього Договору.

Позика надається у готівковій формі, про що складається акт приймання-передачі грошових коштів. Позика вважається переданою позичальникові в момент підписання акта приймання-передачі грошових коштів (п.п. 3.2., 3.3. Договору позики).

Пунктом 4.1. Договору позики визначено, що строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим Договором і становить 9 місяців 21 календарний день (з 11.03.2015 до 31.12.2015 включно).

За умовами п.4.2. Договору позики строк, визначений у п.4.1. цього Договору, може бути продовжений за домовленістю сторін.

У пункті 5.1. Договору позики сторони узгодили, що після закінчення строку, визначеного в п. 4.1. цього Договору, позичальник зобов`язується протягом 10 календарних днів повернути позикодавцеві позику.

Згідно з п.п. 5.2, 5.3 цього Договору позика повертається шляхом підписання акта приймання-передачі грошових коштів або перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок позикодавця. Позика вважається повернутою позикодавцеві у момент підписання акта приймання-передачі грошових коштів або зарахування грошової суми, що позичалася, на його поточний рахунок.

Пунктом 6.2. Договору позики встановлено, що строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1. цього Договору та закінчується 31.12.2016.

На виконання умов вказаного договору позивач 02.03.2016 передав грошові кошти, а відповідач отримав грошові кошти у розмірі 889992,00 грн на руки, що підтверджується підписаним 02.03.2016 та скріпленим печатками сторін актом №1 приймання-передачі грошових коштів за Договором позики (надання поворотної фінансової допомоги) №1/110315 від 02.03.2016 (а.с.20).

Посилаючись на неповернення ФОП ОСОБА_5 Наталією отриманих за Договором позики грошових коштів у вказаному розмірі, ФОП ОСОБА_3 звернувся до місцевого господарського суду із згаданим вище позовом.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст.1047 ЦК України).

За приписами ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як встановлено господарськими судами першої та апеляційної інстанцій, укладений між сторонами Договір позики (надання поворотної фінансової допомоги) №1/110315 від 02.03.2016 недійсним судом не визнавався, а отже, в силу положень ст. 204 ЦК України є правомірним.

Відповідно до ст.202 ГК України та ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач стверджує, що ОСОБА_4 скористалась своїм правом на дострокове повернення грошових коштів, про що було складено акт №2 приймання-передачі грошових коштів за Договором позики від 02.03.2016 (а.с.21), оскільки зі змісту даного акта вбачається, що позичальник повертає грошові кошти згідно з умовами Договору позики у розмірі 889992,00 грн, а позичкодавець отримує ці грошові кошти наручно.

Судова колегія зазначає, що при оцінці даного доказу слід враховувати наступне.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Оцінка доказів - це визначення їх об`єктивної дійсності, правдивості та достовірності. Способи перевірки і дослідження доказів залежать від конкретного виду засобів доказування, що використовуються. Метою оцінки доказів із точки зору їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку є усунення протиріч між доказами, сумнівів у достовірності висновків, що випливають із отримуваної доказової інформації. Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому суд у кожному випадку повинен навести мотиви, з яких він приймає одні докази та відхиляє інші.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.76 ГПК України).

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Суд апеляційної інстанції цілком погоджується з критичною оцінкою місцевим господарським судом акта №2 приймання-передачі грошових коштів за Договором позики від 02.03.2016, на який посилається відповідач, як доказу повернення ФОП ОСОБА_6 позичених коштів.

Так, з даного акта вбачається, що за цим актом грошові кошти передав позичкодавець ОСОБА_3 , а отримав грошові кошти позичальник ОСОБА_4 , що засвідчено підписами та печатками вказаних осіб.

Крім того, в даному акті зазначено про приймання-передачу коштів за договором позики №1 від 02.03.2016, а не за договором позики (надання поворотної фінансової допомоги) №1/110315 від 02.03.2016.

У судовому засіданні 17.09.2019 представник позивача пояснив, що ОСОБА_3 помилково підписав даний акт.

Відтак, вищенаведене свідчить, що акт №2 приймання-передачі грошових коштів за Договором позики від 02.03.2016 не є належним та допустимим доказом повернення позичальником коштів позикодавцю, навіть враховуючи, що представники сторін у судовому засіданні 17.09.2019 пояснили, що інших договорів позики між названими підприємцями не укладалось, а також пояснення представника відповідача про технічку помилку в цьому акті щодо передання коштів ОСОБА_3 ОСОБА_7 .

Будь - яких інших доказів того, що відповідач належним чином і в повному обсязі виконав свої зобов`язання відповідно до умов Договору позики та у визначені ним строки, ФОП ОСОБА_4 не надала, натомість надані позивачем докази підтверджують наявність вказаної вище заборгованості позичальника.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу у сумі 889992,00 грн підлягають задоволенню в повному обсязі як такі, що підтверджуються матеріалами справи.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних за період 01.01.2017 по 11.12.2018 в розмірі 51863,0 грн та інфляційних втрат за період з січня 2017 року по грудень 2018 року в розмірі 196534,81 грн., судова колегія зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пунктах 1.3., 4.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань №14 від 17.12.2013, роз`яснено, що статтею 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - Загальні положення про зобов`язання, і ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, розмір 3% річних за період 01.01.2017 по 11.12.2018 складає 51863,37 грн, а інфляційних втрат за період з січня 2017 року по грудень 2018 року - 220560,08 грн.

Однак, оскільки позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в сумі 51863,0 грн та інфляційні втрати в сумі 196534,81 грн, господарський суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача в межах заявлених вимог 3% річних в сумі 51863,0 грн та інфляційні втрати в сумі 196534,81 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду Миколаївської області про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі, а тому не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Згідно із ст.129 ГПК України витрати скаржника зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ФОП Попович Наталії залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 25.04.2019 у справі №915/192/19 залишити без змін.

Стягнути з ФОП Попович Наталії, РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір за апеляційний перегляд справи в сумі 10000,00 грн.

Доручити господарського суду Миколаївської області видати наказ із зазначенням відповідних реквізитів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 20.09.2019.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя С.В. Таран