РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.09.2019Справа № 910/8865/19
Суддя Господарського суду міста Києва Лиськов М.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЇВНАФТОТРЕЙД"

(88000, м. Ужгород, вул. Анкудінова,буд.4 )

до Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст"

(01013,м.Київ,Набережно-Печерська дорога, буд.2)

про стягнення 36 621, 43 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КИЇВНАФТОТРЕЙД" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" стягнення 36 621, 43 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Комунальне підприємство по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" в порушення норм чинного законодавства України не виконало зобов`язання з оплати послуг відповідно до Договору №2-10 від 15.02.2016 про закупівлю товарів за державні кошти, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість в сумі 36 621, 43 грн.

15.07.2019 ухвалою Господарського суду міста Києва відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

31.07.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останні просить застосувати строк позовної давності, а також заперечує проти задоволення позивних вимог в повному обсязі.

23.08.2019 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

Згідно з ч.4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду м. Києва від 27.08.2018 у справі №910/7919/18 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЇВНАФТОТРЕЙД" задоволено повністю, стягнуто з Відповідача на користь Позивача заборгованість у розмірі 100 000 грн., пеню у розмірі 81 636,92 грн., 3% річних у розмірі 8 542,45 грн., інфляційні втрати у розмірі 38 731,50 грн. та судовий збір у розмірі 3 433,66 грн.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 у справі №910/7919/18 Рішення Господарського суду м. Києва від 27.08.2018 скасовано частково та прийнято в цій частині нове рішення, а саме стягнуто з Відповідача на користь Позивача 100 000,00 грн. основного боргу, 37 453,87 грн. інфляційних втрат, 8 539,83 грн. - 3% річних, 2 189,90 грн. судового збору. Постанова Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2018 набрала законної сили 26.11.2018.

17.12.2018 Господарським судом м. Києва було видано наказ по справі №910/7919/18, за яким сума основного боргу становить 100 000 грн., сума інфляційних втрат, 3% річних та судового збору складає 48 183,64 грн.

10.01.2019 старшим державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №58029574 на підставі наказу Господарського суду м. Києва №910/7919/18 від 17.12.2018.

Відповідно до ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості якщо інше не встановлено договором або законом: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Оплати, які здійснювались Відповідачем на користь Позивача за Наказом від 17.12.2018 в період з 01.02.2019 по 08.012.2019 були зараховані Позивачем, як частина погашення штрафних санкцій. Оплата суми основного боргу здійснювалась наступним чином 08.02.2019 в сумі 15 818,71 грн., 12.02.2019 на суму 4 181,25грн., 28.02.2019 на суму 5 000,00грн. , 01.03.2019 на суму 10 000,00грн., 07.03.2019 на суму 5 000,00 грн. , 11.03.2019 на суму 5 000,00грн., 25.03.2019 на суму 5 000,00грн. , 29.03.2019 на суму 5 000,00грн. , 01.04.2019 на суму 5 000,00грн. , 02.04.2019 на суму 5 000,00грн. , 04.04.2019 на суму 5 000,00грн. , 08.04.2019 на суму 10 000,00грн., 16.04.2019 на суму 5 000,00грн. , 19.04.2019 на суму 5 000,00грн.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, положеннями ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлено період часу, за який можуть бути нараховані штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) за прострочення виконання зобов`язання і який не може перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане, якщо законом або укладеним між сторонами договором не передбачено іншої тривалості даного періоду.

Тобто, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України.

Пунктом 7.4 Договору визначено, що за несвоєчасну оплату покупець виплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, яка розраховується від суми боргу за весь період прострочення платежів (цим договором мне передбачено застосування ч. 6 ст. 232 ГК України) починаючи з дня, наступного за днем, визначеним п. 4.3 цього договору, коли зобов`язання мало бути виконано, до дати повного виконання розрахунку покупцем за отриманий товар, та нараховується продавцю до сплати незалежно від строків надходження, наявності або відсутності бюджетного фінансування.

З урахуванням викладеного, сторони правомірно на власний розсуд погодили період нарахування штрафних санкцій (пені) за прострочення виконання зобов`язання, який не припиняється зі спливом шести місяців, передбачених ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а триває до повного виконання грошового зобов`язання за Договором.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач заявляє клопотання про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом в частині стягнення пені.

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч. 2 вказаної норми Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Згідно з ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Тобто, строк позовної давності за невиконання зобов`язання Підприємством з оплати поставленого товару збігає через один рік з моменту припинення нарахування штрафних санкцій, які, як було встановлено судом раніше, нараховуються до повного виконання грошового зобов`язання за Договором.

Враховуючи те, що позивачем заявлено стягнення пені за період з 15.06.2018 по 22.04.2019, а до суду з позовом позивач звернувся 05.07.2019, отже суд вважає, що позивачем було про пущено строк позовної давності за період з 15.06.2018 по 05.07.2018, обставини, які б свідчили про поважність причин пропуску цього строку позивачем не наведено і доказів на підтвердження їх існування не подано.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Разом з тим, період нарахування пені з 06.07.2018 по 22.04.2019 заявлено в межах позовної давності.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що строк позовної давності для звернення до суду із вимогами про стягнення з відповідача пені за Договором в період з 06.07.2018 по 22.04.2019 в даному випадку не сплив, а тому вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 25 059,23 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та вважає за можливе задовольнити вимогу про стягнення з відповідача інфляційних у розмірі 7 329,18 грн. та 3% річних у розмірі 2 276,85 грн.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність повного задоволення позовних вимог та стягнення з Підприємства на користь Товариства інфляційних втрат у розмірі 7 329,18 грн., 3% річних у розмірі 2 276,85 грн. та пені у розмірі 25 059,23 грн.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Київагронафтотрейд" задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" (01013, м. Київ, Набережно-Печерська дорога, 2; ідентифікаційний код 03359018) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Київагронафтотрейд" (88000, м. Ужгород, вул. Анкудінова, 4; фднтифікаційний код 31202724) пеню у розмірі 25 059 (двадцять п`ять тисяч п`ятдесят дев`ять) грн. 23 коп., 3% річних у розмірі 2 276 (дві тисячі двісті сімдесят шість) грн. 85 коп., інфляційні втрати у розмірі 7 329 (сім тисяч триста двадцять дев`ять) грн. 18 коп. та судовий збір у розмірі 1 819 (одну тисячу вісімсот дев`ятнадцять) грн. 18 коп.

3. В іншій частині позивних вимог - відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.О. Лиськов