ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2157/19

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі Г.С. Граматик

за участю представників:

від позивача Хотинський С.В.,

від відповідача не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Ізмаїльського морського порту) до Товариства з обмеженою відповідальністю Ізмаїльський елеватор про стягнення 6628,17 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Ізмаїльського морського порту) звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Ізмаїльський елеватор про стягнення заборгованості в загальній сумі 6628,17 грн., в т.ч. 4485,55 грн. - основного боргу, 1977,29 грн. - пені, 165,33 грн. - 3% річних, посилаючись на наступне.

07.09.2016 року між Державним підприємством Адміністрація морських портів України (сервітутонадавач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Ізмаїльський елеватор (сервітуарій) було укладено договір № 12-П-ІЗФ-16 про встановлення сервітуту, предметом якого відповідно до п. 1.1 є встановлення прав сервітуарія та уповноважених ним осіб на строкове платне користування об`єктом сервітуту для розміщення знарядь і механізмів, засобів портової механізації, їх конструктивних елементів.

Відповідно до п. 2.1 договору обсяг сервітутних прав полягає у використанні об`єкту сервітуту у власній господарській діяльності сервітуарія відповідно до мети, напрямків та видів статутної діяльності сервітуарія, шляхом розміщення, встановлення, експлуатації, зберігання, використання знарядь і механізмів, засобів портової механізації, їх обслуговування та вчинення інших дій, що можуть бути необхідними для реалізації означеного обсягу сервітутних прав.

Згідно п. 3.1.1 договору сервітутонабувач має право своєчасно отримувати плату ставки сервітуту у розмірі та в порядку, встановленому цим договором. Сервітуарій здійснює оплату рахунків сервітутонадавача шляхом банківського переказу грошових коштів сервітуарія на поточний рахунок сервітутонадаавача, протягом 10 (десяти) робочих днів з дати виставлення сервітутонадавачем відповідного рахунку (п. 4.3 договору).

Відповідно до п. 4.4 договору оплата банківських витрат, пов`язаних з переведенням сервітутонадавачу платежів за цим договором, включаючи комісію банку-кореспондента, проводиться сервітуарієм за свій рахунок, тобто сума платежу, зарахованого на рахунок сервітутонадавача, повинна відповідати сумі, зазначеній у рахунках сервітутонадавача.

Так, позивач вказує, що відповідно до п. 4.3 цього договору ним були виставлені рахунки на сплату сервітуту та разом з актами приймання-передачі наданих послуг передані (направлено) ТОВ Ізмаїльський елеватор, зокрема:

- рахунок від 31.07.2018 р. за № 2876/01 на суму 3706,90 грн. вручений 03.08.2018 р., рахунок від 28.09.2018 р. за № 3768/01 на суму 4078,30 грн. вручений 04.10.2018 р., рахунок від 31.10.2018 р. за № 4210/1 на суму 4078,30 грн. вручений 05.11.2018 р., рахунок від 30.11.2018 р. за № 4638/1 на суму 4078,30 грн. вручений 05.12.2018 р., рахунок від 28.12.2018 р. за № 5042/1 на суму 4078,30 грн. вручений 03.01.2019 р. під підпис представнику ТОВ Ізмаїльський елеватор, про що у журналі видачі рахунків і актів агентам наявні відповідні записи;

- рахунок від 31.01.2019 р. за № 324/01 на суму 4485,55 грн., рахунок від 28.02.2019 р. за 681/01 на суму 4485,55 грн., рахунок від 29.03.2019 р. за № 1126/01 на суму 4485,55 грн. було направлено з супровідними листами 05.02.2019 р. за № 203/14-02-02/Вих/14, 01.03.2019 р. за № 318/14-02-02/Вих/14, 01.04.2019 р. за № 419/14-02-02/Вих/14.

Як зазначає позивач, відповідно до рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення відповідачем 02.04.2019 р. отримано рахунок з актом приймання-передачі наданих послуг від 28.02.2019 р. за № 681/01 (лист від 01.03.2019 р. № 318/14-02-02/Вих/14).; рахунок від 31.01.2019 р. за № 324/01 (лист від 05.02.2019 р. № 203/14-02-02/Вих/14) та рахунок від 29.03.2019 р. за № 1126/01 (лист від 01.04.2019 р. за № 419/14-02-02/Вих/14) не отримані, про що свідчать повернуті листи та рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення до них з відповідною позначкою: не вручено з причини відмови адресата від одержання, а також роздруківки з сайту Укрпошти. Так, позивач вказує, що вищезазначені документи направлялись за адресою відповідача, що зазначена в договорі та співпадає з адресою, зазначеною у відомостях Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Таким чином, як зазначає позивач, днем отримання ТОВ Ізмаїльський елеватор рахунку від 31.01.2019 р. за № 324/01 є дата 16.02.2019 р., рахунку від 29.03.2019 р. за № 1126/01 - 13.04.2019 р., саме ті дати, що вказані на штемпелі поштового відділення. Враховуючи зазначене, ДП АМПУ вважає свої зобов`язання в частині надання рахунків та актів приймання-передачі наданих послуг виконаними належним чином.

Наразі позивач зауважив, що 13.03.2019 р. з метою досудового врегулювання спору ним була направлена відповідачу вимога від 07.03.2019 р. № 339/14-01 -04/Вих/14 про оплату суми заборгованості, штрафних та компенсаційних нарахувань, яка повернута 23.03.2019 р. на адресу позивача без вручення з позначкою Укрпошти на конверті та у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення із зазначенням „відмова в отриманні, „за закінченням строку зберігання. Так, позивач вказує, що рахунки від 31.07.2018 р. за № 2876/1 на суму 3706,90 грн., від 28.09.2018 р. за № 3768/1 на суму 4078,30 грн., від 31.10.2018 р. за № 4210/1 на суму 4078,30 грн., від 30.11.2018 р. за № 4638/1 на суму 4078,30 грн., від 28.12.2018 р. за № 5042/1 на суму 4078,30 грн. ТОВ Ізмаїльський елеватор сплачені, але з порушенням строків оплати ставки сервітуту, передбаченої цим договором; рахунки від 31.01.2019 р. за № 324/01 на суму 4485,55 грн., від 28.02.2019 р. за 681/01 на суму 4485,55 грн., від 29.03.2019 р. за № 1126/01 на суму 4485,55 грн. не сплачені.

Водночас, як вказує позивач, 16.04.2019 р. господарським судом Одеської області у справі № 916/1039/19 за заявою Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України видано судовий наказ про стягнення з ТОВ Ізмаїльський елеватор компенсаційних нарахувань за січень 2019 р. та лютий 2019 р. на підставі договору № 12-П- ІЗФ-16 про встановлення сервітуту від 07.09.2016 р. Однак, заборгованість за договором № 12-П-ІЗФ-16 від 07.09.2016 р. у розмірі 4485,55 грн. по рахунку від 29.03.2019 р. за № 1126/01 станом на дату подачі позовної заяви не сплачена.

Відтак, з урахуванням суми та строку прострочення сплати відповідачем основного боргу за договором, позивачем на підставі п. 5.2 договору здійснено нарахування пені за неналежне виконання відповідачем умов договору, що складає 1977,29 грн.

Крім того, оскільки відповідачем не виконані умови договору щодо оплати ставки сервітуту, позивачем відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховані відповідачу 3% річних від простроченої суми в розмірі 165,33 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 02.08.2019 р. позовну заяву ДП Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії ДП Адміністрація морських портів України (адміністрація Ізмаїльського морського порту) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/2157/19, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи, при цьому призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Відповідач відзив на позов у встановлений судом строк не надав, також відповідач в засідання суду не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся судом належним чином за юридичною адресою, яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проте, надіслані судом копія ухвали суду про відкриття провадження у справі була повернута до суду без вручення разом з рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, що міститься в матеріалах справи, з позначкою за закінченням строку зберігання.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Під час розгляду справи по суті позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

07 вересня 2016 р. між Державним підприємством Адміністрація морських портів України в особі начальника Ізмаїльської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Ізмаїльського морського порту) (сервітутонадавач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Ізмаїльський елеватор (сервітуарій) укладено договір про встановлення сервітуту № 12-П-ІЗФ-16, предметом якого є встановлення права сервітуарія та уповноважених ним осіб на строкове, оплатне користування об`єктом сервітуту для розміщення знарядь і механізмів, засобів портової механізації, їх конструктивних елементів.

У пункті 1.2 договору сторони погодились, що обсяг сервітутних прав встановлено виключно для сервітуарія та на строк дії договору. Обсяг сервітутних прав не має на меті позбавлення будь-яких наявних прав або будь-яку іншу зміну обсягу тих прав та обов`язків сервітутонадавача стосовно об`єкту сервітуту, які встановлені чинним законодавством України. Ніщо в цьому договорі не буде розумітись як передача сервітуарію будь-яких прав власності, розпорядження чи господарського відання/ управління на об`єкт сервітуту.

В п. 1.3 договору сторонами погоджено, що у разі переходу права власності на об`єкт сервітуту до іншої особи, або передачі об`єкту сервітуту із сфери управління сервітутонадавача до сфери управління іншої особи, умови цього договору та передбачений ним обсяг сервітутних прав слід розглядати як такі, що зберігають чинність тa обов`язковість для нового власника або для нової особи, до сфери управління якої було віднесено об`єкт сервітуту. У зв`язку з цим сервітутонадавач зобов`язаний сповістити таку особу про наявність цього договору.

В п. 2.1 договору сторони визначили, що обсяг сервітутних прав полягає у використанні об`єкту сервітуту або його частини у власній господарській діяльності сервітуарія відповідно до мети, напрямів та видів статутної діяльності сервітуарія, шляхом розміщення, встановлення, експлуатації, зберігання, використання знарядь і механізмів, засобів портової механізації, їх обслуговування та вчинення інших дій, що можуть бути необхідними для реалізації означеного обсягу сервітутних прав.

Відповідно до п.п. 3.1.1, 3.1.2 п. 3.1 договору сервітутонадавач має право своєчасно отримувати оплату ставки сервітуту у розмірі та в порядку, встановленому цим договором; здійснювати контроль за цільовим використанням об`єкта сервітуту сервітуарієм.

Згідно п.п. 3.2.1 п. 3.2 договору сервітутонадавач зобов`язаний надавати сервітуарію право користування об`єктом сервітуту у відповідності до умов цього договору та вимог діючого законодавства.

Умовами п.п. 3.3.1 п. 3.3 договору визначено, що сервітуарій має право користуватися об`єктом сервітуту відповідно до обсягу сервітутних прав, що передбачений цим договором.

За положеннями п.п. 3.4.1, 3.4.2, 3.4.3 п. 3.4 договору передбачено, що сервітуарій зобов`язаний користуватися обсягом сервітутних прав у відповідності до умов цього договору; своєчасно сплачувати ставку сервітуту в порядку та розмірі, що передбачені цим договором протягом строку дії цього договору; відшкодувати сервітутонадавачу в повному обсязі пряму шкоду та інші збитки та видатки, спричинені в результаті діяльності сервітуарія за наявності його вини.

За змістом п. 4.1 договору сторони домовилися встановити щомісячну плату за сервітут в розмірі 2808,25 грн. без ПДВ. ПДВ нараховується відповідно до чинного законодавства

В п. 4.2 договору сторони домовились, що нарахування плати за сервітут починається з 01.09.2016 р. У випадку припинення договору за взаємною згодою сторін чи у будь-якому іншому випадку, за якого дія сервітуту буде почата або припинена раніше закінчення календарного місяця, плата за сервітут розраховується виходячи з фактичної кількості днів дії сервітуту.

За приписами п. 4.3 договору сервітуарій здійснює оплату рахунків сервітутонадавача шляхом банківського переказу грошових коштів сервітуарія на поточний рахунок сервітутонадавача, протягом 10 (десяти) робочих днів з дати виставлення сервітутонадавачем відповідного рахунку.

Пунктом 4.5 договору сторони визначили, що зміна розміру плати за сервітут та порядку її сплати здійснюється шляхом внесення змін до цього договору з обов`язковим укладанням сторонами відповідних додаткових угод.

Відповідно до п. 4.6 договору сервітуарій та сервітутонадавач є платниками ПДВ та податку на прибуток на загальних умовах, передбачених чинним податковим законодавством України.

В п. 5.1 договору передбачено, що сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором на умовах, викладених у цьому договорі та відповідно до вимог чинного законодавства України.

Згідно п. 5.2 договору за порушення строків здійснення оплати ставки сервітуту, передбаченої цим договором, сервітуарій сплачує сервітутонадавачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент порушення строку здійснення оплати, за кожен день прострочення оплати. Нарахування пені припиняється в день та в обсязі фактичного погашення заборгованості.

Умовами п. 5.5 договору визначено, що усі суперечки, що виникають з умов цього договору або пов`язані з ним, сторони за можливості вирішуватимуть шляхом переговорів. За неможливості вирішення суперечок шляхом переговорів, усі спори вирішуються Господарським судом Одеської області.

За приписами п. 7.1 договору останній набирає чинності з дня його підписання та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2016 р., але в частині взаєморозрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним. Сторони домовились, що відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України умови цього договору розповсюджуються на їх взаємовідносини, які виникли між ними до його укладення, а саме з 01.09.2016 р.

За змістом п. 7.2 договору, якщо жодна із сторін за 20 (двадцять) календарних днів до закінчення терміну дії даного договору в письмовій формі не сповістить іншу сторону про розірвання даного договору, термін дії договору автоматично продовжується на наступний календарний рік.

У пункті 7.3 договору сторони домовились, що закінчення терміну дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, які мали місце під час дії цього договору.

За приписами п. 8.1 договору сторони мають право внести зміни до цього договору в будь-який час за умови, що будь-які такі зміни буде вчинено у письмовій формі за підписами обох сторін.

Пунктом 8.2 договору сторони визначили, що усі зміни та/або доповнення до цього договору здійснюються у вигляді додатків до цього договору (надалі додатки) або шляхом викладення умов цього договору в новій редакції. Нові договори вважатимуться викладенням цього договору в новій редакції. Будь-які додатки до цього договору вважатимуться невід`ємною складовою частиною цього договору в разі, якщо їх здійснено з дотриманням вимог, встановлених пунктом 8.1 цього договору.

Невід`ємною частиною цього договору є: додаток № 1 схема розташування об`єкту сервітуту (п. 10.1 договору).

Згідно додаткової угоди № 1 від 26.06.2017 р. до договору від 07.09.2016 р. про встановлення сервітуту № 12-П-ІЗФ-16 сторонами внесені зміни щодо банківських реквізитів сервітутонадавача у розділу 11 з викладенням їх у новій редакції.

Додатковою угодою № 2 від 05.01.2018 р. до договору від 07.09.2016 р. про встановлення сервітуту № 12-П-ІЗФ-16 сторонами викладено п. 4.1 розділу 4 договору в новій редакції, згідно якої щомісячна плата за сервітут складає в розмірі 3089,08 грн. без ПДВ, ПДВ нараховується відповідно до чинного законодавства.

Додатковою угодою № 3 від 06.08.2018 р. до договору від 07.09.2016 р. про встановлення сервітуту № 12-П-ІЗФ-16 сторонами викладено п. 4.1 розділу 4 договору в новій редакції, згідно якої щомісячна плата за сервітут складає в розмірі 3398,58 грн. без ПДВ, ПДВ нараховується відповідно до чинного законодавства.

Додатковою угодою № 4 від 14.01.2019 р. до договору від 07.09.2016 р. про встановлення сервітуту № 12-П-ІЗФ-16 сторонами викладено п. 4.1 розділу 4 договору в новій редакції, згідно якої щомісячна плата за сервітут складає в розмірі 3737,96 грн. без ПДВ, ПДВ нараховується відповідно до чинного законодавства. Також вказаною угодою викладено п. 7.1 та п. 7.2 договору в новій редакції: 7.1 Цей договір набирає чинності з дня його підписання та скріплення печатками та діє до 31 грудня 2019 року, але в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами зобов`язань за ним. 7.2 Дія договору вважається продовженою на кожний наступний календарний рік, якщо не пізніше ніж за 30 (тридцять) календарних днів до останнього дня терміну дії договору жодна з сторін письмово не повідомила іншу сторону про припинення даного договору. Керуючись ст.631 Цивільного кодексу України, сторони погодили, що умови цієї додаткової угоди розповсюджуються на їх взаємовідносини, які виникли між ними до її укладення, а саме з 03.01.2019 року.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У п. 2 ч. 1 ст. 395 Цивільного кодексу України визначено, що речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

За змістом ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст. 402 Цивільного кодексу України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Проаналізувавши зміст договору про встановлення сервітуту, суд вважає, що сторони досягли згоди з усіх умов і спірний договір без будь-яких зауважень підписано повноваженими представниками сторін, а також завірено печатками сторін. Договір від 07.09.2016 р. про встановлення сервітуту № 12-П-ІЗФ-16 недійсним не визнавався. Також судом не встановлені випадки припинення договору від 07.09.2016 р. про встановлення сервітуту № 12-П-ІЗФ-16, визначені ст. 406 Цивільного кодексу України, а саме: сервітут не припинявся, зокрема, у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут, строк, на який було встановлено сервітут не сплив; обставини, які були підставою для встановлення сервітуту не припинені. За рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення сервітут також не припинявся.

Наразі в силу ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Отже, умови договору щодо регулювання ним взаємовідносин сторін, що виникли до укладення договору з 01.09.2016 р. (та подальші додаткові угоди на таких же умовах), не суперечать чинному законодавству.

Так, укладений між сторонами по справі договір про встановлення сервітуту є підставою для виникнення у сторін за цим договором зобов`язань відповідно до ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

За ствердженнями позивача, причал відповідачем фактично використовувалися для здійснення своєї господарської діяльності, а тому зазначене свідчить про реалізацію відповідачем наданого договором права використання об`єкту сервітуту або його частини у власній господарській діяльності як сервітуарієм (п. 2.1. договору), та, як наслідок, виконання Адміністрацією взятих на себе зобов`язань щодо надання йому в користування об`єкту сервітуту у відповідності до умов цього договору (п. 3.2.1. договору).

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отже, користування об`єктом сервітуту є підставою виникнення у відповідача зобов`язання по оплаті за сервітут відповідно до чинного законодавства та умов договору.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зокрема, відповідно до п. 4.3 договору відповідач здійснює оплату рахунків сервітутонадавача шляхом банківського переказу грошових коштів сервітуарія на поточний рахунок сервітутонадавача, протягом 10 (десяти) робочих днів з дати виставлення сервітутонадавачем відповідного рахунку.

Як випливає з матеріалів справи, ДП Адміністрація морських портів України на виконання умов договору про встановлення сервітуту від 07.09.2016 р. № 12-П-ІЗФ-16 за користування ТОВ Ізмаїльський елеватор об`єктом сервітуту виставило останньому рахунки до оплати (сервітут), а саме: № 2876/01 від 31.07.2018 р. на суму 3706,90 грн. (за липень 2018 р.); № 3768/01 від 28.09.2018 р. на суму 4078,30 грн. (за вересень 2018 р.); № 4210/01 від 31.10.2018 р. на суму 4078,30 грн. (за жовтень 2018 р.); № 4638/01 від 30.11.2018 р. на суму 4078,30 грн. (за листопад 2018 р.); № 5042/01 від 28.12.2018 р. на суму 4078,30 грн. (за грудень 2018 р.); № 324/01 від 31.01.2019 р. на суму 4485,55 грн. (за січень 2019 р.).

Разом з цим, як вбачається з копії журналу видачі рахунків і актів агентам, наявної в матеріалах справи (а.с. 42-47), вищевказані рахунки були отримані представниками відповідача нарочно, зокрема, рахунок № 2876/01 від 31.07.2018 р. на суму 3706,90 грн. (за липень 2018 р.) отримано 03.08.2019 р., рахунок № 3768/01 від 28.09.2018 р. на суму 4078,30 грн. (за вересень 2018 р.) отримано 04.10.2018 р., рахунок № 4210/01 від 31.10.2018 р. на суму 4078,30 грн. (за жовтень 2018 р.) отримано 05.11.2018 р., рахунок № 5042/01 від 28.12.2018 р. на суму 4078,30 грн. (за грудень 2018 р.) отримано 03.01.2019 р.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивачем листом від 05.02.2019 р. за вих. № 203/14-02-02/вих./14 направлено відповідачу рахунок № 357/01 від 31.01.2019 р., акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 357/01 від 31.01.2019 р., розрахунок до рахунку № 357/01 від 31.01.2019 р., рахунок № 324/01 від 31.01.2019 р., акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 324/01 від 31.01.2019 р., рахунок № 294/11 від 31.01.2019 р., акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 294/01 від 31.01.2019 р. Проте, надіслані акти та рахунки були повернуті позивачу без вручення разом з рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, що міститься в матеріалах справи, про що свідчить інформація про відстеження поштових відправлень з офіційного сайту Укрпошти.

Також, як встановлено судом, позивачем супровідним листом від 01.03.2019 р. за вих. № 318/14-02-02/вих./14 направлено відповідачу рахунок № 676/01 від 28.02.2019 р., акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 676/01 від 28.02.2019 р., рахунок № 681/01 від 28.02.2019 р., акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 681/01 від 28.02.2019 р., який отримано відповідачем 02.04.2019 р., що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 56).

Поряд з цим позивач листом від 01.04.2019 р. за вих. № 419/14-02-02/вих./14 направив відповідачу рахунок № 1121/11 від 29.03.2019 р., акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1121/01 від 29.03.2019 р., рахунок № 1126/01 від 29.03.2019 р., акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1126/01 від 29.03.2019 р., який отримано відповідачем 05.04.2019 р., що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 60).

Однак, за ствердженнями позивача, відповідач не виконав у повному обсязі свої зобов`язання за спірним договором щодо оплати сервітуту, що стало підставою для звернення позивача з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 4485,55 грн.

Так, позивачем на юридичну адресу відповідача було направлено претензію за вих. № 339/14-01-04/вих./14 від 07.03.2019 р. щодо оплати суми заборгованості, штрафних та компенсаційних нарахувань у розмірі 147511,21 грн. Проте, зазначена претензія була повернута на адресу позивача без вручення разом з рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, копія якого міститься в матеріалах справи, з позначкою відмова адресата від одержання та за закінченням строку зберігання, а також підтверджується інформацією про відстеження поштових відправлень з офіційного сайту Укрпошти.

Як з`ясовано судом та не спростовано відповідачем, останнім не була здійснена оплата за сервітут за січень 2019 р. по рахунку № 357/01 від 31.01.2019 р. на суму 4485,55 грн., за лютий 2019 р. по рахунку № 676/01 від 28.02.2019 р. на суму 4485,55 грн. і за березень 2019 року по рахунку від 29.03.2019 р. за № 1126/01 на суму 4485,55 грн., у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість за договором № 12-П-ІЗФ-16 від 07.09.2016 р.

Наразі судом встановлено, що за заявою Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України господарським судом Одеської області у справі № 916/1039/19 від 16.04.2019 р. було видано судовий наказ про стягнення з ТОВ Ізмаїльський елеватор компенсаційних нарахувань за січень 2019 р. та лютий 2019 р. на підставі договору № 12-П- ІЗФ-16 про встановлення сервітуту від 07.09.2016 р. на суму 8971,10 грн.

Так, заборгованість за договором № 12-П-ІЗФ-16 від 07.09.2016 р. у розмірі 4485,55 грн. по рахунку від 29.03.2019 р. за № 1126/01 на момент розгляду справи не сплачена. Доказів вчасної та повної оплати ТОВ „Ізмаїльський елеватор ставки сервітуту за березень 2019 р. матеріали справи не містять. Адже, частиною першою, третьою статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, якими в силу ст. 73 ГПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи те, що відповідачем не було надано належних доказів оплати ставки сервітуту за березень 2019 року на спірну суму по рахунку від 29.03.2019 р. за № 1126/01, суд погоджується з доводами позивача про існування у відповідача невиконаного зобов`язання з оплати ставки сервітуту за вказаний період.

Відтак, несплатою позивачу вищевказаної суми заборгованості за користування об`єктом сервітуту за договором про встановлення сервітуту від 07.09.2016 р. № 12-П-ІЗФ-16, відповідач порушив умови вказаного договору, що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України. Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача заявленої до стягнення суми заборгованості за користування об`єктом сервітуту у березні 2019 р. в розмірі 4485,55 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення нарахованої пені в розмірі 1977,29 грн. суд зазначає наступне.

За ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на те, що відповідач свої зобов`язання в частині оплати ставки сервітуту з серпня 2018 року по березень 2019 року не виконував у встановлений договором строк, то відповідно відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки.

Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (нездійснення відповідачем сплати за сервітут у встановлений договором строк) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання, зокрема з боку відповідача.

В свою чергу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 5.2 договору за порушення строків здійснення оплати ставки сервітуту, передбаченої цим договором, сервітуарій сплачує сервітутонадавачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент порушення строку здійснення оплати, за кожен день прострочення оплати. Нарахування пені припиняється в день та в обсязі фактичного погашення заборгованості.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

В силу положень ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Так, з огляду на несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань щодо здійснення оплати виставлених рахунків за сервітут по спірному договору № 12-П-ІЗФ-16 позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за несвоєчасну оплату вартості користування об`єктом сервітуту по рахункам за період з липня 2018 р. по грудень 2018 року, з січня 2019 р. по березень 2019 р., розрахунки якої наведено у позові (а.с. 6-9).

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.

Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені на загальну суму 1977,29 грн., суд вважає вказаний розрахунок обґрунтованим та арифметично правильним, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення пені у заявленому розмірі за прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати ставки сервітуту за договором про встановлення сервітуту від 07.09.2016 р. № 12-П-ІЗФ-16 підлягають задоволенню. При цьому розрахунки пені відповідачем не оспорено.

Щодо нарахування 3% річних суд зазначає наступне.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. З огляду на те, що умовами спірного договору не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від простроченої суми за відповідний час прострочення грошового зобов`язання у гривневому вираженні.

Враховуючи вищенаведене та несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати виставлених рахунків за період з липня 2018 року по березень 2019 року за сервітут по спірному договору № 12-П-ІЗФ-16, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано відповідачу 3% річних на відповідну суму боргу по кожному рахунку за весь період прострочення. Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних, нарахованих за несвоєчасну оплату виставлених рахунків за сервітут, судом встановлено, що вказаний розрахунок 3% річних був здійснений позивачем вірно, також вказаний розрахунок відповідачем не оспорювався. Відтак, з відповідача підлягають стягненню 3% річних, нарахованих за несвоєчасну оплату виставлених рахунків за сервітут по спірному договору № 12-П-ІЗФ-16 в розмірі 165,33 грн.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Ізмаїльського морського порту) обґрунтовані та відповідають вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.

У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось на користь позивача, згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1921,00 грн., понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Ізмаїльського морського порту) до Товариства з обмеженою відповідальністю Ізмаїльський елеватор про стягнення 6628,17 грн. задовольнити.

2. СТЯГНУТИ з Товариства з обмеженою відповідальністю Ізмаїльський елеватор (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Портова, 4; ) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (01135, м. Київ, пр-т Перемоги, 14; ) в особі Ізмаїльської філії ДП „Адміністрація морських портів України (адміністрація Ізмаїльського морського порту) (68609, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Набережна Лукі Капікраяна, 4; ) основний борг в сумі 4485/чотири тисячі чотириста вісімдесят п`ять/грн. 55 коп., пеню в сумі 1977/одна тисяча дев`ятсот сімдесят сім/грн. 29 коп., 3% річних в сумі 165/сто шістдесят п`ять/грн. 33 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 1921/одна тисяча дев`ятсот двадцять одна/грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 24 вересня 2019 р.

Суддя В.С. Петров