РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.09.2019Справа № 910/6563/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Нечая О.В., за участі секретаря судового засідання Грузького Ю.О., розглянувши у загальному позовному провадженні справу № 910/6563/19

за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

(01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1-а; ідентифікаційний код: 03327664)

до Державного підприємства "Центральна учбово-тренувальна база по ковзанярському спору "Льодовий стадіон"

(03187, м. Київ, просп. Академіка Глушкова, 9; ідентифікаційний код: 04539931)

про стягнення 1 027 532,24 грн,

Представники сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Стеценко О.Л., ордер КВ № 721288 від 14.08.2019, Ловейко О.О., в.о. директора.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного підприємства «Центральна учбово-тренувальна база по ковзанярському спору «Льодовий стадіон» грошових коштів за скид стічних вод без умов на скид стічних вод в розмірі 1 027 531,24 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було здійснено скид стічних вод без одержання Умов на скид, що передбачено Договором на приймання стічних вод через приєднані мережі №04774/1-5-01 від 27.08.2004, укладеного між позивачем та відповідачем, внаслідок чого відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача плату за скид стічних вод без Умов на скид за період з 01.05.2014-31.03.2017 в розмірі 1 027 531,24 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2018 відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.06.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2019 сторін було повідомлено про те, що підготовче засідання, призначене на 19.06.2019, не відбудеться у зв`язку із перебуванням судді Нечая О.В. у відпустці. Наступне підготовче засідання у справі № 910/6563/19 призначено на 03.07.2019.

03.07.2019 представником відповідача через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва було подано заяву про перенесення судового засідання, у зв`язку із перебуванням керівника відповідача у відпустці.

У судове засідання 03.07.2019 з`явився представник позивача.

Розглянувши у судовому засіданні 03.07.2019 заяву відповідача про перенесення судового засідання, суд на місці ухвалив відмовити у задоволенні цієї заяви, у зв`язку з її необгрунтованістю.

Крім того, у підготовчому засіданні 03.07.2019 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, у відповідності до приписів ч. 3 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, та оголошено перерву у підготовчому засіданні до 14.08.2019.

У підготовче засідання 14.08.2019 з`явилися представники позивача та відповідача.

14.08.2019 у підготовчому судовому засіданні присутніми представниками сторін надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи те, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд ухвалою від 14.08.2019 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 23.08.2019.

14.08.2019 представником відповідача було подано письмовий відзив на позов. Вказаний відзив було отримано представником позивача після закінчення судового засідання 14.08.2019, про що міститься відповідне застереження у матеріалах справи.

28.08.2019 представником відповідача через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва було подано додаткові пояснення до відзиву на позову заяву.

Розглянувши питання щодо можливості прийняття таких документів, враховуючи процесуальну стадію розгляду даної справи, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною восьмою статті 165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2019 про відкриття провадження у справі № 910/6563/19 було встановлено відповідачу строк - протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі - для подання суду, з дотриманням приписів статті 165 Господарського процесуального кодексу України: обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; доказів направлення відзиву з доданими до нього документами на адресу позивача.

Копія зазначеної ухвали отримана відповідачем 04.06.2019, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

З огляду на викладене, останнім днем для подання відзиву у справі № 910/6563/19 було 19.06.2019.

Відповідно до статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з приписами статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Проте, всупереч встановленим нормам процесуального законодавства України, відповідач подав відзив лише 14.08.2019 без жодного обґрунтування поважності причин пропуску такого строку. Відтак, суд, при розгляді даного спору не враховує доводи, викладені у відзиві.

23.08.2019 представником позивача було подано суду відповідь на відзив разом із клопотанням про долучення вказаного документу до матеріалів справи та поновлення відповідного процесуального строку для вчинення такої процесуальної дії.

04.09.2019 представником відповідача через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва було подано заперечення на відповідь на відзив.

12.09.2019 представником відповідача через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва було подано письмові пояснення, в яких, серед іншого, відповідач зазначив про пропуск позивачем строку позовної давності.

У судове засідання 12.09.2019 з`явились представники сторін.

Представником позивача у судовому засіданні 12.09.2019 було подано клопотання про застосування до відповідача заходів процесуального примусу шляхом стягнення з відповідача в дохід Державного бюджету України штрафу в сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.09.2019 заперечував проти задоволення вказаного клопотання позивача.

Розглянувши у судовому засіданні 12.09.2019 клопотання позивача про застосування до відповідача заходів процесуального примусу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до статті 131 Господарського процесуального кодексу України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 132 Господарського процесуального кодексу України одним із заходів процесуального примусу є штраф.

Відповідно до ч. 1 т. 135 Господарського процесуального кодексу України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках:

1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу;

2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству;

3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин;

4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк;

5) порушення заборон, встановлених частиною десятою статті 188 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства.

Обґрунтовуючи вищезазначене клопотання, позивач зазначає про те, що відповідач, подаючи заяви по суті справи після закриття підготовчого засідання, фактично ухиляється від виконання вимог процесуального законодавства України та зловживає процесуальними правами, наданими йому Господарським процесуальним кодексом України.

Застосування судом заходів процесуального примусу є дискреційним правом суду, яке реалізується ним після надання правової оцінки діям сторони і кваліфікації таких дій, як зловживання процесуальними правами.

Проте, судом було надано оцінку процесуальним діям відповідача, зокрема, щодо невчасного подання відзиву на позовну заяву, та прийнято рішення щодо неприйняття вказаної заяви по суті справи до уваги суду при вирішенні даного спору.

З огляду на вищенаведене, судом, у судовому засіданні 12.09.2019, було відмовлено у задоволенні клопотання позивача щодо застосування заходів процесуального примусу до відповідача.

У судовому засіданні 12.09.2019 було оголошено перерву до 18.09.2019.

18.09.2019 представником позивача через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва було подано письмові пояснення.

У судове засідання 18.09.2019 представник позивача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник та в.о керівника відповідача у судове засідання 18.09.2019 з`явились, просили суд задовольнити клопотання про поновлення строку на подання заперечень щодо відповіді на відзив, надали свої пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечували.

У судовому засіданні суд поновив відповідачу строк на подання заперечень щодо відповіді на відзив, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Печенізький та інші проти України» від 08 листопада 2018 року Європейський суд вказав, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Крім цього, кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу.

Принцип змагальності (ст. 13 Господарського процесуального кодексу України) та принцип рівності сторін (ст. 7 Господарського процесуального кодексу України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 4 квітня 2019 у справі № 914/2668/17.

З огляду на вищенаведене, у суду були відсутні процесуальні підстави для прийняття письмового відзиву відповідача, який було подано з порушенням процесуального строку, через відсутність обґрунтованого клопотання про поновлення такого строку. Проте, суд звертає увагу, що позивач, подаючи відповідь на відзив із порушенням строку, діяв вимушено, оскільки відповідачем було пропущено строк для подання відзиву.

Відтак, з метою дотримання судом принципів змагальності сторін та диспозитивності, а також з метою виконання завдання господарського судочинства, суд дійшов висновку про прийняття відповіді на відзив, заперечень щодо відповіді на відзив та інших пояснень, поданих сторонами на даному процесуальному етапі вирішення спору.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника та в.о керівника відповідача, суд,

ВСТАНОВИВ:

27.08.2004 між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» (в подальшому було змінено організаційно-правову форму товариства з «відкритого» на «приватне», далі - позивач, постачальник) та Державним підприємством "Центральна учбово-тренувальна база по ковзанярському спору "Льодовий стадіон" (далі - відповідач, абонент) було укладено Договір на приймання стічних вод через приєднані мережі № 04774/1-5-01 (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується надавати абоненту послуги з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у міську каналізаційну мережу, а абонент зобов`язується здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг на умовах цього договору, дотримуватись порядку користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод, що встановлені Правиами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України № 65 від 01.07.1994, зареєстрованих в Міністерстві юстиції 22.07.1994 № 165/374 (далі - Правила користування), Правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 37 від 19.02.2002, зареєстрованих в Міністерстві юстиції 26.04.2002 за № 403/6691 (далі - Правила приймання), а також дотримуватись норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за цим Договором (п. 1.2 Договору).

Позивач зазначає суду, що відповідач, в порушення Правил приймання стічних вод абонентів у систему каналізації міста Києва, затверджених Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12 жовтня 2011 року N 1879 (далі - Правила № 1879), здійснив скид стічних вод без отримання умов на скид, внаслідок чого у відповідача виник обов`язок сплати в п`ятикратному розмірі тарифу на послугу з водовідведення за весь період відсутності умов на скид, в загальному розмірі 1 027 531,24 грн.

Оскільки судом не взято до уваги відзив відповідача, поданий із порушенням процесуальних строків, суд розглядає заперечення відповідача, які викладені у інших заявах по суті, з яких вбачається, що відповідач не погоджується з позицією позивача, з наступних підстав:

- згідно з п з 3.3.6 Правил № 1879, для балансоутримувачів житлового фонду та об`єктів соціально-культурного призначення, які не скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження, або у яких немає орендарів чи інших суб`єктів, що скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження, а також для об`єктів Водоканалу Умови на скид не потрібні;

- факт того, що відповідач не скидав такі води підтверджується самим позивачем, а саме наданим нормативним розрахунком водопостачання та водовідведення, згідно якого відсутні нормативи по такому водовідведенню стічних вод від діяльності з технічного обслуговування та ремонт автотранспортних засобів та допоміжного обслуговування наземного транспорту;

- позивач не указав, чому стічні води які утворилися від приготування їжі в кафе є водами технологічного та/або непобутового походження, та чим відрізняються стічні води, які утворилися при приготуванні їжі на приватних кухнях домогосподинь від кухонь кафе;

- стічні води, які утворилися при приготування їжі в кафе «Крижинка» та приготуванні їжі, яка реалізується в залі (кафе дельфінарію), а також роботи лазні, є виключно господарсько-побутовими стічними водами та не належать до стічних вод технологічного та/або непобутового походження, а отже дія Правил № 1879 на відповідача не поширюється;

- в 2010 році відповідач перебував у скрутному фінансовому становищі та не міг оплачувати надані позивачем послуги по прийманню стічних вод у міську каналізаційну мережу, у зв`язку з чим позивач 23.12.10 припинив надання послуг по прийманню стічних у міську каналізаційну мережу, шляхом встановлення цегляної пробки, чим здійснив відключення відповідача від міської каналізаційної мережі, що підтверджується актом позивача. В подальшому відповідач листом від 08.08.13 №33 просив надати інформацію, по якій причині було відключено відповідача від міської каналізаційної мережі. Позивач повідомив відповідача, що його було відключено у зв`язку з заборгованістю по оплаті послуг. Відповідач листом №140/23 від 29.07.16, у зв`язку зі сплатою заборгованості перед позивачем просив його відновити приєднання до міської каналізаційної мережі. Листом № 149/23 від 22.08.16 відповідач повторно вказав позивачу, що він продовжує блокувати водовідведення шляхом тамування каналізаційної мережі, у зв`язку цим відповідач просив не нараховувати платежі за приймання стічних вод до моменту відновлення працездатності каналізаційної мережі. Після отримання листа-попередження позивача від 28.04.17 №15/ВУ-Ф-07/107-03-7р, відповідач листом від 08.06.17 № 84/23 повідомив, що нарахування в сумі 1027531,24 грн. за скид стічних вод без Умов на скид за період з 01.05.2014 - 31.03.2017 є пилковим, так як відповідач взагалі був позбавлений можливості скидати стічні води в міську каналізаційну мережу в цей період;

- вимоги позивача є безпідставними, оскільки, при зверненні з позовом було пропущено строк позовної давності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до п. 1.3 Правил № 1879 абонент - юридична особа або фізична особа - підприємець, яка уклала договір з водоканалом (ПАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал", за визначеннями, які містяться у п. 1.3 Правил № 1879) на надання послуг з водопостачання та (або) водовідведення (крім балансоутримувачів житлового фонду та об`єктів соціально-культурного призначення, які не скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження або у яких немає орендарів чи інших суб`єктів, що скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження); Договір - договір на послуги з водопостачання та водовідведення; Умови на скид - умови на скид стічних вод у міську каналізацію.

Правила встановлюють вимоги до абонентів, які скидають стічні води до міської каналізації, регламентують взаємні права та обов`язки Абонентів і Водоканалу, порядок визначення величини плати за скидання стічних вод у міську каналізацію, порядок контролю за виконанням цих Правил, відповідальність та засоби впливу за їх порушення (п. 1.5 Правил № 1879).

Пунктом 2.2 Правил № 1879 визначено, що водоканал має право надавати абонентам Умови на скид згідно з цими Правилами; нараховувати плату із застосуванням коефіцієнта кратності (розділ 7 цих Правил) у випадку виявлення порушень Абонентами вимог цих Правил та умов Договору або невиконання вимог Акта; проводити обстеження водопровідних та каналізаційних систем Абонента та складати Акти за результатами цих обстежень. Акт підписується уповноваженими представниками Водоканалу і Абонента. У разі відмови Абонента від підписання Акта представники Водоканалу роблять відповідний запис в Акті. В цьому випадку Акт, підписаний представниками Водоканалу, діє в односторонньому порядку і один примірник Акта надсилається Абоненту; при виявленні порушень встановлювати терміни їх усунення (при цьому вимоги Водоканалу є обов`язковими для виконання у встановлені терміни, при недотриманні термінів їх виконання Абонент розраховується за обсяг стічних вод, обчислений згідно з абзацами 3 - 8 пункту 8.6 розділу 8 цих Правил); у будь-який час за участю представника Абонента відбирати проби стічних вод; проводити хімічний аналіз проб стічних вод Абонентів; надавати висновки про фактичні концентрації забруднюючих речовин стічних вод та їх відповідність ДК; вимагати від Абонентів розробки та узгодження з Водоканалом заходів щодо доведення якості стічних вод до встановлених ДК; встановлювати в контрольному колодязі (далі - КК) Абонентів пристрої для контролю за показниками стічних вод; здійснювати приймання наднормативне забруднених стічних вод (таке приймання здійснюється Водоканалом на підставі укладеного з Абонентом Договору про приймання наднормативне забруднених стічних вод (підпункт 3.2.3 пункту 3.2 розділу 3 цих Правил); обстежити об`єкт та відібрати на аналіз проби, вимагати надання необхідного допоміжного матеріалу стосовно скиду стічних вод (при розгляді матеріалів для видачі Умов на скид); відмовити у видачі Умов на скид, якщо в наданих матеріалах не враховані вимоги Правил та Водоканалу; вимагати від Абонентів, що розташовані в житлових будинках та мають стічні води технологічного та/або непобутового походження, забезпечення водовідведення стічних вод від об`єкта Абонента окремо облаштованим випуском, а також оформлення Умов на скид.

Пунктами 3.3.1 - 3.3.4 Правил приймання стічних вод абонентів у систему каналізації міста Києва визначено, що приймання стічних вод абонентів у систему каналізації міста Києва визначено, що абоненти зобов`язані отримати у водоканалі Умови на скид згідно з додатком 2.

Для отримання Умов на скид абонент повинен звернутись до водоканалу для їх оформлення та надати наступні документи: письмовий запит (у разі подовження Умов на скид - за один місяць до закінчення строку дії попередніх); генплан абонента у Масштабі 1:500 з нанесеною каналізаційною мережею, затверджений керівником Абонента та завірений печаткою з у двох примірниках; паспорт водного господарства, до якого входять: а) загальні відомості про абонента; б) пояснювальна записка; в) нормативні розрахунки водоспоживання та водовідведення; г) баланс водоспоживання та водовідведення; д) розшифровка стічних вод; е) акт розмежування балансової належності каналізаційних мереж; є) дані про ЛОС та/або КОС; ж) перелік субабонентів; з) дані про утилізацію осадів КОС, їх зберігання згідно з паспортом місця видалення відходів (МВВ) та їх вивезення; й) інші документи, що пов`язані зі скиданням стічних вод абонента (п.п. 3.3.2).

Водоканал в місячний строк з моменту отримання необхідних документів розглядає їх і видає Умови на скид. Умови на скид видаються на один рік (п.п. 3.3.3, 3.3.4 Правил № 1879).

Абонент не має права скидати стічні води без одержання Умов на скид. За скидання стічних вод без Умов на скид або після закінчення строку їх дії Абонент сплачує в п`ятикратному розмірі тарифу на послугу з водовідведення за весь період їх відсутності (п. 8.1 Правил № 1879).

Судом встановлено, що до Окружного адміністративного суду м. Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Будавтосервіс» з позовом, в якому позивач в адміністративній справі просив суд визнати нечинними пункти 2.2, 3.3.1. 33.2, 3.3.3, 3.3.4, 8.1 «Правил приймання стічних вод абонентів у систему каналізації міста Києва», затверджених розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 12.10.2011 №1879, зареєстрованих у Головному управлінні юстиції в м. Києві 17.10.2011 за № 44/903.

Позовні вимоги ґрунтувались на невідповідності оскаржуваного нормативно-правового акту вимогам Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Мінжитлокомунгоспу від 27.06.2008 № 190, Правилам приймання стічних вод підприємств у комунальні та відтовчи системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Держбуду від 19.02.2002 № 37 (адміністративна справа № 2а-1971/12/2670).

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.03.2012, залишеним без змін Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду 09.10.2012, було відмовлено в задоволенні позову повністю та встановлено таке.

Як вже зазначалось судом вище, пунктом 8.1 Правил № 1879 встановлено, що абонент не має права скидати стічні води без одержання Умов на скид. За скидання стічних вод без Умов на скид або після закінчення строку їх дії Абонент сплачує в п`ятикратному розмірі тарифу на послугу з водовідведення за весь період їх відсутності.

Відповідно до пункту 2.1 затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19 лютого 2002 р. N 37 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 квітня 2002 р. за N 402/6690 Інструкції про встановлення та стягнення плати за скид промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів у разі повної відповідності якості та режиму скиду стічних вод місцевим Правилам приймання та умовам укладеного договору Підприємства сплачують за послуги водовідведення за тарифом, установленим згідно з чинним законодавством для відповідної категорії абонентів. Обсяги стічних вод Підприємств, які підлягають оплаті, визначають згідно з Правилами користування. Додаткові обсяги стічних вод Підприємств (не враховані договором), що надходять до міської каналізації, потребують додаткових витрат матеріальних та енергетичних ресурсів на їх транспортування та очищення. Порядком передбачена сплата збору за понадлімітні обсяги скидів забруднюючих речовин у водойми у п`ятикратному розмірі.

Підприємства сплачують водоканалу за скид об`ємів стічних вод, які перевищують указані в договорі, у п`ятикратному розмірі встановленого тарифу відповідно до умов договору. Підприємства, що здійснюють скид та не мають договору (або при закінченні строку його дії), сплачують Водоканалу в п`ятикратному розмірі встановленого тарифу за весь обсяг скинутих за час відсутності договору стічних вод відповідно до місцевих Правил приймання.

На підставі вищевикладеного вбачається, що встановлення санкцій за скид більшого, ніж передбачено договором, обсягу стічних вод, або скид без наявності такого договору, передбачено нормативним актом вищої юридичної сили.

Відтак, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено, що оскаржуваним актом умови на скид передбачені в якості одного з необхідних документів для укладення договору, дія якого підтверджується щорічно протягом дії договору, тому застосування санкції за відсутність умов, встановлена оскаржуваним актом, ідентична застосуванню санкцій за відсутність договору, встановлену Інструкцією про встановлення та стягнення плати за скид промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів.

Відсутність у чинному Законі України такого виду відповідальності як застосування санкції за відсутність умов на скид чи скид стічних вод без договору, унеможливлює її застосування, без наявності на це згоди підприємства, що здійснює скид. Однак погодження таких умов між сторонами, наприклад шляхом укладення договору з відповідними умовами, врегульовує дане питання.

У відповідності до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип Верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Частиною 1 статті 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 "Про незалежність судової влади" передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.03.2012, яке набрало законної сили, встановлено, що підставою для нарахування санкцій за відсутності умов на скид стічних вод, за наявності між сторонами договору приймання стічних вод, є такий договір.

Таким чином, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.03.2012 у адміністративний справі № 2а-1971/12/2670 набрало законної сили, а відтак, встановлені ним обставини мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню.

До того ж, згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Із рішень Європейського суду з прав людини вбачається, що одним з основних елементів Верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Совтрансавто-Холдинг" проти України", "Україна-Тюмень" проти України").

У справі "Желтяков проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (аналогічна позиція викладена у рішеннях "Христов проти України", "Брумареску проти Румунії", "Рябих проти Росії").

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, в даному випадку, спірні відносини щодо нарахування санкції за скид відповідачем стічних вод без Умов, мають регулюватись положеннями Договору, укладеного між сторонами.

Проаналізувавши правову природу санкції щодо сплати в п`ятикратному розмірі тарифу на послугу з водовідведення за весь період відсутності Умов, суд дійшов висновку, що такий вид відповідальності є оперативно-господарською санкцією, в силу притаманних їй особливостей.

Відповідно до частин 1, 2 статті 235 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

У господарських договорах сторони можуть передбачати використання таких видів оперативно-господарських санкцій: 1) одностороння відмова від виконання свого зобов`язання управненою стороною, із звільненням її від відповідальності за це - у разі порушення зобов`язання другою стороною; відмова від оплати за зобов`язанням, яке виконано неналежним чином або достроково виконано боржником без згоди другої сторони; відстрочення відвантаження продукції чи виконання робіт внаслідок прострочення виставлення акредитива платником, припинення видачі банківських позичок тощо; 2) відмова управненої сторони зобов`язання від прийняття подальшого виконання зобов`язання, порушеного другою стороною, або повернення в односторонньому порядку виконаного кредитором за зобов`язанням (списання з рахунку боржника в безакцептному порядку коштів, сплачених за неякісну продукцію, тощо); 3) встановлення в односторонньому порядку на майбутнє додаткових гарантій належного виконання зобов`язань стороною, яка порушила зобов`язання: зміна порядку оплати продукції (робіт, послуг), переведення платника на попередню оплату продукції (робіт, послуг) або на оплату після перевірки їх якості тощо; 4) відмова від встановлення на майбутнє господарських відносин із стороною, яка порушує зобов`язання. Перелік оперативно-господарських санкцій, встановлений у частині першій цієї статті, не є вичерпним. Сторони можуть передбачити у договорі також інші оперативно-господарські санкції.

З огляду на вищевикладене, імперативною є норма Господарського кодексу України щодо того, що оперативно-господарська санкція повинна бути визначена сторонами у відповідному договорі, який регулює правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі.

З аналізу положень Господарського кодексу України вбачається, що для застосування до особи оперативно-господарської санкції, передбаченої Договором, має існувати порушення його умов.

Проте, умовами Договору не передбачено такого виду відповідальності відповідача, як сплата в п`ятикратному розмірі тарифу на послугу з водовідведення за весь період відсутності Умов, що унеможливлює застосування такої оперативно-господарської станції до відповідача.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідач є державним підприємством, єдиним засновником якого, згідно з інформацією, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є Міністерство молоді та спорту України.

Відповідно до п. 1 Положення «Про Міністерство молоді та спорту України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 р. N 220 (далі - Положення) Міністерство молоді та спорту України (Мінмолодьспорт) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мінмолодьспорт є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у молодіжній сфері, сферах фізичної культури і спорту, національно-патріотичного виховання.

Основними завданнями Мінмолодьспорту є забезпечення формування та реалізація державної політики у молодіжній сфері, сферах фізичної культури і спорту, національно-патріотичного виховання, участь у формуванні та реалізація в межах повноважень, передбачених законом, державної політики у сфері волонтерської діяльності (п. 3 Положення).

Підпунктом 15 пункту 4 Положення Мінмолодьспорт відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, засновує в установленому порядку державні центри олімпійської підготовки.

До об`єктів, діяльність яких забезпечує соціальний розвиток, збереження та підвищення культурного, наукового потенціалу, духовних цінностей відноситься, зокрема, об`єкти освіти, крім навчальних закладів, майно яких вноситься до статутного капіталу акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету (ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна», який діяв в період виникнення спірних відносин між сторонами).

В свою чергу, відповідач є державним підприємством, яке належить до сфери управління Мінмолодьспорту, а основним видом діяльності відповідача є діяльність у сфері спорту, що також підтверджується інформацією, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відтак, вказане вище свідчить про те, що відповідач є об`єктом соціально-культурного призначення, яке належить до сфери управління Мінмолодьспорту.

Відповідно до п. 3.3.6 Правил для балансоутримувачів житлового фонду та об`єктів соціально-культурного призначення, які не скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження, або у яких немає орендарів чи інших суб`єктів, що скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження, а також для об`єктів Водоканалу Умови на скид не потрібні.

Доводи позивача щодо того, що відповідачем здійснювався скид стічних вод, які використовувались для виробничої діяльності та вод технологічного та/або непобутового походження, не підтверджується жодним належним та допустимим доказом, а тому суд критично оцінює посилання позивача на вказані обставини.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача в п`ятикратному розмірі тарифу на послугу з водовідведення за весь період відсутності Умов, в загальному розмірі 1 027 531,24 грн.

Крім того, відповідачем було зазначено суду про пропуск позивачем встановленого законодавством строку позовної давності.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами 1 та 5 статті 261 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, N 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 908/799/17.

Пунктом 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 25.01.2018 у справі № 910/7394/17.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про про відмову в позові з викладених вище підстав, позовна давінсть не застосовується.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі № 910/947/17. Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам сторін, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставини, покладені в основу позову, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судовий збір за розгляд справи, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача, оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 15 412,97 грн покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. .

Повне рішення складено 25.09.2019.

Суддя О.В. Нечай