ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2019 р. Справа№ 925/240/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

Секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
За участю представників учасників процесу: згідно із протоколом судового засідання від 17.09.2019.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фермерського господарства «Озерянка» на рішення Господарського суду Черкаської області від 30.05.2019 у справі № 925/240/19 (суддя Дорошенко М.В., м. Черкаси, повний текст рішення складено 18.06.2019)

за позовом фермерського господарства "Озерянка", с. Балаклея, Смілянський р н, Черкаська обл.

до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, м. Черкаси

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Балаклеївської сільської ради Смілянського району Черкаської області, с. Балаклея, Смілянський р-н, Черкаська обл.

про визнання права постійного користування земельною ділянкою

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 30.05.2019 у справі № 925/240/19 (суддя Дорошенко М.В., м. Черкаси, повний текст рішення складено 18.06.2019) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивоване тим, що фермерське господарство «Озерянка» і його члени не є суб`єктами, які згідно з ст. 92 Земельного кодексу України від 25.10.2001 можуть набувати права постійного користування земельною ділянкою, у тому числі внаслідок спадкування, тому після смерті ОСОБА_1 вони і не набули такого права на спірну земельну ділянку. Тобто у позивача не виникло права постійного користування спірною земельною ділянкою, тому й підстав для визнання за ним такого права немає, що не означає про відсутність у позивача інших прав на спірну земельну ділянку.

Не погодившись із вказаним рішенням, фермерське господарство «Озерянка» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник зазначає, що з метою створення фермерського господарства, ОСОБА_1 були виконані всі перелічені у цих нормативно-правових актах дії, для отримання даної земельної ділянки у постійне користування фермерського господарства, а оскільки відповідно до законодавства, яке діяло на час створення господарства, необхідною умовою набуття останнім статусу юридичної особи - було отримання у користування земельної ділянки, то голова господарства, з метою набуття та реалізації фермерським господарством своїх прав, в тому числі, прав на користування земельної ділянки для здійснення підприємницької діяльності відповідно до законодавства і здійснив дії щодо отримання у користування спірної земельної ділянки. Отримання спірної земельної ділянки в постійне користування саме з метою створення фермерського господарства підтверджується відміткою у акті на право постійного користування землею, та зазначено мету (призначення) наданої земельної ділянки - для ведення селянського (фермерського) господарства.

На думку скаржника, обов`язки землекористувача земельної ділянки, з дати реєстрації юридичної особи, здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Скаржник вказує на те, що суд першої інстанції протиправно не надав правової оцінки тому факту, що позивач систематично сплачував плату за землю та інші податки відповідно до чинного законодавства України, а приймаючи обов`язкові платежі - уповноважені органи визнавали позивача належним користувачем земельної ділянки.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, визнає подані матеріали достатніми для відкриття апеляційного провадження.

Заперечень проти відкриття апеляційного провадження на час винесення ухвали до суду не надійшло.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.07.2019 відкрито апеляційне провадження у справі № 925/240/19; розгляд апеляційної скарги Фермерського господарства «Озерянка» на рішення Господарського суду Черкаської області від 30.05.2019 у справі № 925/240/19 призначено на 17.09.2019.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вказує, зокрема, на те, що як за чинним на час створення фермерського господарства «Озерянка» законодавством України, так і за діючим законодавством України, фермерські господарства не мають права постійного користування земельною ділянкою. Позивач не вказує норму права, яка містила б вказівку, що після створення фермерського господарства права та обов`язки переходять до юридичної особи. Обраний позивачем спосіб захисту його права йде в обхід встановленого чинним законодавством порядку набуття права користування земельною ділянкою, тому не може бути застосований у даному випадку, що не виключає можливості застосування позивачем інших способів захисту своїх прав оренди земельних ділянок.

Представник позивача у судовому засіданні 17.09.2019 просить рішення Господарського суду Черкаської області від 30.05.2019 у справі № 925/240/19 скасувати, вимоги апеляційної скарги задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 17.09.2019 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Черкаської області від 30.05.2019 у справі 925/240/19 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

17.09.2019 в судове засідання не з`явився представник третьої особи, який повідомлявся завчасно та належним чином, про час, місце та дату судового засідання, про причини нез`явлення суд не повідомив.

Згідно із ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, судова колегія ухвалила розглядати апеляційну скаргу за відсутності інших учасників справи, які у судове засідання не з`явились.

Згідно із ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, встановила наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено господарським судом першої інстанції, у 1993 році Смілянська районна Рада народних депутатів у відповідності з прийнятим нею рішенням від 26.03.1993 № 15-21 видала громадянину ОСОБА_1 державний акт про надання йому у постійне користування 34,77 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування для ведення фермерського господарства. Цей державний акт був зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №23.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 28.04.1993 була проведена державна реєстрація Фермерського господарства «Озерянка» як юридичної особи, заснованого. Саме це фермерське господарство фактично й використовувало одержану ОСОБА_1 у постійне користування землю площею 34,77 гектарів для ведення фермерського господарства, яка включає спірну земельну ділянку.

Відповідно до протоколу загальних зборів учасників фермерського господарства "Озерянка" від 07.01.2008 № 6 та наказу по цьому господарству від 08.01.2019 № 1 його головою призначено ОСОБА_2 , яка і наразі є головою цього господарства.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть від 22.08.2013.

Після смерті ОСОБА_1 позивач продовжував використовувати спірну земельну ділянку для ведення фермерського господарства.

В подальшому, у липні 2018 року інспекторами відповідача у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель Дорошенком Р.Ю . та Громивим С.Г. за участю землевпорядника Балаклеївської сільської ради Костенко Н.Д. була проведена перевірка дотримання вимог земельного законодавства при використанні земель сільськогосподарського призначення державної власності в адміністративних межах Балаклеївської сільської ради Смілянського району, результати якої були оформлені актом обстеження земельної ділянки від 27.07.2018 №308-ДК/311/АО/10/01/-18 і актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки від 27.07.2018 №308-ДК/615/АП/09/01/-18.

В результаті вказаної вище перевірки встановлено, що спірна земельна ділянка після смерті ОСОБА_1 використовується для ведення товарного сільськогосподарського виробництва без правовстановлюючих документів, на момент перевірки на цій земельній ділянці знаходиться сільськогосподарська культура (соняшник), що є порушенням ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України.

Відповідачем листом від 29.08.2018 №10-23-0.4-1141/90-18 надіслав до прокуратури Черкаської області матеріали перевірки для вжиття відповідних заходів прокурорського реагування, зазначивши при цьому, що перевіркою встановлено порушення громадянкою ОСОБА_2 вимог ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, що полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки державної власності загальною площею 31,1491га з кадастровим номером :02:001:0821 і, що на виклики до управління з контролю за використанням та охороною земель відповідача ОСОБА_2 не явилася.

В подальшому, 17.09.2018 адвокат позивача Пилипенко Р.Б. звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення позивачу в оренду строком на 10 років спірної земельної ділянки.

Однак, відповідачем листом від 05.10.2018 № 3876/0/95-18 відмовлено представнику позивача адвокату Пилипенку Р.Б. у задоволенні його клопотання, вказуючи на те, що передача в оренду спірної ділянки можлива лише за результатами проведення земельних торгів.

На адвокатський запит адвоката Пилипенка Р.Б. про надання інформації в інтересах ОСОБА_2 , керівник Смілянської місцевої прокуратури листом від 27.09.2018 №148-5436вих18 повідомив про реєстрацію цією прокуратурою кримінального провадження від 10.09.2018 №0000119 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України.

Також позивач звернувся до третьої особи з листом від 05.11.2018, в якому просив зареєструвати за ним право постійного користування спірною земельною ділянкою.

Однак, листом від 09.11.2018 №347 третьою особою відмовлено у проханні позивача, у зв`язку із невідповідністю даної заяви встановленій формі, порушення порядку її подання, неподання необхідних документів та доказів про оплату послуг.

Ще однією підставою для відмови у проханні позивача зазначено те, що позивач згідно із ст. 92 Земельного кодексу України не відноситься до суб`єктів, які можуть набувати права постійного користування земельною ділянкою.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що у позивача не виникло права постійного користування спірною земельною ділянкою, тому й підстав для визнання за ним такого права немає, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 23 Земельного кодексу України від 18.12.1990 право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Матеріалами справи підтверджено, що після одержання ОСОБА_1 державного акта про надання йому у постійне користування 34,77га землі саме у останнього виникло право постійного користування цією землею, яка включає спірну земельну ділянку, натомість відсутність у позивача, як юридичної особи, такого державного акта на право постійного користування землею в силу ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 означає, що такого права у цього господарства під час дії вказаного Кодексу не виникло.

Стаття 2 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" від 20.12.1991 містила, зокрема, таку норму: на ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право приватної власності на землю, Державний акт на право постійного користування землею. З ним укладається договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Складаються також інші документи відповідно до законодавства України. Голова селянського (фермерського) господарства може доручати виконувати свої обов`язки і використовувати права голови одному з членів господарства.

Частина 2 ст. 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 передбачала, зокрема, що земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передаються у приватну власність і надаються в користування, в тому числі на умовах оренди. У постійне користування земля надається громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебувають у державній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 9, ст. 11 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" від 20.12.1991 після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Серед інших зобов`язань селянського (фермерського) господарства передбачала його зобов`язання забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та відповідно до умов її надання.

Стаття 13 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" від 20.12.1991 передбачала право громадянина, який веде селянське (фермерське) господарство на земельній ділянці, наданій йому в постійне користування, у разі втрати працездатності або досягнення пенсійного віку за рішенням Ради народних депутатів, яка надала цю земельну ділянку, надати її в тимчасове користування одному із членів сім`ї, який веде спільно з ним селянське (фермерське) господарство, а в разі відсутності таких осіб - іншим членам сім`ї, які не ведуть спільно з ним селянське (фермерське) господарство, але мають необхідну кваліфікацію, досвід роботи в сільському господарстві і бажають вести селянське (фермерське) господарство, а також іншим особам, які беруть участь у веденні цього селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" від 20.12.1991 успадкування землі і майна селянського (фермерського) господарства здійснюється відповідно до земельного та цивільного законодавства України.

Згідно із ст. 27 Земельного кодексу України від 18.12.1990 право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі:

1) добровільної відмови від земельної ділянки;

2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку;

3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства;

4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди;

5) нераціонального використання земельної ділянки;

6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки;

7) використання землі не за цільовим призначенням;

8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб;

9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Пункт 5 частини першої цієї статті не поширюється на право користування землею громадян, які ведуть селянське (фермерське) господарство, протягом трьох років з часу надання земельної ділянки.

Право користування землею може бути також припинено у випадках, зазначених у статті 114 цього Кодексу.

Право користування орендованою землею припиняється також при розірванні договору оренди землі.

Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1 - 8 частини першої та частиною третьою цієї статті, провадиться у межах населених пунктів відповідною Радою народних депутатів, за межами населених пунктів - сільською, селищною, районною, міською, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів, а у випадку, передбаченому пунктом 9 частини першої цієї статті, - за рішенням Ради народних депутатів, що має право вилучати земельні ділянки.

Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 5 - 9 частини першої цієї статті, в разі незгоди землекористувача провадиться у судовому порядку.

Право тимчасового користування землею припиняється шляхом розірвання договору.

Враховуючи викладене, колегія судів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що право постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину у постійне користування для створення і ведення селянського (фермерського) господарства, після створення останнього у цього громадянина не припиняється і не переходить до створеного ним селянського (фермерського) господарства, а лише використовується таким господарством за цільовим призначенням.

З підстав, установлених ст. 27 Земельного кодексу України від 18.12.1990 з урахуванням вимог Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" від 20.12.1991, посвідчене державним актом право ОСОБА_1 на постійне користування землею площею 34,77 гектарів, яка включає спірну земельну ділянку, не припинялося, отже, до набрання законної сили Земельним кодексом України від 25.10.2001 і Законом України "Про фермерське господарство" від 19.06.2003 право постійного користування спірною земельною ділянкою належало ОСОБА_1 .

З 01.01.2002 замість Земельного кодексу України від 18.12.1990, який втратив чинність, набрав чинності Земельний кодекс України від 25.10.2001, відповідно до ст. 92 якого громадяни і такі юридичні особи як селянські (фермерські) господарства не можуть набувати права постійного користування землею.

Пунктом 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України від 25.10.2001 в редакції Закону України від 06.10.2004 № 2059-IV встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду строк оренди визначається селянським (фермерським) господарством відповідно до закону. При цьому розмір орендної плати за земельні ділянки не повинен перевищувати розміру земельного податку.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005 у справі №1-17/2005 положення пункту 6 Розділу X "Перехідні положення" Земельний кодекс України від 25.10.2001 щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Статтею 141 Земельного кодексу України від 25.10.2001 встановлені такі підстави припинення права користування земельною ділянкою:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

З 01.08.2003 замість Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" від 20.12.1991, який втратив чинність, набрав чинності Закону України "Про фермерське господарство" від 19.06.2003, згідно з ст. 12 якого землі фермерського господарства можуть складатися із:

а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі;

б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності;

в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 право постійного користування землею площею 34,77 гектарів, яка включає і спірну земельну ділянку, не було переоформлено, це право не припинялось з підстав, передбачених ст. 141 Земельного кодексу України від 25.10.2001, тобто, воно існувало і після набрання законної сили Земельним кодексом України від 25.10.2001 і Законом України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003.

Частиною 4 ст. 25 ЦК України встановлено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Таким чином, враховуючи положення ч. 4 ст. 25 ЦК України, з 21.08.2013 дня смерті ОСОБА_1 припинилося і його, посвідчене державним актом, право на постійне користування землею площею 34,77 гектарів, яка включає і спірну земельну ділянку.

Згідно із ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство» успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

За змістом положень статті 182 ЦК України до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно із ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності без встановленого строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України вбачається, що передача земельної ділянки у простійне користування громадянам не передбачена.

Водночас, пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Таким чином, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 Земельного кодексу України є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 131 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У постанові Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 6 2329цс16 зроблено висновок, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.11.2016 у справі № 6-3113цс15, постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.10.2018 у справі № 376/2038/14-ц.

Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини, а отже є підставою для повернення земельної ділянки в державну власність.

Стаття 1225 ЦК України, ст. 120 Земельного кодексу України від 25.10.2001 не передбачає можливості спадкування права постійного користування земельною ділянкою, крім як разом з розташованими на ній житловим будинком, іншими будівлями та спорудами і лише суб`єктами, які згідно з ст. 92 Земельного кодексу України від 25.10.2001 можуть набувати права постійного користування земельною ділянкою.

Однак, позивач, які і члени Фермерського господарства «Озерянка» не є суб`єктами, які згідно з ст. 92 Земельного кодексу України від 25.10.2001 можуть набувати права постійного користування земельною ділянкою, у тому числі внаслідок спадкування, тому після смерті ОСОБА_1 вони і не набули такого права на спірну земельну ділянку.

Тобто, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що якщо не відбулось переоформлення права згідно із діючим Земельним кодексом України при житті користувача, таке право припиняється.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду наголошує на тому, що відповідно до протоколу загальних зборів учасників фермерського господарства "Озерянка" від 07.01.2008 № 6 та наказу по цьому господарству від 08.01.2019 № 1 його головою призначено ОСОБА_2 , яка і наразі є головою цього господарства, натомість, стаття 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 містила, зокрема, таку норму: на ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право приватної власності на землю, Державний акт на право постійного користування землею.

Принагідно, слід зазначити, що законодавство України не передбачає можливості виникнення права оренди земельною ділянкою на підставі рішення суду.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР і з огляду на положення частини 1 статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23.09.1982 у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", рішення від 21.02.1986 у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства") положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правила стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке охоплює цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Отже, виходячи із положень як національного законодавства, так і зі змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції, захисту підлягає наявне законне порушене право особи, яка звернулася за таким захистом до суду.

Натомість позивач не довів наявності свого порушеного права, вимагаючи визнати право постійного користування земельною ділянкою.

Водночас, позивач, як юридична особа, не позбавлений права на отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства у спосіб та у порядку, передбаченому Земельним кодексом України та Законом України "Про фермерське господарство".

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції щодо неврахування правової позиції Великої палати Верховного Суду, яка викладена у постановах, вказаних позивачем у позовній заяві, від 16.01.2019 у справах № 483/1863/17 та № 695/1275/17, від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, у рішенні Європейського суду з прав людини у справах "Фурман проти Росії" (Furman v. Russia), заява № 5945/04, п. 19, від 05.04.2007, "Ґраберска проти Колишньої Югославської Республіки Македонія" (Graberska v. "theformer Yugoslav Republic of Macedonia"), заява № 6924/03, n. 41, від 14.06.2007, "Гумбатов проти Азербайджану" (Humbatov v. Azerbaijan), заява № 13652/06, п. 21, від 03.12.2009, "Стреч проти Сполученого Королівства" (Stretch v. Thellnited Kingdom), заява № 44277/98, пункти 32-35, від 24.06.2003 і "Рисовський проти України"(Case of Rysovskyy v. Ukraine), заява №29979/04, від 20.10.2011, оскільки обставини у вказаних справах є відмінними від обставин справи № 925/240/19.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Як вбачається зі змісту державного акту на право постійного користування спірною земельною ділянкою для ведення фермерського господарства належало громадянину ОСОБА_1 , а не позивачу.

Відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду України, право користування земельної ділянки, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства без укладання договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, належить такій особі та припиняється зі смертю такої особи.

Тобто, право постійного користування земельною ділянкою нерозривно пов`язане з особою якій дано таке право та не може бути передано або автоматично перейти до створених ним юридичних осіб, що свідчить про те, що позивач не має право постійного користування спірною земельною ділянкою.

Твердження скаржника про те, що він визнавався уповноваженими органами належним користувачем земельної ділянки у зв`язку із тим, що сплачував плату за землю та інші податки відповідно до чинного законодавства України, є безпідставним, оскільки сплата обов`язкових платежів не є доказом наявності права користування земельною ділянкою.

Посилання скаржника на практику Великої Палати Верховного Суду у справах № 483/1863/17, № 695/1275/17, № 348/992/16 не можуть бути враховані при розгляді справи № 925/240/19, оскільки у вказаних постановах йдеться мова про визначення підсудності, а не про визнання права користування.

З огляду на вищевикладене, правові підстави для скасування рішення Господарського суду Черкаської області від 30.05.2019 у справі № 925/240/19 та для задоволення апеляційної скарги Фермерського господарства «Озерянка», відсутні.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Скаржником у апеляційній скарзі не наведено порушень норм процесуального права, передбачених ч. 3 ст. 277 ГПК України, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду Черкаської області від 30.05.2019 у справі № 925/240/19.

Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги, згідно із ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерське господарство «Озерянка» на рішення Господарського суду Черкаської області від 30.05.2019 у справі № 925/240/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 30.05.2019 у справі № 925/240/19 залишити без змін.

3. Справу № 925/240/19 повернути до Господарського суду Черкаської області.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складений та підписаний - 25.09.2019 (у зв`язку з перебуванням судді Іоннікової І.А. у відпустці).

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко