ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. ОдесаСправа № 915/12/17
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №5

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів Діброви Г.І.,

Лавриненко Л.В.

секретар судового засідання Клименко О.В.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Родіна Т.М., за довіреністю;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України в особі філії Центр метрології та газорозподільних систем ПАТ НАК Нафтогаз України

на рішення Господарського суду Миколаївської області

від 03 червня 2019 року (повний текст складений 12.06.2019р.)

по справі № 915/12/17

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України в особі філії Центр метрології та газорозподільних систем ПАТ НАК Нафтогаз України

до відповідача Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації

про стягнення грошових коштів у сумі 1777961,05 грн., -

суддя суду першої інстанції: Мавродієва М.В.

час та місце винесення рішення: 03.06.2019р., м. Миколаїв, вул. Адміральська, 22 Господарський суд Миколаївської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 11.09.2019р. відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (далі позивач, НАК «Нафтогаз України», Компанія) звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації (далі відповідач, УКБ МОДА, Управління) заборгованість у розмірі 1777961,05 грн, з яких: 856277,34 грн основний борг; 74959,36 грн 3% річних; 846724,35 грн інфляційні втрати.

Позов обґрунтований відсутністю виконання зобов`язань з боку відповідача щодо повернення коштів, отриманих від позивача на добудову Об`єкта, у зв`язку з чим Управлінням порушені умови Договору та приписи ст.ст.525, 526, 629 ЦК України щодо належного виконання своїх грошових зобов`язань. Тому, за час прострочення на суму основного боргу здійснено нарахування на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 03.06.2019р. по справі №915/12/17 (суддя Мавродієва М.В.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Розгляд по даній справі зупинявся до набрання законної сили судовим рішенням об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в господарській справі №918/33/17.

Судове рішення мотивовано тим, що за Договором, укладеним між сторонами, відповідач не є замовником у розумінні того поняття, що зустрічається у визначеннях окремих видів господарських зобов`язань, оскільки у цьому випадку Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації, на відміну від замовника у звичайному значенні, є лише учасником Договору, який зобов`язаний вчинити певні дії для отримання результату робіт та його подальшої передачі Державі у власність.

Судом попередньої інстанції встановлено, що відповідач не є власником газопроводу, не експлуатує зазначений об`єкт, прибутків від транспортування газу газопроводом не отримує; що на Управління покладено лише функції організатора (оператора) будівництва газопроводу за рахунок виділених їй державних коштів.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що учасником відносин з добудови підвідних газопроводів є держава, яка і отримала у власність газопровід, побудований за рахунок грошових коштів НАК Нафтогаз України і що договір було укладено на виконання нормативного акту, виданого повноважним державним органом - розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 року № 1001-р «Про добудову підвідних газопроводів».

У вказаному рішенні суд першої інстанції зазначив, зокрема, що основне положення договору стосується питання компенсації позивачу витрат, понесених на добудову об`єкта, тобто саме на відповідача було покладено повний обсяг відповідальності за невиконання умов договору. Але, до розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 року №1001-р «Про добудову підвідних газопроводів» зміни щодо фінансування будівництва газопроводу не вносилися, а норма, яка б визначала обов`язок УКБ МОДА компенсувати позивачеві витрачені ним кошти за рахунок власних грошових коштів (грошових коштів місцевого бюджету), відсутня.

Тому, місцевий суд зазначив, що саме держава взяла на себе обов`язок здійснити добудову (будівництво) підвідних газопроводів за участю НАК Нафтогаз України, яка уповноважувалася здійснювати фінансування будівництва газопроводу, та Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації, яке здійснювало технічні функції з добудови газопроводу.

При цьому судом вказано, що первинно визначений механізм було змінено шляхом внесення змін до Закону України Про газопровідний транспорт та підзаконних нормативних актів. Отже, зважаючи на те, що фінансування добудови підвідних газопроводів є обов`язком держави, суд зазначив, що зміна нормативних умов у процесі реалізації проекту, що стало наслідком покладення на відповідача обов`язку з відшкодування грошових коштів, витрачених на добудову газопроводу, є порушенням принципу належного урядування.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України в особі філії Центр метрології та газорозподільних систем ПАТ НАК Нафтогаз України звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій позивач просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.06.2019 по справі №915/12/17 скасувати повністю і прийняти нове, яким позов задовольнити. Також, апелянт просить стягнути з Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації на користь Акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» суму сплаченого судового збору.

Звертаючись з апеляційною скаргою НАК «Нафтогаз України» наполягає на тому, що відповідач, уклавши правочин, набув повноцінного статусу Замовника відповідно до чинного законодавства та зобов`язаний був виконувати всі взяті на себе зобов`язання за Договором.

Апелянт вказує, що оскаржуване рішення не містить норм права, які звільняють відповідача від виконання своїх зобов`язань за дійсним господарським договором.

Позивачем зазначено, що судове рішення ґрунтується виключно на припущенні, що Розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 року №1001-р «Про добудову підвідних газопроводів» було видано в рамках здійснення Державної цільової програми розвитку українського села на період до 2015 року, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2007 №1158 (далі - Програма).

НАК «Нафтогаз України» звертає увагу, що жодного нормативного зв`язку між Програмою та Розпорядженням №1001-р не існує, проте позивач зазначає, що місцевий господарський суд безпідставно вважав наявність такого зв`язку встановленим фактом.

Апелянт зазначає, що саме Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації виступило замовником будівництва, що узгоджується, в тому числі з п. 2 Розпорядження № 1001, в якому вказано: «Узяти до відома, що для забезпечення добудови газопроводів Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» укладає відповідні договори із замовниками їх будівництва на загальну суму фінансування, визначену фінансовим планом Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». Визначення відповідача як «замовника» наведено також і у декларації про готовність об`єкта «Міжселищний газопровід високого тиску до с. Дмитро-Білівка Казанківського району Миколаївської області».

Таким чином, на думку апелянта, відповідач, уклавши правочин, набув повноцінного статусу Замовника відповідно до чинного законодавства та зобов`язаний виконувати всі взяті на себе зобов`язання за Договором.

Крім того, на думку апелянта, при розгляді цієї справи суд першої інстанції також безпідставно застосував правові висновки Верховного Суду по справі №918/33/17 про те, що Державою на нормативному рівні було визначено певний механізм реалізації проекту добудови (будівництва) підвідних газопроводів за участю НАК «Нафтогаз України», яка уповноважувалася здійснювати фінансування будівництва газопроводу, та Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації, яке здійснювало технічні функції з добудови газопроводу.

Позивач вважає, що у справі №918/33/17 Верховний Суд прийшов до такого висновку у зв`язку з тим, що умови договору щодо повернення коштів НАК «Нафтогаз України» були змінені додатковою угодою, яку було укладено сторонами після зміни законодавства, а саме ст. 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт»: первісний договір між сторонами у справі №918/33/17 було укладено у березні 2011 року, а у травні 2012 року була укладена додаткова угода. При цьому, апелянт вказує, що положення ст. 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» (які передбачали відшкодування витрат у разі передачі споруд трубопровідного транспорту у державну власність на договірній основі) були виключені з закону 22.12.2011.

НАК «Нафтогаз України» звертає увагу, що Договір між позивачем та відповідачем було укладено 16.01.2012 - вже після змін до Закону України «Про трубопровідний транспорт». Отже, на час укладення Договору, на думку позивача, сторони виходили з того, що передача споруд трубопровідного транспорту у державну власність не передбачає відшкодування.

Апелянт зазначає, що при укладенні Договору від 16.01.2012 №9 сторони узгодили всі його істотні умови. УКБ Миколаївської ОДА прийняло на себе обов`язки, визначені п.2.3 Договору. Жодних змін нормативних умов у процесі реалізації цього Договору, які впливали б на права та обов`язки сторін, не було.

Більш детальніше доводи Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України в особі філії Центр метрології та газорозподільних систем ПАТ НАК Нафтогаз України викладені в апеляційній скарзі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.07.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України в особі філії Центр метрології та газорозподільних систем ПАТ НАК Нафтогаз України на рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.06.2019р. по справі №915/12/17.

23.07.2019р. від Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким відповідач не погоджується з її доводами, просить залишити оскаржуване рішення без змін, апеляційну скаргу АТ «НАК Нафтогаз» - без задоволення.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.07.2019р. розгляд справи №915/12/17 призначено на 11.09.2019р.

27.08.2019р. від ПАТ НАК Нафтогаз України в особі філії Центр метрології та газорозподільних систем ПАТ НАК Нафтогаз України до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої позивач просить доручити, зокрема, Святошинському районному суду м. Києва (04116, м.Київ, вул. Я. Коласа, 27А).

Ухвалою Південо-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2019р. вказане клопотання задоволено.

У судовому засіданні 11.09.2019р., яке відбулось в режимі відео конференції, оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 року № 1001-р «Про добудову підвідних газопроводів», зміненого постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 20.01.2010 року та розпорядженням Кабінету Міністрів України №1881-р від 13.09.2010 року, погоджена пропозиція Міністерства палива та енергетики та Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» щодо фінансування Компанією робіт з добудови підвідних газопроводів відповідно до затвердженого НАК «Нафтогаз України» переліку. Зі змісту якого також вбачається, що для забезпечення добудови газопроводів НАК «Нафтогаз України» укладає відповідні договори із замовниками їх будівництва на загальну суму фінансування, визначену фінансовим планом. Замовник будівництва газопроводів здійснює за державні кошти закупівлю товарів, робіт і послуг, пов`язаних із завершенням їх будівництва, згідно із законодавством (п.п. 1, 2, 3 Розпорядження).

Механізм повернення замовниками будівництва коштів НАК «Нафтогаз України», що надаються останньою на добудову об`єктів, відповідно до зазначеного розпорядження, Урядом не погоджено

Матеріали справи свідчать, що Рішенням Миколаївської облради від 25.03.2011 року було затверджено Програму економічного та соціального розвитку Миколаївської області на 2011-2014 роки «Миколаївщина -2014».

У подальшому, Розпорядженням Миколаївської обласної державної адміністрації № 95-р від 04.04.2012 року затверджено перелік об`єктів газопостачання населених пунктів Миколаївської області, у спорудженні яких передбачається фінансова участь НАК «Нафтогаз України», серед яких значиться об`єкт «Міжселищний газопровід високого тиску до с. Дмитро-Білівка Казанківського району Миколаївської області», повернення коштів за добудування якого є предметом цієї справи. (т.1 а.с.101).

Цим же розпорядженням замовником будівництва таких об`єктів визначено Управління, яке було також зобов`язано укласти з НАК «Нафтогаз України» договори на фінансування будівництва підвідних газопроводів до населених пунктів.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 року № 1001-р «Про добудову підвідних газопроводів» 16.01.2012 року між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та Управлінням капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації (далі - Замовник) укладено договір №9 (далі - Договір)

Згідно з п.1.1 Договору НАК Нафтогаз України, відповідно до розпорядження та на умовах цього Договору, на підставі затвердженого рішенням правління Нафтогазу «Переліку об`єктів газопостачання, у спорудженні яких передбачено фінансову участь Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - Перелік) та графіку фінансування спорудження об`єкта газопостачання, здійснює фінансування добудови об`єкта газопостачання: Міжселищний газопровід високого тиску до с.Дмитро-Білівка Казанківського району Миколаївської області (далі - Об`єкт), а Управління (Замовник) зобов`язується здійснити добудову Об`єкта, забезпечити передачу його у державну власність на баланс спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації, введення його в експлуатацію та повернути грошові кошти, отримані від Компанії на добудову Об`єкта.

Як передбачено пунктом 2.1. Договору, до обов`язків позивача віднесено, зокрема, при наявності фінансової можливості здійснити фінансування добудови об`єкта в обсягах, передбачених фінансовим планом Нафтогазу на відповідний період, згідно до Додатком 1. Фінансування здійснюється шляхом банківських переказів грошових коштів на рахунок Замовника або іншими способами, що не суперечить діючому законодавству України. Після завершення робіт по добудові об`єкта в установленому порядку оформити акти звірки взаємних розрахунків із Замовником.

Пунктами 2.3.1 2.3.2, 2.3.12, 2.3.13 Договору встановлено, що Замовник зобов`язався, зокрема, забезпечити виконання всіх належних дій для добудови Об`єкта; здійснювати за державні кошти закупівлю товарів, робіт і послуг, пов`язаних із добудовою Об`єкта згідно з діючим законодавством; після завершення робіт по добудові Об`єкта в обов`язковому порядку забезпечити передачу його, як цілісного об`єкта, у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та введення в експлуатацію у термін, що не перевищує 60 (шістдесяти) календарних днів від дати виконання НАК «Нафтогаз України» зобов`язань за цим Договором щодо фінансування добудови Об`єкта; протягом бюджетного року, наступного після року закінчення фінансування добудови Об`єкта, повернути Компанії суми грошових коштів, отриманих від неї на добудову Об`єкта.

Відповідно до п. 2.3.14. Договору, Замовник зобов`язаний в місячний термін після звершення робіт по добудові в установленому порядку оформити відповідні акти звірки взаємних розрахунків, з підтвердженням суми заборгованості Замовника перед Нафтогазом.

Також, відповідно до п. 2.3.15. Договору, Замовник зобов`язаний надати Нафтогазу завірені підписом уповноваженої особи та печаткою Замовника копію акту приймання-передачі об`єкта у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та протоколу комісії про прийняття об`єкта державної форми власності до експлуатації.

Відповідно до п.3.1 Договору загальний обсяг фінансування за цим договором (ціна договору) складає 861 808,00 грн.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань відповідно до умов договору та діючого законодавства України.

Цей договір вважається укладеним з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення їх печатками та діє до повного повернення НАК «Нафтогаз України» суми грошових коштів, перерахованих ним в якості фінансування добудови Об`єкта згідно з Договором (п.7.1 Договору).

Договір №9 від 16.01.2012 року підписаний без зауважень та скріплений печатками обох сторін.

Місцевим господарським судом встановлено, що НАК «Нафтогаз України» у 2012 році перерахувало Управлінню грошові кошти в сумі 861808,00 грн. згідно погодженого сторонами графіку у додатку №1 до Договору, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням №1609 від 27.02.2012 (т.1 а.с.17, 21).

В подальшому, Об`єкт було побудовано та введено в експлуатацію, про що складено відповідну декларацію про готовність Об`єкта до експлуатації, зареєстровану Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області 04.09.2012 за №МК7 (т.1 а.с.25-28). Про це ж свідчить й інформаційна довідка щодо стану будівництва Об`єкта на 01.10.2016 (т.1 а.с.30).

Згідно з актом приймання-передачі основних засобів від 23.01.2013 та авізо № 3 Управління передало об`єкт основному балансоутримувачу публічному акціонерному товариству «Миколаївгаз»; цей об`єкт обліковується в Єдиному реєстрі державної власності як державне майно; суб`єкт управління майном є Міністерство енергетики та вугільної промисловості України.

Як встановлено судом першої інстанції відповідачем у повному обсязі було використано перераховані НАК «Нафтогаз України» грошові кошти, про що свідчить звіт про використання коштів, наявний у матеріалах справи (т.1 а.с.31) та акт звірки розрахунків сторін за період 01.07.2014 - 30.09.2014 (т.1 а.с.29).

25.01.2013 відповідач повернув позивачу невикористані за договором кошти на загальну суму 5530,66 грн., що підтверджується випискою по рахунку (т.1 а.с.23).

Згідно з підписаним між сторонами актом звірки розрахунків за період з 01.07.2014 по 30.09.2014 станом на 30.09.2014 заборгованість Управління перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за договором склала 856 277,34 грн.

Таким чином, Договір в частині фінансування будівництва та в частині побудови об`єкта та введення його в експлуатацію, в частині передання його у державну власність сторонами виконано у повному обсязі.

Зазначені обставини й стали підставою для звернення позивача із вказаним позовом до суду.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Апеляційний суд зазначає, що предметом спору у даній справі, є вимога про стягнення з Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації на користь НАК «Нафтогаз України» грошових коштів, отриманих відповідачем за Договором №9 від 16.01.2012 року для добудови об`єкту газопостачання: Міжселищний газопровід високого тиску до с.Дмитро-Білівка Казанківського району Миколаївської області і нарахованих на основної борг інфляційних втрат та 3% річних.

Як зазначено у преамбулі Договору, він укладений на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 № 1001 -р «Про добудову підвідних газопроводів» із змінами та доповненнями, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2010 № 1881-р (надалі - Розпорядження №1 001-р).

НАК "Нафтогаз України" здійснила фінансування добудови (будівництва) Об`єкта у сумі 861 808,00 грн.

Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації на виділені грошові кошти здійснила організацію будівництва зазначеного у Договорі газопроводу. Після закінчення будівництва Об`єкту та введення його в експлуатацію відповідач передав газопровід у власність Держави. Залишок невикористаних під час будівництва Об`єкту грошових коштів у сумі 5530,66 грн. відповідач повернув НАК "Нафтогаз України".

Позивач зазначає, що правовідносини сторін спірного Договору відносяться до господарсько-майнових, відтак зобов`язання мають виконуватись відповідно до умов Договору та норм цивільного законодавства, з урахування відповідних наслідків порушення виконання такого зобов`язання; відповідач в повному обсязі не виконав свої договірні зобов`язання щодо повернення грошових коштів, отриманих від позивача на добудову Об`єкта, чим порушив умови Договору №9 від 16.01.2012 року.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає такі доводи позивача передчасними з огляду на таке.

Відповідно до приписів частини 3 статті 5 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

При цьому, враховуючи те, що суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах суспільного господарського порядку, вони повинні додержуватись не тільки вимог законодавства, а й стратегічних економічних рішень держави.

Відповідно до положень ч.ч.1, 4 ст. 9 Господарського кодексу України у сфері господарювання держава здійснює довгострокову (стратегічну) і поточну (тактичну) економічну і соціальну політику, спрямовану на реалізацію та оптимальне узгодження інтересів суб`єктів господарювання і споживачів, різних суспільних верств і населення в цілому. Правове закріплення економічної політики здійснюється шляхом визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики, у прогнозах і програмах економічного і соціального розвитку України та окремих її регіонів, програмах діяльності Кабінету Міністрів України, цільових програмах економічного, науково-технічного і соціального розвитку, а також відповідних законодавчих актах.

В силу статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Одним із повноважень Кабінету Міністрів України є визначення доцільності розроблення державних цільових програм з урахуванням загальнодержавних пріоритетів та забезпечення їх виконання (абзац 3 п. 1 ч.1 ст. 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", в редакції чинній час видання Розпорядження № 1001-р).

Державна цільова програма - це комплекс взаємопов`язаних завдань і заходів, які спрямовані на розв`язання найважливіших проблем розвитку держави, окремих галузей економіки або адміністративно-територіальних одиниць, здійснюються з використанням коштів Державного бюджету України та узгоджені за строками виконання, складом виконавців, ресурсним забезпеченням (ст. 1 Закону України "Про державні цільові програми", в редакції, чинній на час видачі Розпорядження).

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2007року № 1158 затверджено Державну цільову програму розвитку українського села (далі - Програма) на період до 2015 року, метою якої є забезпечення життєздатності сільського господарства, його конкурентоспроможності на внутрішньому і зовнішньому ринку, гарантування продовольчої безпеки країни, збереження селянства як носія української ідентичності, культури і духовності.

У Розділі ІІ Державної цільової програми розвитку українського села до 2015 року конкретизовано завдання та шляхи їх реалізації для досягнення мети програми. Так, у пункті 4 Розділу ІІ врегульовано питання удосконалення інженерної інфраструктури сільських територій, що повинно здійснюватись шляхом розроблення і виконання програм будівництва газопроводів-відводів, розвитку газових мереж високого та середнього тиску і регіональних програм поетапної газифікації сільських населених пунктів.

Серед шляхів та способів розв`язання проблем, зокрема, зазначено удосконалення на законодавчому рівні міжбюджетних відносин центральних та місцевих органів виконавчої влади, а саме тих, що пов`язані з вирішенням питань фінансування проектів комплексного розвитку сільських територій.

Фінансове забезпечення відповідно до пункту 15 розділу ІІ цієї Програми здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Додатком 2 до Програми "Завдання і заходи з виконання Державної цільової програми розвитку українського села на період до 2015 року" визначено конкретні завдання, показники та їх значення, найменування заходів, що будуть здійснюватись, джерела їх фінансування тощо.

Серед визначених Кабінетом Міністрів України завдань та заходів у пункті 4 зазначеного додатку виділено поліпшення інженерної інфраструктури шляхом будівництва підвідних газопроводів до сільських населених пунктів. Головними розпорядниками бюджетних коштів з виконання цього заходу є Мінрегіон та Мінагрополітики, а джерелом фінансування визначено Державний бюджет України. Прогнозований обсяг фінансових ресурсів для виконання завдань визначено на рівні 2002,3 млн. грн..

Із наведеного вище вбачається, що саме Держава, з метою виконання загальнодержавного завдання розвитку українського села, взяла на себе обов`язок здійснити фінансування добудови (будівництва) підвідних газопроводів до сільських населених пунктів саме за рахунок коштів Державного бюджету України.

Таким чином, результатом здійснення державної політики у цій сфері є видане Кабінетом Міністрів України вищезгадане розпорядження від 26.08.2009 №1001-р "Про добудову підвідних газопроводів" зі змінами і доповненнями, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2010 № 1881-р.

При цьому, апеляційна колегія звертає увагу, що розпорядження Кабінету Міністрів України відповідно до положень статті 117 Конституції України є обов`язковими до виконання.

Пунктом 1 Розпорядження визначено: "Погодитися з пропозицією Міністерства палива та енергетики та Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" щодо фінансування Компанією робіт з добудови підвідних газопроводів (далі - газопроводи) відповідно до затвердженого Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" переліку".

Відповідно до пункту 2 Розпорядження, для забезпечення добудови газопроводів Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" укладає відповідні договори із замовниками їх будівництва на загальну суму фінансування, визначену фінансовим планом Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Згідно з пунктом 3 Розпорядження, Замовник будівництва газопроводів здійснює за державні кошти закупівлю товарів, робіт і послуг, пов`язаних із завершенням будівництва, відповідно до законодавства.

За змістом пунктів 4 та 5 Розпорядження, після закінчення будівництва газопроводів та введення їх в експлуатацію, газопроводи повинні бути передані у державну власність.

Зазначені положення Розпорядження повністю узгоджуються із приписами Державної цільової програми розвитку українського села на період до 2015 року.

Згідно з Розпорядженням НАК "Нафтогаз України" (створена відповідно до Указу Президента України від 25.02.1998року № 151 "Про реформування нафтогазового комплексу України" та постанови Кабінету Міністрів України № 747 від 25.05.1998року "Про утворення Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", засновником та єдиним акціонером НАК "Нафтогаз України" є Держава) була уповноважена Державою укласти відповідні договори із замовниками добудови (будівництва) газопроводів та здійснити фінансування робіт з добудови (будівництва) газопроводів.

Як вже зазначалось вище, 06.01.2012 року між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та Управлінням капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 1001-р від 26.08.2009 "Про добудову підвідних газопроводів" із змінами і доповненнями, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2010 № 1881-р укладено договір №9.

Тому, враховуючи наведене вище та зміст укладеного сторонами Договору, апеляційна колегія цілком погоджується з судом першої інстанції, який зазначив, що відповідач як структурний підрозділ Миколаївської обласної державної адміністрації не є "замовником" в розумінні того поняття, що зустрічається у визначеннях окремих видів господарських зобов`язань, оскільки у цьому випадку відповідач, на відміну від "замовника" у звичайному значенні, є лише учасником договору, зобов`язаним вчинити певні дії для отримання результату робіт та його подальшої передачі Державі у власність, при цьому розпорядженням на відповідача, по суті, покладено лише функції організатора (оператора) будівництва газопроводу за рахунок виділених йому державних коштів.

Відповідач є органом державної влади, який, відповідно до ст. 19 Конституції України, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розпорядженням на Управління, по суті, покладено лише функції організатора (оператора) будівництва газопроводу за рахунок виділених їй державних коштів, а вигодонабувачем за договорами про добудову (будівництво) підвідних газопроводів є Держава. Саме Державі ці газопроводи передаються у власність.

Тому, як правильно зазначив місцевий господарський суд, відповідач не експлуатує зазначений об`єкт, прибутків від транспортування газу газопроводом не отримує та не є власником газопроводу. Відповідач здійснивши добудову Об`єкта за Договором безоплатно передав його у державну власність до сфери управління Мінрегіонвугілля України та на баланс відповідного спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації - ПАТ «Миколаївгаз».

А отже, Держава в особі Кабінету Міністрів України, декларуючи свій обов`язок з добудови (будівництва) підвідних газопроводів у сільській місцевості, здійснювала його реалізацію, що знайшло свій вияв у виданому Кабінетом Міністрів України Розпорядженні, на підставі якого, власне, і було укладено Договір між позивачем та відповідачем у справі.

Апеляційний суд погоджується із зазначеним в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, що основним принципом цивільних відносин є те, що вони засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ч 1 ст. 1, ст. 3 Цивільного кодексу України).

Але, апеляційна колегія вказує, що у справі, що розглядається, безумовно потрібно звернути увагу на особливості, які стосуються укладення та виконання Договору. Зокрема, на те, що учасником відносин з добудови (будівництва) підвідних газопроводів є Держава і що Договір було укладено на виконання нормативного акта, виданого повноважним державним органом - Розпорядження Кабінету Міністрів України, за результатами виконання якого Об`єкт, побудований за рахунок грошових коштів, перерахованих відповідачу НАК Нафтогаз України, отримала у власність держава.

Апеляційний суд звертає увагу, що Договір, укладений між Управлінням капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації та НАК "Нафтогаз України", прямо не врегульований нормами Цивільного кодексу України чи Господарського кодексу України, але сторони могли його укласти, виходячи із загального принципу диспозитивності цивільного права (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Тому, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що загальні принципи і засади цивільних відносин у цій конкретній ситуації потрібно застосовувати з урахуванням зазначених вище особливостей.

Щодо зауваження апелянта про відсутності змін до первинно визначеного механізму реалізації проекту.

Державою на нормативному рівні було визначено певний механізм реалізації проекту добудови (будівництва) підвідних газопроводів за участю НАК «Нафтогаз України», яка уповноважувалася здійснювати фінансування будівництва газопроводів, та замовника будівництва, який здійснював по суті технічні функції з будівництва газопроводу.

Але, згодом первинно визначений механізм було змінено шляхом внесення змін до Господарського кодексу України, Закону України «Про газопровідний транспорт» та підзаконних нормативних актів.

Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності та вдосконалення державного регулювання у сфері містобудівної діяльності» від 22.12.2011 № 4220-VІ були внесені зміни до відповідних законодавчих актів України, зокрема в частині виключення норм щодо відшкодування споживачам, інвесторам чи забудовникам витрат на будівництво мереж постачання природного газу (об`єктів), побудованих за їх рахунок та переданих у державну власність і на баланс підприємств трубопровідного транспорту, а саме: абзац 2 та 3 ч.6 ст.179 Господарського кодексу України та ч.2 і 3 ст.7 Закону України «Про трубопровідний транспорт», а в абзаці 4 ч.2 ст.16 цього Закону фраза «з подальшим відшкодуванням витрат на капітальні вкладення у визначеному Кабінетом Міністрів порядку».

Відповідно до Розділу «Прикінцеві положення» Закону, цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Офіційне опублікування цього Закону відбулося в наступних виданнях: Відомості ВРУ - № 29, 2012 (20.07.2012р.), ст.345; Офіційний вісник України - № 5, 2012 (27.01.2012р.) ст.165; Урядовий кур`єр - № 15, 2012 (26.01.2012р.); Голос України - № 8-9 (18.01.2012р.).

Тобто, дата набрання чинності Закону- 19.01.2012.

З врахуванням зазначеного на момент укладання спірного Договору (16.01.2012р.) положення законодавства, виключені цим Законом, діяли в редакції чинними до набрання його законної сили.

Так, відповідно до абзаців 2 та 3 ч.6 ст.179 Господарського кодексу України, діючих на момент укладання Договору, зокрема зазначається, що у разі якщо для створення можливості постачання електроенергії, газу за технічними умовами постачальника за рахунок споживача (інвестора, забудовника) або його силами збудовані додаткові мережі (об`єкти), у договорах про постачання зазначеної продукції (послуг) передбачається передача збудованих мереж (об`єктів) постачальнику і відшкодування забудовнику, інвестору витрат на їх будівництво.

Відповідно до положень ч.ч.2, 3 ст.7 Закону України «Про трубопровідний транспорт», діючих на момент укладання Договору, слідує, що у разі якщо за технічними умовами підприємств трубопровідного транспорту за рахунок споживача (інвестора, забудовника) або його силами збудовані (реконструйовані) споруди трубопровідного транспорту, передача зазначених споруд у державну власність і на баланс підприємств трубопровідного транспорту виконується на договірній основі в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Типова форма відповідного договору, порядок визначення обґрунтованого обсягу витрат, що підлягає компенсації, форма відшкодування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Абзацом 4 ч.2 ст.16 цього Закону передбачався обов`язок підприємств, установ та організацій трубопровідного транспорту, зокрема забезпечення прийняття в експлуатацію об`єктів, побудованих (реконструйованих) без порушень будівельних норм: правил, з подальшим відшкодуванням витрат на капітальні вкладення у визначеному Кабінетом Міністрів порядку.

Таким чином, при укладанні Договору від 16.01.2012р., відповідач обґрунтовано розраховував на наявність фінансової можливості виконання своїх зобов`язань щодо повернення коштів НАК «Нафтогаз України» на підставі виділення відповідних асигнувань з Державного бюджету на виконання вищевказаних норм, що прямо передбачали відшкодування забудовнику (інвестору) витрат на будівництво об`єктів газопостачання.

Щодо здійснення розрахунків за договором та повернення грошових коштів апеляційна колегія зазначає наступне.

Підпунктом 2.3.13 п.2.3 Договору зазначено, що протягом року, наступного за роком введення Об`єкта в експлуатацію, відповідач зобов`язується повернути позивачу шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок суму грошових коштів, отриманих від НАК Нафтогаз України на добудову Об`єкта.

Тобто, згідно вказаних умов Договору саме на відповідача було покладено відповідні зобов`язання.

При цьому, у Розпорядженні Кабінету Міністрів України, на виконання якого укладено Договір, норма, яка б визначала обов`язок відповідача як замовника компенсувати позивачеві витрачені ним кошти за рахунок власних коштів (грошових коштів місцевого бюджету), відсутня.

Таким чином, альтернативи відшкодування НАК «Нафтогаз України» витрачених грошових коштів на добудову (будівництво) газопроводів у спосіб інший, аніж за рахунок коштів Державного бюджету України, не передбачалося.

Господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що Держава взяла на себе обов`язок здійснити добудову (будівництво) підвідних газопроводів у межах реалізації конституційного принципу соціальної держави.

Державою на нормативному рівні було визначено певний механізм реалізації проекту добудови (будівництва) підвідних газопроводів за участю НАК "Нафтогаз України", яка уповноважувалася здійснювати фінансування будівництва газопроводу та Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації, яке здійснювало технічні функції з будівництва газопроводу.

Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004року № 15-рп/2004).

Справедливість як одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин та є одним із загальнолюдських вимірів права.

Тому, господарським судом першої інстанції обґрунтовано вказано на позиції Європейського суду з прав людини стосовно важливості принципу "належного урядування", що коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-І, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Цneryэldэz v.Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8.04.2008 , "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15.09.2009 ).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05. 2010 , і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11. 2008 ) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Цneryэldэz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Отже, є вірним висновок місцевого господарського суду, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки фінансування добудови (будівництва) підвідних газопроводів є обов`язком Держави, внаслідок чого покладення на відповідача - обов`язку з відшкодування грошових коштів, витрачених на будівництво газопроводу, є порушенням принципу належного урядування.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 25.04.2018р. по даній справі колегія суддів не враховує, оскільки по-перше, вказаною постановою касаційний суд не вирішив даний спір по суті, а направив на новий розгляд до суду першої інстанції, а по-друге після винесення цієї постанови у квітні 2018р., пізніше за часом - у жовтні 2018р. була застосована інша правова позиція по даній категорії справ судом касаційної інстанції, яка була впроваджена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 12.10.2018 у справі № 918/33/17. Саме у даній постанові Верховний Суд звернув увагу на особливості, які стосуються укладення та виконання відповідного Договору.

В подальшому, така правова позиція враховувалась Верховним Судом при розгляді справ з аналогічних правовідносин (зокрема постанови: 28.11.2018р. у справі №908/44/17, від 04.12.2018року по справі № 918/35/17, від 04.12.2018 у справі № 918/509/17, від 05.12.2018 у справі № 918/34/17, від 12.12.2018 у справі № 902/49/17, від 22.01.2019 у справі № 902/559/17, від 20.02.2019 у справі №'923/563/17, від 10.04.2019 у справі № 908/1270/17 тощо).

Таким чином, враховуючи наведене вище, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку щодо безпідставності задоволення позовних вимог про стягнення з Управління капітального будівництва Миколаївської обласної державної адміністрації на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» 1777961,05 грн., оскільки зобов`язаною особою у даному випадку є Держава, і відповідно, відповідач не повинен нести відповідальність за невиконання Державою своїх зобов`язань.

Отже, доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не спростовують висновків, викладених в рішенні Господарського суду Миколаївської області від 03.06.2019 року у справі № 915/12/17.

Будь-яких інших доводів, що могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення в порядку статей 277 - 279 Господарського процесуального кодексу України, апелянтом не наведено.

Таким чином судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Миколаївської області прийнято відповідно до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, безпідставними, спростовуються матеріалами справи, а відтак правових підстав для задоволення скарги та скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 03.06.2019р. по справі №915/12/17 залишити без змін, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» без задоволення.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови підписаний 13.09.2019р.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Лавриненко Л.В.