ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2019 р. Справа№ 910/4025/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко А.І.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2019 (повний текст складено 05.06.2019)

у справі №910/4025/19 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сота Україна»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 39 454,10 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі, відповідач) про стягнення 39 454,10 грн., з яких: 33 573,10 грн. пені та 5 881,00 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі укладеного між сторонами Договору поставки №ПВРЗ(ВМТП-18.382)ю від 25.05.2018 позивачем поставлено філії «Панютинський вагоноремонтний завод» ПАТ «Українська залізниця» товар, зазначений у специфікаціях до договору, на загальну суму 4 027 320,00 грн. Умовами пункту 4.2. договору встановлено, що покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару. Відповідач розрахувався з позивачем за поставлений товар, проте з порушенням строків оплати, визначених договором. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача 39 454,10 грн., з яких 33 573,10 грн. пені та 5 881,00 грн. 3% річних.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.06.2019 у справі №910/4025/19 позовні вимоги задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» пеню в сумі 33 573, 10 грн., 3 % річних в сумі 5 881, 00 грн. та судовий збір в сумі 1 921,00 грн.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач не здійснив оплату товару у визначені умовами Договору строки, а отже відповідачем допущене прострочення виконання взятого на себе зобов`язання за Договором в частині своєчасної оплати товару, а відтак наявні підстави для стягнення з відповідача 33 573,10 грн. пені та 5 881,00 грн. 3% річних, розрахунок яких, наданий позивачем, є арифметично вірним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, 25.06.2019 (про що свідчить відмітка Укрпошти Експрес на конверті) Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2019 у справі №910/4025/19 частково, а саме скасувати рішення про стягнення з позивача суму пені в розмірі 33 573,10 грн., 3% річних в сумі 5 881,00 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, а саме стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» суму пені в розмірі 22 288, 89 грн., суму 3% річних в розмірі 3 933,33 грн. та здійснити перерахунок судових витрат, з урахуванням зміни рішення.

Апеляційна скарга мотивована порушенням та неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до наступного:

- позивач у відповідності до умов пункту 4.2. Договору не надав суду доказів на підтвердження часу реєстрації податкових накладних, а судом при прийнятті рішення не враховано той факт, що згідно пункту 4.2. Договору покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки, але не раніше реєстрації податкової накладної;

- позивачем та судом першої інстанції невірно враховано в період прострочення день фактичної сплати боргу. Із урахуванням дат реєстрації податкових накладних та за вирахуванням днів фактичної сплати боргу кількість прострочених днів є іншою, а тому здійснений позивачем розрахунок є невірним. За розрахунком відповідача обґрунтованою є сума пені у розмірі 22 288,89 грн. та сума 3% річних у розмірі 3 933,33 грн. (розрахунок наведено в апеляційній скарзі);

- позивачем не дотримано досудове врегулювання спору, як це передбачено умовами пункту 9.1. Договору, чим позбавлено відповідача вирішити спір шляхом переговорів.

До апеляційної скарги відповідачем доданий Витяг з Єдиного реєстру податкових накладних №549174 на підтвердження дат реєстрації податкових накладних за спірними видатковими накладними. Відповідач зазначає, що даний доказ має велике значення для розгляду справи щодо розрахунків строків прострочення та просить долучити його до матеріалів справи з огляду на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції суд не врахував умови пункту 4.2. Договору щодо факту реєстрації податкових накладних, на що посилався відповідач, а позивач, у свою чергу, у відповідності до частини 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, таких доказів суду не надав.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

29.07.2019 позивач подав через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін. Позивач наголосив, що місцевим господарським судом було встановлено всі обставини, що мають значення для правильного вирішення спору по суті. У відзиві позивач відзначив, що відповідачем до апеляційної скарги доданий новий доказ (витяг з Єдиного реєстру податкових накладних), який не був поданий ним до суду першої інстанції, без обґрунтування поважності причин його неподання до суду першої інстанції, у зв`язку з чим позивач просить суд не приймати його до уваги при перегляду оскаржуваного рішення суду.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2019 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» у справі №910/4025/19 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Скрипки І.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2019 у справі №910/4025/19; розгляд апеляційної скарги, враховуючи частину 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), оскільки предметом розгляду у справі №910/4025/19 є вимоги про стягнення 39 454,10 грн., а відтак вказана справа відноситься до малозначних в розумінні Господарського процесуального кодексу України; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2019 у справі №910/4025/19 на час апеляційного провадження; встановлено сторонам строк для подання відзиву, заяв, клопотань.

У матеріалах справи наявні належні докази повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання загальних принципів судочинства, закріплених у статті 124, 129 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України, а також у статтях 76-79 Господарського процесуального кодексу України, дослідивши наявні матеріали справи, дійшов висновку про необхідність долучення до матеріалів справи нового доказу - доданого відповідачем до апеляційної скарги Витягу з Єдиного реєстру податкових накладних №549174, оскільки відповідачем, із посиланням на умови пункту 4.2. укладеного між сторонами Договору, під час розгляду справи в суді першої інстанції висувались заперечення щодо визначених позивачем у позові строків оплати за поставлений товар у зв`язку з необхідністю їх обрахування саме з моменту реєстрації податкових накладних. Поруч із цим, оцінка вказаного доказу буде здійснена судом апеляційної інстанції в сукупності з усіма наявними у справі доказами та перевіркою обставин справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

29.05.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» (за договором - Постачальник) та Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі філії «Панютинський вагоноремонтний завод» (за договором - Покупець) укладено Договір поставки № ПВРЗ(ВМТП-18.382)ю (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору Постачальник зобов`язався поставити і передати у зумовлені строки у власність Покупцю певну продукцію (далі - товар), відповідно до специфікації №1 (додаток №1), яка є невід`ємною частиною договору, а Покупець зобов`язався прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату відповідно до умов договору.

Пунктом 1.2. Договору Сторони погодили найменування товару: прокат товстолистий г/к 8 мм ст. 09Г2С.

Згідно з пунктом 1.3. Договору кількість і асортимент товару передбачається у специфікації № 1, яка додається до договору (додаток №1).

Відповідно до пункту 3.1. Договору Покупець оплачує поставлений Постачальником товар за ціною, вказаною у специфікації № 1 (додаток № 1), тобто у сумі 4 027 320,00 грн.

Ціна цього Договору становить 4 027 320,00 грн., з урахуванням ПДВ 20% - 671 220,00 грн. (пункт 3.4. Договору).

За умовами пункту 5.1.1. Договору Постачальник здійснює поставку товару на умовах СРТ Україна, вул. Заводська, 5, смт Панютине, м. Лозова, Харківська область, (відповідно до Інкотермс 2010).

Датою поставки товару вважається день підписання Покупцем або його уповноваженим представником видаткової накладної, яка готується Постачальником та надається разом з товаром Покупцю (пункт 5.1.4. Договору).

Пунктом 5.2.1. Договору встановлено, що прийом товару здійснюється покупцем у відповідності з Інструкцією №П-6 від 15.06.1965 «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості» та Інструкцію № П-7 від 25.04.1966 «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості» при наявності товаро-супровідних документів: товарно-транспортної накладної, податкової накладної, видаткової накладної на кожну партію товару та документів якості на поставлений товар.

Згідно з пунктом 5.2.5. Договору підтвердженням одержання товару Покупцем є видаткова накладна, підписана уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до пункту 4.2. Договору покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання постачальником належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, податкової накладної, документів якості на поставлений товар.

Пунктом 7.3. Договору передбачено, що покупець за несвоєчасну оплату сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми несплаченої вартості товару.

Спір виник внаслідок того, що відповідач в порушення умов Договору сплатив вартість поставленого товару з порушенням строків, у зв`язку з чим позивачем за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання нараховані пеня та 3% річних.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає зміні з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (стаття 663 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом частин 1-3 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

За умовами пунктів 5.1.4., 5.2.5. укладеного між сторонами спору Договору датою поставки товару вважається день підписання покупцем або його уповноваженим представником видаткової накладної, яка готується постачальником та надається разом з товаром покупцю. Підтвердженням одержання товару покупцем є видаткова накладна, підписана уповноваженими представниками сторін.

Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 3 762 981,36 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: №633 від 01.06.2018 на суму 543 566,16 грн., №664 від 11.06.2018 на суму 537 464,16 грн., №665 від 11.06.2018 на суму 543 566,16 грн., №676 від 12.06.2018 на суму 535 511,52 грн., №688 від 13.06.2018 на суму 535 023,36 грн., №700 від 15.06.2018 на суму 536 731,92 грн. та №645 від 07.06.2018 на суму 531 118,08 грн.

Відповідно до пункту 4.2. Договору покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання постачальником належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, податкової накладної, документів якості на поставлений товар.

Пунктом 5.2.1. Договору встановлено, що прийом товару здійснюється покупцем у відповідності з Інструкцією №П-6 від 15.06.1965 «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості» та Інструкцію №П-7 від 25.04.1966 «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості» при наявності товаро-супровідних документів: товарно-транспортної накладної, податкової накладної, видаткової накладної на кожну партію товару та документів якості на поставлений товар.

Таким чином, під час приймання товару (проставляння підпису на вказаних вище видаткових накладних) відповідач (уповноважена особа відповідача) засвідчив факт отримання товаро-супровідних документів, передбачених пунктами 4.2. та 5.2.1. Договору), що, як вірно встановив суд першої інстанції, спростовує заперечення відповідача проти позову, які стосувалися відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження отримання відповідачем повного комплекту документів, вказаних в пункті 4.2. Договору.

Згідно з пунктом 6.1.1. Договору покупець взяв на себе зобов`язання своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари.

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем було здійснено оплату отриманого за договором згідно спірних видаткових накладних товару на загальну суму 3 762 981,36 грн., наступним чином:

- за видатковою накладною №633 від 01.06.2018 оплата здійснена 12.07.2018 в сумі 543 566,16 грн.;

- за видатковою накладною №664 від 11.06.2018 оплата здійснена 13.07.2018 в сумі 537 464,16 грн.;

- за видатковою накладною №665 від 11.06.2018 оплата здійснена 13.07.2018 в сумі 543 566,16 грн.;

- за видатковою накладною №676 від 12.06.2018 оплата здійснена 13.07.2018 в сумі 535 511,52 грн.;

- за видатковою накладною №688 від 13.06.2018 оплата здійснена 13.07.2018 в сумі 535 023,36 грн.;

- за видатковою накладною №700 від 15.06.2018 оплата здійснена 11.07.2018 в сумі 536 731,92 грн.;

- за видатковою накладною №645 від 07.06.2018 оплата здійснена 13.07.2018 в сумі 531 118,08 грн.

Як стверджує позивач, відповідач у порушення умов пункту 4.2. Договору у визначені строки оплату товару не здійснив, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За змістом статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

При цьому, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Так, пунктом 7.3 Договору передбачено, що Покупець за несвоєчасну оплату сплачує Постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми несплаченої вартості товару.

Водночас, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач, подаючи до суду позов у даній справі, просив суд на підставі пункту 7.3. Договору та статті 625 Цивільного кодексу України стягнути з відповідача пеню на загальну суму 33 573,10 грн. та 3% річних на загальну суму 5 881,00 грн., у зв`язку із прострочення з боку відповідача виконання взятих на себе зобов`язань з оплати товару у строк відповідно до умов Договору, за видатковими накладними №633 від 01.06.2018 на суму 543 566,16 грн. - за період з 16.06.2018 по 12.07.2018, №664 від 11.06.2018 на суму 537 464,16 грн. та №665 від 11.06.2018 на суму 543 566,16 грн. - за період з 24.06.2018 по 13.07.2018, №676 від 12.06.2018 на суму 535 511,52 грн. - за період з 26.06.2018 по 13.07.2018, №688 від 13.06.2018 на суму 535 023,36 грн. - за період з 27.06.2018 по 13.07.2018, № 700 від 15.06.2018 на суму 536 731,92 грн. - за період з 02.07.2018 по 11.07.2018 та №645 від 07.06.2018 на суму 531 118,08 грн. - за період з 22.06.2018 по 13.07.2018.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, позивач, із доводами якого погодився суд першої інстанції, розрахунок пені та 3% річних здійснював з одинадцятого банківського дня з дати поставки товару (дати підписання видаткової накладної) та по дату оплати відповідачем видаткових накладних включно.

Однак, як наголошував відповідач у відзиві на позовну заяві та наразі наголошує в апеляційній скарзі, умовами пункту 4.2. Договору сторони погодили, зокрема, що «Покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної…».

За змістом пункту 2 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1246, податкова накладна - електронний документ, який складається платником податку на додану вартість (далі - платник податку) відповідно до вимог Податкового кодексу України (далі - Кодекс) в електронній формі у затвердженому в установленому порядку форматі (стандарті) та надсилається для реєстрації.

Пунктом 8 вказаного Порядку визначено, що податкова накладна та/або розрахунок коригування складаються та реєструються постачальником (продавцем) - платником податку, крім випадків, визначених пунктом 9 цього Порядку.

Проаналізувавши зміст вказаних норм та пункту 4.2. Договору, колегія суддів дійшла висновку, що сторони, керуючись принципом свободи договору, визначили в останньому інший порядок (строк) оплати отриманого товару, ніж той, на який посилається позивач у позовній заяві та суд першої інстанції в оскарженому рішенні (з моменту підписання видаткових накладних). Сторони в договорі передбачили відкладальну обставину для оплати поставленого товару. У разі відсутності реєстрації відповідної податкової накладної протягом 10 банківських днів з дати поставки товару, відповідач має право оплатити поставлений товар включно до дня реєстрації позивачем податкової накладної.

Відтак, при розрахунку періоду прострочення оплат мають бути враховані дати реєстрації податкових накладних за спірними видатковими накладними.

Із наданого до суду апеляційної інстанції витягу з Єдиного реєстру податкових накладних №553635 від 24.06.2019, який долучений судом до матеріалів справи, вбачається, що:

- податкова накладна №52 від 01.06.2018 зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 26.06.2018 (за видатковою накладною №633 від 01.06.2018);

- податкова накладна №53 від 07.06.2018 зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 26.06.2018 (за видатковою накладною №645 від 07.06.2018);

- податкова накладка №54 від 11.06.2018 зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 27.06.2018 (за видатковою накладною №664 від 11.06.2018);

- податкова накладна №55 від 11.06.2018 зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 27.06.2018 (за видатковою накладною №665 від 11.06.2018);

- податкова накладна №56 від 12.06.2018 зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 30.06.2018 (за видатковою накладною №676 від 12.06.2018);

- податкова накладна №57 від 13.06.2018 зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 30.06.2018 (за видатковою накладною №688 від 13.06.2018);

- податкова накладна №58 від 15.06.2018 зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 30.06.2018 (за видатковою накладною №700 від 15.06.2018).

Таким чином, враховуючи умови пункту 4.2. Договору, прострочення виконання зобов`язання з оплати вартості поставленого позивачем товару за видатковими накладними №633, №645 виникло з 27.06.2018. По накладним №664, №665 виникло з 28.06.2018. По накладним №676, №688, №700 виникло з 01.07.2018.

Висновки суду першої інстанції щодо обрахування періоду прострочення оплат з моменту підписання видаткової накладної суперечать умовам пункту 4.2. Договору.

Водночас, колегія суддів зазначає, що позивачем та Господарським судом міста Києва невірно враховано в період прострочення оплати день фактичної сплати боргу.

Так, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення 3% річних, інфляційних нарахувань та пені. Зазначене обґрунтоване тим, що згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

На підставі вищевикладеного за видатковою накладною №633 від 01.06.2018 прострочення складає 15 днів з 27.06.2018 (включно) по 11.07.2018 (включно), за видатковою накладною №645 від 07.06.2018 прострочення складає 16 днів з 27.06.2018 (включно) по 12.07.2018 (включно), за видатковою накладною №664 від 11.06.2018 прострочення складає 15 днів з 28.06.2018 (включно) по 12.07.2018 (включно), видатковою накладною №665 від 11.06.2018 прострочення складає 15 днів з 28.06.2018 (включно) по 12.07.2018 (включно), видатковою накладною №676 від 12.06.2018 прострочення складає 12 днів з 01.07.2018 (включно) по 12.07.2018 (включно), видатковою накладною №688 від 13.06.2018 прострочення складає 12 днів з 01.07.2018 (включно) по 12.07.2018 рік (включно), видатковою накладною №700 від 15.06.2018 прострочення складає 10 днів з 01.07.2018 (включно) по 10.07.2018 (включно).

Таким чином, розрахунок пені за висновками суду апеляційної інстанції має наступний вигляд:

- сума пені за видатковою накладною №633 від 01.06.2018 становить 3 797,52 грн. = 543 566,16 грн. (сума поставки за видатковою накладною) х 15 (кількість днів прострочення) х 17 (облікова ставка НБУ за вказаний період)/365/100.

- сума пені за видатковою накладною №645 від 07.06.2018 становить 3 957,92 грн. = 531 118,08 грн. (сума поставки за видатковою накладною) х 16 (кількість днів прострочення) х 17 (облікова ставка НБУ за вказаний період)/365/100;

- сума пені за видатковою накладною №664 від 11.06.2018 становить 3 754,87 грн. = 537 464,16 грн. (сума поставки за видатковою накладною) х 15 (кількість днів прострочення) х 17 (облікова ставка НБУ за вказаний період)/365/100;

- сума пені за видатковою накладною №665 від 11.06.2018 становить 3 797,52 грн. = 543 566,16 грн. (сума поставки за видатковою накладною) х 15 (кількість днів прострочення) х 17 (облікова ставка НБУ за вказаний період )/365/100;

- сума пені за видатковою накладною №676 від 12.06.2018 становить 2 992,96 грн. = 535 511,52 грн. (сума поставки за видатковою накладною) х 12 (кількість днів прострочення) х 17 (облікова ставка НБУ за вказаний період)/365/100;

- сума пені за видатковою накладною №688 від 13.06.2018 становить 2 990,27 грн. = 535 023,36 грн. (сума поставки за видатковою накладною) х 12 (кількість днів прострочення) х 17 (облікова ставка НБУ за вказаний період)/365/100;

- сума пені за видатковою накладною №700 від 15.06.2018 становить 2 499,85 грн. = 536 731,92 грн. (сума поставки за видатковою накладною) х 10 (кількість днів прострочення) х 17 (облікова ставка НБУ за вказаний період)/365/100.

Отже, загальний розмір пені за прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати поставленого позивачем товару за названими вище видатковими накладними становить 23 790,91 грн., вимоги позивача у цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

В іншій частині у стягненні пені на суму 9 782,19 грн. слід відмовити, оскільки позивачем невірно визначено період прострочення нарахування.

За результатами здійснення судом апеляційної інстанції перерахунку 3% річних, обґрунтований розмір останніх за вищевказані судом періоди становить:

- сума 3% річних за видатковою накладною №633 від 01.06.2018 становить 670,15 грн. = 543 566,16 грн. (сума поставки за видатковою накладною) х 3 (відсоткова ставка 3%) х 15 (кількість днів прострочення)/365/100.

- сума 3% річних за видатковою накладною №645 від 07.06.2018 становить 698,46 грн. = 531 118,08 грн. (сума поставки за видатковою накладною) х 3 (відсоткова ставка 3%) х 16 (кількість днів прострочення)/365/100.

- сума 3% річних за видатковою накладною №664 від 11.06.2018 становить 662,63 грн. = 537 464,16 грн. (сума поставки за видатковою накладною) х 3 (відсоткова ставка 3%) х 15 (кількість днів прострочення)/365/100.

- сума 3% річних за видатковою накладною №665 від 11.06.2018 становить 670,15 грн. = 543 566,16 грн. (сума поставки за видатковою накладною) х 3 (відсоткова ставка 3%) х 15 (кількість днів прострочення)/365/100.

- сума 3% річних за видатковою накладною №676 від 12.06.2018 становить 528,16 грн. = 535 511,52 грн. (сума поставки за видатковою накладною) х 3 (відсоткова ставка 3%) х 12 (кількість днів прострочення)/365/100.

- сума 3% річних за видатковою накладною №688 від 13.06.2018 становить 527,69 грн. = 535 023,36 (сума поставки за видатковою накладною) х 3 (відсоткова ставка 3%) х 12 (кількість днів прострочення)/365/100.

- сума 3% річних за видатковою накладною №700 від 15.06.2018 становить 441,15 грн. = 536 731,92 (сума поставки за видатковою накладною) х 3 (відсоткова ставка 3%) х 10 (кількість днів прострочення)/365/100.

Отже, загальний розмір 3% річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за названими вище видатковими накладними становить 4 198,39 грн., а вимоги позивача у цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

В іншій частині позовних вимог про стягнення 3% річних у сумі 1 682,61 грн. у позові слід відмовити, оскільки позивачем невірно визначено період прострочення нарахування.

Відтак, за висновками суду апеляційної інстанції, позовні вимоги ТОВ «Сота Україна» підлягають задоволенню частково в розмірі 23 790,91 грн. пені та 4 198,39 грн. 3% річних.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо неправильного обрахунку позивачем періодів прострочки оплати за спірними видатковими накладними, враховуючи зміст пункту 4.2. Договору, знайшли своє часткове підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Водночас, апеляційний суд зазначає, що відповідачем також невірно визначено період прострочки за видатковими накладними №664 від 11.06.2018, №665 від 11.06.2018, №676 від 12.06.2018, №688 від 13.06.2018, №700 від 15.06.2018, оскільки відповідач помилково вважає, що період прострочення не може розпочинатися з вихідного чи святкового дня.

Стосовно доводів апеляційної скарги відповідача, які стосуються недотримання позивачем при поданні позовної заяви процедури досудового врегулювання спору, як це передбачено умовами пункту 9.1. Договору, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями пункту 9.1. Договору передбачено, що усі спори та розбіжності, які виникають між сторонами за цим Договором або у зв`язку з ним, вирішуються шляхом переговорів. Досудовий поряду врегулювання спорів є обов`язковий.

Водночас, відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується.

Частина 4 статті 13 Конституції України встановлює обов`язок держави забезпечити захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. До таких суб`єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб`єкти господарських відносин.

Тобто, можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Крім того, згідно позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні №15-рп/2002 від 09.07.2002 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини 2 статті 124 Конституції України, випливає, що кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб`єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб`єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містять застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі, і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини 2 статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Згідно частин 1, 2 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Крім того, відповідно до статті 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав у зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку з оплати товару за Договором, є правом позивача, яке не може бути обмежене з огляду на встановлене у пункті 9.1. Договору досудове врегулювання спору.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити судове рішення.

Відповідно до частини 4 статті 277 Господарського процесуального кодексу України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За змістом статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» такою, що підлягає частковому задоволенню. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2019 у даній справі є таким, що підлягає зміні, а позовні вимоги задовольняються частково.

Розподіл судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги здійснено у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 238, 269, 270, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2019 у справі №910/4025/19 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2019 у справі №910/4025/19 змінити.

Резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2019 у справі №910/4025/19 викласти у наступній редакції:

«Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» (04111, м. Київ, вул. Черняховського, 29; ) пеню в сумі 23 790 (двадцять три тисячі сімсот дев`яносто) грн. 91 коп., 3 % річних в сумі 4 198 (чотири тисячі сто дев`яносто вісім) грн. 39 коп. та судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн. 78 коп.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сота Україна» (04111, м. Київ, вул. Черняховського, 29; ) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2 496 (дві тисячі чотириста дев`яносто шість) грн. 68 коп.

Видати накази. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва відповідно до вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №910/4025/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 286 Господарського процесуального кодексу України та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді І.М. Скрипка

А.І. Тищенко