РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.09.2019Справа № 910/8733/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Енерго Трейд»

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча

компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу

«Атомкомплект» Державного підприємства "Національна атомна

енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 22 106, 42 грн.,

Без виклику (повідомлення) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Альянс Енерго Трейд» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - відповідач) про стягнення 22 106, 42 грн., з яких 2 750, 21 грн. 3% річних та 19 356, 21 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем, як покупцем, строків оплати за поставлену продукцію, передбачених договором поставки нафтопродуктів № 53-129-01-17-01015 від 04.04.2017, внаслідок чого, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникли підстави для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат. У зв`язку з цим позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.07.2019 вищевказана позовна заява залишена без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

16.07.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.07.2019 відкрито провадження у справі № 910/8733/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін.

06.08.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечень не висловив, проте зазначив про необхідність обов`язкового врахування судової практики при вирішенні питання стягнення 3% річних та інфляційних втрат, зокрема, щодо неможливості зарахування дня оплати основної суми боргу в розрахунок прострочення виконання зобов`язань, а також звертав увагу на те, що прострочення відбулося у тому числі від дати оформлення актів приймання-передачі продукції по факту її поставки.

15.08.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано відповідь на відзив, у якому позивач частково погоджується з доводами відповідача щодо не обґрунтованості врахування при розрахунку 3% річних дня, в який було здійснено оплату заборгованості, а тому позивач не заперечує проти часткового задоволення позову та зменшення розміру 3 % річних до 2 526, 21 грн. за несвоєчасне виконання зобов`язань.

За приписами статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частинами 1, 2 статті 161 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Згідно зі статтею 169 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Частиною першою статті 166 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що хоча позивач у відповіді на відзив і зазначив прохання задовольнити позов частково, але фактично вказане прохання не можна вважати заявою про зменшення позовних вимог в розумінні статей 14, 46, 169 Господарського процесуального кодексу України, тим більше сам позивач такого клопотання у відповіді на відзив не заявляє. Відтак, суд розглядає позовні вимоги до відповідача в межах, які були заявлені при подачі позову.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.04.2017 року між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Атомкомплект» (покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальність «Альянс Енерго Трейд» (постачальник, позивач) було укладено договір поставки № 53-129-01-17-01015 (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору постачальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у Договорі, поставити бензин А-92 (далі - продукція) виробництва ПАТ «Укртатнафта» для потреб ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», а покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у Договорі, прийняти і оплатити продукцію.

Відповідно до пункту 1.2. Договору найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціна і строк поставки зазначено в специфікації, яка є невід`ємною частиною Договору.

Пунктом 3.1. Договору визначено, що сума договору складає 2 823 196, 00 грн, у тому числі ПДВ 20% - 470 532, 67 грн.

Згідно з пунктом 4.1. Договору Покупець сплачує вартість продукції за ціною, зазначеною в специфікації, в національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 4.2. Договору сторони обумовили, що оплата поставленої продукції за специфікацією здійснюється покупцем за кожну партію, що поставляється протягом 10 робочих днів від дати підписання акту приймання-передачі поставленої продукції.

Згідно з пунктом 5.1. Договору строк поставки продукції зазначений у специфікації. За погодження з покупцем (вантажоодержувачем) допускається поставка партіями.

Відповідно до п. 7.1 Договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та договором.

На виконання пункту 1.2. Договору між сторонами було оформлено специфікацію № 1 до Договору, згідно з якою постачальник прийняв на себе зобов`язання поставити на користь покупця продукцію залізничним або автомобільним транспортом на умовах DDP загальною кількістю 105147 тон (з урахуванням допустимого відхилення не більше 10% від встановленого специфікацією показника).

Протягом квітня - липня 2017 року постачальником було поставлено на користь покупця продукції на загальну суму 2 725 247,03 грн., відповідно до видаткових накладних № 170410/030 від 10.04.2017, № 170704/016 від 04.07.2017 та № 170704/017 від 04.07.2017.

21.04.2017 року між сторонами було підписано Акт приймання-передачі продукції ТМЦ: № 041-36/18 від 21.04.2017 року на суму 1 488 939, 34 грн.

05.07.2017 року між сторонами було підписано Акти приймання-передачі продукції ТМЦ: № 041-36/52-А-УВТК від 05.07.2017 року на суму 624 611,27 грн. та № 041-36/49-А-УВТК від 05.07.2017 року на суму 611 696,42 грн.

Згідно з банківськими виписками по рахунку позивача від 11.06.2019 року, наявними у матеріалах справи, 26.05.2017 року покупцем здійснено оплату за Договором на суму 1 488 939, 34 грн., та 28.07.2019 року два платежі на суму 624 611, 27 грн. та 611 696, 42 грн. відповідно.

Спір виник в зв`язку з тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань передбачених пунктом 4.2. Договору, здійснив оплату за поставлену йому позивачем продукцію з простроченням строку, у зв`язку з чим позивач вважає, що наявні підстави, визначені статтею 625 Цивільного кодексу України для стягнення 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання відповідачем. З огляду на це, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зобов`язання за Договором виконав, що підтверджується підписаними сторонами Актами приймання-передачі ТМЦ № 041-36/18 від 21.04.2017 на суму 1 488 939, 34 грн., № 041-36/52-А-УВТК від 05.07.2017 на суму 624 611, 27 грн. та № 041-36/49-А-УВТК від 05.07.2017 на суму 611 696, 42 грн.

За умовами пункту 4.2. Договору відповідач зобов`язався здійснити оплату за поставлену продукцію протягом 10 робочих днів від дати підписання акту приймання-передачі поставленої продукції.

У зв`язку з цим, строк оплати за Договором у відповідача настав за Актом приймання-передачі № 041-36/18 від 21.04.2017 року - 11.05.2017 року; за Актами приймання-передачі № 041-36/52-А-УВТК від 05.07.2017 року та № 041-36/49-А-УВТК від 05.07.2017 року - 19.07.2017 року.

Водночас оплату за поставлену продукцію ним було здійснено з простроченням, а саме 26.05.2017 року покупцем здійснено оплату за Договором на суму 1 488 939, 34 грн., та 28.07.2019 року два платежі на суму 624 611, 27 грн. та 611 696, 42 грн. відповідно.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Матеріалами справи підтверджується що відповідач в порушення умов Договору, у визначений строк зобов`язання щодо оплати товару не здійснив, та є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача за період прострочення платежу з 12.05.2017 року по 26.05.2017 року інфляційних втрат у сумі 19 356, 21 грн.

Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату № 265 від 27.07.2007 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 910/21564/16 від 10.07.2019.

Отже, нарахування позивачем інфляційних втрат за період прострочення відповідачем оплати з 12.05.2017 року по 26.05.2017 року у сумі 19 356,21 грн. є безпідставним, у зв`язку з чим суд відмовляє у її задоволенні повністю.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 2 750, 21 грн., суд зазначає наступне.

Так, згідно з розрахунком позивача 3% річних нараховані:

- за прострочення оплати за актом приймання-передачі ТМЦ № 041-36/18 від 21.04.2017 на суму 1 488 939, 34 грн. за період з 12.05.2017 року по 26.05.2017 року (15 днів прострочки) на суму 1 835, 68 грн.;

- за прострочення оплати за актом приймання-передачі ТМЦ № 041-36/52-А-УВТК від 05.07.2017 на суму 624 611, 27 грн. за період з 20.07.2017 року по 28.07.2017 року (9 днів прострочки) на суму 462, 04 грн.;

- за прострочення оплати за актом приймання-передачі продукції № 041-36/49-А-УВТК від 05.07.2017 року на суму 611 696,42 грн. за період з 20.07.2017 року по 28.07.2017 року (9 днів прострочки) на суму 452, 49 грн.

Проте, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних в сумі 2 750, 21 грн., суд вважає його таким, що не повністю відповідає вимогам чинного законодавства, враховуючи наступне.

Так, згідно з частиною другою статті 252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини першої статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Як зазначалось вище, згідно з положеннями статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз вказаних норм матеріального права свідчить про те, що 3% річних можуть бути нараховані лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання, а день фактичної оплати товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення 3% річних.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» та постановах Верховного Суду у справах № 927/1091/17 від 10.07.2018, № 922/1008/16 від 13.06.2018, № 910/13064/17 від 10.04.2018, № 910/9078/18 від 08.05.2019.

У той же час, із наданого позивачем розрахунку 3% річних судом встановлено, що їх розрахунок було здійснено з урахуванням дня, в який відбулася оплата товару, що суперечить вищевказаним нормам чинного законодавства.

За розрахунком суду, розмір 3% річних складає 2 526, 21 грн.

- згідно Акту приймання-передачі ТМЦ: № 041-36/18 від 21.04.2017 року за період з 12.05.2017 року по 26.05.2017 року (14 днів прострочки) 3 % річних у сумі 1 713, 30 грн.;

- згідно Акту приймання-передачі продукції ТМЦ: № 041-36/52-А-УВТК від 05.07.2017 року за період з 20.07.2017 року по 28.07.2017 року (8 днів прострочки) 3 % річних у сумі 410, 70 грн.;

- згідно Акту приймання-передачі продукції ТМЦ: № 041-36/49-А-УВТК від 05.07.2017 року за період з 20.07.2017 року по 28.07.2017 року (8 днів прострочки) 3 % річних у сумі 402, 21 грн.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних підлягають частковому задоволенню у сумі 2 526, 21 грн.

Частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідач належними та допустимими доказами не спростував факт прострочення виконання грошових зобов`язань перед позивачем, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позову.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Енерго Трейд» до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення 22 106, 42 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, місто Київ, вулиця Назарівська, будинок 3, ) в особі Відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, місто Київ, вулиця Жилянська, будинок 108, літера А; код ЄДРПОУ ВП 26251923) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Енерго Трейд» (01015, місто Київ, вулиця Старонаводницька, 13, корпус Б, офіс 33; ) 2 526 (дві тисячі п`ятсот двадцять шість) грн. 21 коп. 3 % річних та 219 (двісті дев`ятнадцять) грн. 52 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Відповідно до підпункту 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 16.09.2019 року.

Суддя В.С. Ломака