ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2019 р. Справа№ 910/14313/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Хрипуна О.О.

Тарасенко К.В.

при секретарі: Реуцька Т.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Озарків І.Д. довіреність № 01-3 від 10.01.2019 року

від відповідача 1: не з`явився

від відповідача 2: Василенко А.В. довіреність № б/н від 15.11.2018 року

від третіх осіб 1 та 2: не з`явились

розглянувши апеляційну скаргу Київської обласної спілки споживчих товариств на рішення господарського суду Київської області від 04.03.2019 р. (повний текст складено 14.03.2019 р.)

у справі № 910/14313/18 (суддя - Шевчук Н.Г.)

за позовом Київської обласної спілки споживчих товариств

до споживчого товариства "Лелека" та товариства з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

1) державний реєстратор приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Котенко Ірина Миколаївна

2) державний реєстратор Київської обласної філії комунального підприємства "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Козлов Юрій Вікторович

про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року Київська обласна спілка споживчих товариств звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до споживчого товариства "Лелека" та товариства з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал" про:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 06.06.2013 р. між споживчим товариством "Лелека" та товариством з обмеженою відповідальністю "Сонячний Квартал", посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котенко І.І. 06.06.2013 р. та зареєстрованим в реєстрі за № 1412;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 06.06.2013 р. між споживчим товариством "Лелека" та товариством з обмеженою відповідальністю "Сонячний Квартал", посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котенко І.І. 06.06.2013 р. та зареєстрованим в реєстрі за № 1414;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 07.06.2013 р. між споживчим товариством "Лелека" та товариством з обмеженою відповідальністю"Сонячний Квартал", посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котенко І.І. 07.06.2013 р. та зареєстрованим в реєстрі за № 1430;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 07.06.2013 р. між споживчим товариством "Лелека" та товариством з обмеженою відповідальністю "Сонячний Квартал", посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котенко І.І. 07.06.2013 р. та зареєстрованим в реєстрі за № 1442;

- скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно за товариством з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал" - реєстраційний номер нерухомого майна , номер запису про право власності від 06.06.2013 р.;

- скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно за товариством з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал" - реєстраційний номер нерухомого майна , номер запису про право власності від 06.06.2013 р.;

- скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно за товариством з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал" - реєстраційний номер нерухомого майна , номер запису про право власності від 07.06.2013 р.

- скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на нерухоме майно за товариством з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал" - реєстраційний номер нерухомого майна , номер запису про право власності від 31.10.2017 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.10.2018 р. у справі № 910/14313/18 позовну заяву з доданими до неї матеріалами направлено за виключною підсудністю до господарського суду Київської області, оскільки спір виник з приводу визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, яке знаходиться в Київській області.

Рішенням господарського суду Київської області від 04.03.2019 р. у справі № 910/14313/18 відмовлено в задоволенні позову.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивач - Київська обласна спілка споживчих товариств не перебуває в договірних правовідносинах з відповідачами, а позов поданий з метою захисту його прав на нерухоме майно. При цьому, правовстановлюючі документи на нерухоме майно позивачем до матеріалів справи не надані. Судом також встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал" є добросовісним набувачем, а отже права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, оскільки такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 цього Кодексу, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. З зазначених підстав, суд дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту та відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та у похідних вимогах про скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Київська обласна спілка споживчих товариств звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення господарського суду Київської області від 04.03.2019 р. у справі № 910/14313/18 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги та наявність підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу, позивач посилався на те, що споживче товариство "Лелека" (продавець за оскаржуваними правочинами) набуло право власності на об`єкти нерухомого майна (предмет оскаржуваних договорів) на підставі рішення господарського суду Запорізької області від 21.11.2012 р. у справі № 5009/4223/12, яке було скасовано постановою Донецького апеляційного господарського суду від 28.09.2016 р. Водночас зазначеним рішенням також встановлено, що правовою підставою набуття споживчим товариством "Лелека" права власності на нерухоме майно були договори купівлі-продажу укладені з Броварською районною спілкою споживчих товариств (продавець), яка набула права власності на підставі рішення від 12.10.2007 р. та ухвали від 12.10.2007 р. Броварського міськрайонного суду Київської області по справі № 2-3496/2007, що були скасовані судом вищої інстанції.

З огляду на зазначене, апелянт вказував, що оскаржувані договори не відповідають вимогам законодавства та є недійсними, а здійснені дії (записи) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності підлягають скасуванню, оскільки судове рішення на підставі якого продавець набув право власності на нерухоме майно та здійснив державну реєстрацію такого права, скасовано в судовому порядку.

Також, на думку позивача, судом першої інстанції не було досліджено його доводи щодо перебування на розгляді в Броварському міськрайонному суді Київської області справи № 361/1194/18 за кримінальним провадженням № 00005553 та зроблено хибні висновки, що товариство з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал" є добросовісним набувачем нерухомого майна, яке є предметом оскаржуваних договорів купівлі-продажу.

Скаржник наголошував на тому, що ним обраний ефективний спосіб захисту порушених прав та законних інтересів, оскільки він є належним та законним власником нерухомого майна відповідно до рішення господарського суду Київської області у справі № 911/3871/16 від 15.01.2018 р. про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2018 р., яким відмовлено у задоволенні позову за спливом строку позовної давності. Таким чином, визнання оспорюваних договорів недійсними та скасування відповідних реєстраційних дій є передумовою для виникнення у позивача права власності на нерухоме майно (дозволить вчинити реєстрацію права власності) та не призведе до невиправданого позбавлення відповідача-2 права власності.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2019 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А., поновлено апелянту пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення; відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 28.05.2019 р.

11.05.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшов відзив із заперечення на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2019 р. відкладено розгляд справи на 11.06.2019 р.

10.06.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшли пояснення.

11.06.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшла заява про відвід суддів: Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.06.2019 р. задоволено заяву про самовідвід суддів Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю. від розгляду апеляційної скарги та передано справу на повторний автоматизований розподіл для визначення складу суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2019 р. прийнято апеляційну скаргу до провадження у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Смірнова Л.Г., Дикунська С.Я. та призначено справу до розгляду на 09.07.2019 р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2019 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Тарасенко К.В., Дикунська С.Я., відкладено розгляд справи на 23.07.2019 р.

22.07.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання про долучення доказів.

22.07.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшли пояснення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2019 р., у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Хрипун О.О., Тарасенко К.В., прийнято апеляційну скаргу до провадження у визначеному складі суддів; призначено розгляд справи на 09.09.2019 р.

05.08.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшли заперечення на клопотання про залучення доказів та додаткові пояснення.

В судовому засіданні 09.09.2019 р. представник апелянта просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представники відповідача 2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представники третіх осіб не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.(а.с.6-8,74,122,123,180-183 т.2) За висновками суду неявка представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності представників відповідача 1 та третіх осіб, що належним чином повідомлені про час та місце слухання справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, що з`явились, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між споживчим товариством "Лелека" (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал" (покупець) укладено договори купівлі-продажу нерухомого майна, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котенко І.І. та зареєстровані в реєстрі за №№ 1412 (договір-1 від 06.06.2013 р.; а.с. 159 том 1), 1414 (договір-2 від 06.06.2013 р.; а.с. 163 том 1), 1430 (договір-3 від 07.06.2013 р.; а.с. 161 том 1), 1442 (договір-4 від 07.06.2013 р.; а.с. 157 том 1).

За умовами: договору-1 від 06.06.2013 р. (а.с. 159 том 1) продавець передав, а покупець прийняв у власність нежитлове приміщення, ангар, яке знаходиться за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Богунська, буд. 22/1, загальною площею 538 кв.м., згідно з технічною документацією комунального підприємства Броварської міської ради "Броварське бюро технічної інвентаризації" та попереднього правовстановлюючого документа;

- договору-2 від 06.06.2013 р. (а.с. 163 том 1) продавець передав, а покупець прийняв у власність нежитлове приміщення, бойня нова, яке знаходиться за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Богунська, буд. 22/3, загальною площею 415,9 кв.м., згідно з технічною документацією комунального підприємства Броварської міської ради "Броварське бюро технічної інвентаризації" та попереднього правовстановлюючого документа;

- договору-3 від 07.06.2013 р. (а.с. 161 том 1) продавець передав, а покупець прийняв у власність нежитлове приміщення, бокси АТП, яке знаходиться за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Богунська, буд. 22/7, загальною площею 1 068,3 кв.м., згідно з технічною документацією комунального підприємства Броварської міської ради "Броварське бюро технічної інвентаризації" та попереднього правовстановлюючого документа;

- договору-4 від 07.06.2013 р. (а.с. 157 том 1) продавець передав, а покупець прийняв у власність нежитлове приміщення, склад будівельних матеріалів, яке знаходиться за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Богунська, буд. 22/13, загальною площею 674,4 кв.м., згідно з технічною документацією комунального підприємства Броварської міської ради "Броварське бюро технічної інвентаризації" та попереднього правовстановлюючого документа.

Пунктом 2 вказаних договорів зазначено, що нежитлові приміщення належать продавцю на підставі рішення суду № 5009/4223/12, виданого господарським судом Запорізької області 21.11.2012 р. та зареєстрованого Реєстраційною службою Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, номер запису про право власності: 129530, 130316, 131064, 126053, дата державної реєстрації: 12.02.2013 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: , , , .

На підставі вказаних правочинів за товариством з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал" 06.06.2013 р. та 07.06.2013 р. зареєстроване право приватної власності на нежитлові приміщення, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 158, 160, 162, 164 том 1).

Звертаючись з даним позовом до господарського суду позивач зазначав, що він є власником нерухомого майна, яке є предметом вказаних правочинів, і був власником на момент їх укладення, що встановлено рішенням господарського суду Київської області від 15.01.2018 р. у справі № 911/3871/16.

Так, рішенням господарського суду Київської області від 15.01.2018 р. у справі № 911/3871/16 (а.с. 165-174 том 1), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2018 р. (а.с. 175-186 том 1), а ухвалою Верховного Суду від 11.09.2018 р. відмовлено у відкритті касаційного провадження (а.с. 187-191 том 1), за позовом Київської обласної спілки споживчих товариств до товариства з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал", Броварської районної спілки споживчих товариств, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: споживче товариство "Крокус", споживче товариство "Транзит-2008", споживче товариство "Лелека", про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння; та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - споживчого товариства "Крокус" до товариства з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал", Броварської районної спілки споживчих товариств, Київської обласної спілки споживчих товариств, споживчого товариства "Транзит-2008" про визнання права власності встановлено, що здійснення фінансування Київською облспоживспілкою будівництва спірного майна та прийняття його в експлуатацію підтверджується актами приймання закінченого будівництва об`єкту, у сукупності із висновком експертного дослідження від 08.08.2016 р., проведеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, дає підстави для висновку, що саме Київська облспоживспілка є належним та законним власником спірного нерухомого майна з моменту введення в експлуатацію. Зазначена правова позиція викладена також у постанові Вищого господарського суду України від 11.10.2017 р. у даній справі.

Однак рішенням господарського суду Київської області від 15.01.2018 р. по справі № 911/3871/16 у задоволенні позову Київської обласної спілки споживчих товариств про визнання права власності відмовлено за спливом строку позовної давності. (а.с.165 т.1)

Зазначеним судовим актом також встановлено, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30.11.2005 р. визнано за Броварською райспоживспілкою право власності на нерухоме майно, зокрема, бойню нову, ангар, склад будівельних матеріалів, бокси АТП, проте ухвалою цього ж суду від 26.07.2007 р. вказане рішення скасовано у зв`язку із нововиявленими обставинами (а.с. 165-174 том 1).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.10.2007 р. повторно визнано за Броварською райспоживспілкою право власності, зокрема, на відповідне нерухоме майно (бойню нову, ангар, склад будівельних матеріалів, бокси АТП), яке рішенням апеляційного суду Київської області від 08.10.2009 р., залишеним у силі Верховним Судом України, скасовано.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 21.11.2012 р. по справі № 5009/4223/12, зокрема, визнано право власності за споживчим товариством "Лелека" на спірне майно (бойня нова, ангар, склад будівельних матеріалів, бокси АТП), на підставі якого було проведено відповідну державну реєстрації.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 28.09.2016 р., залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 30.01.2017 р., рішення господарського суду Запорізької області від 21.11.2012 р. по справі № 5009/4223/12 було скасовано.(а.с.47 т.1)

Позивач також зазначав, що у вказаній постанові Донецького апеляційного господарського суду від 28.09.2016 р. по справі № 5009/4223/12 встановлено, що рішенням господарського суду Київської області № 26/017-12 від 10.04.2012 р. та № 4/017-12/7 від 18.10.2012 р., споживчому товариству "Лелека" було відмовлено у визнанні договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомості №№ 2-13 та №№ 16-17 дійсними.

Враховуючи наведене, на думку позивача, він є власником нерухомого майна, яке розташоване за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Богунська, 22, а саме: нежитлових приміщень - бойня нова 415,8 кв.м., ангар 538,0 кв.м., склад будівельних матеріалів 674,4 кв.м., бокси АТП 1 068,3 кв.м., що встановлено рішенням господарського суду Київської області від 15.01.2018 р. у справі № 911/3871/16, і майно вибуло з володіння поза його волею, оскільки підставою реєстрації права власності на майно за товариством з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал" є укладені з споживчим товариством "Лелека" оскаржувані правочини купівлі-продажу, а право власності за споживчим товариством "Лелека" зареєстроване реєстраційною службою Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області на підставі рішення господарського суду Запорізької області від 21.11.2012 р. у справі № 5009/4223/12, яке скасоване постановою Донецького апеляційного господарського суду від 28.09.2016 р. і відмовлено споживчому товариству "Лелека" у визнанні укладеними договорів купівлі-продажу майна з Броварською районною спілкою споживчих товариств та визнанні права власності на нерухоме майно; рішення та ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.10.2007 р. у справі № 2-3496/2007, якими визнано право власності на майно за Броварською районною спілкою споживчих товариств, скасоване рішенням апеляційного суду Київської області від 08.10.2009 р., яке залишене без змін ухвалою Верховного Суду України від 05.03.2010 р., тому оскаржувані договори, якими відбулось подальше відчуження майна, не відповідають вимогам законодавства та є недійсними, а здійснені дії (записи) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності підлягають скасуванню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач - Київська обласна спілка споживчих товариств не перебуває в договірних правовідносинах з відповідачами, а позов поданий з метою захисту його прав на нерухоме майно. При цьому, правовстановлюючі документи на нерухоме майно позивачем до матеріалів справи не були надані. Судом також встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал" є добросовісним набувачем, а отже права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, оскільки такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 цього Кодексу, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Київська обласна спілка споживчих товариств, не будучи стороною оспорюваних правочинів купівлі-продажу від 06.06.2013 р. та 07.06.2013 р., вказувала, що є заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, оскільки є законним власником нерухомого майна (встановлено рішенням господарського суду Київської області від 15.01.2018 р. у справі № 911/3871/16), яке вибуло з його володіння поза його волею. За твердженням позивача, такий спосіб правового захисту є ефективним, адже визнання оспорюваних договорів недійсними та скасування відповідних реєстраційних дій є передумовою для виникнення у позивача права власності на нерухоме майно (дозволить вчинити реєстрацію права власності).

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими доводами позивача з огляду на наступне.

Відповідно статті 13 Конвенції "Про захист прав і основоположних свобод людини", кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. ст. 15, 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 ст. 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Згідно з частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Одночасно Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності, зокрема, ст. 387 цього Кодексу власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно приписів ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У той же час права власника майна не підлягають захисту шляхом подання позову про визнання недійсними наступних правочинів (укладених не з власником майна) щодо відчуження цього майна, з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України. У цьому разі майно може бути витребувано від особи шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України. Оскільки застосування правового механізму, передбаченого ст. 388 Цивільного кодексу України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є повернення майна із незаконного володіння.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку позивачем заявлено вимогу про визнання недійсними правочинів щодо відчуження майна від 06.06.2013 р. та 07.06.2013 р., укладених між споживчим товариством "Лелека" (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал" (покупець). Водночас, правовстановлюючі документи на нерухоме майно, яке є предметом оспорюваних договорів позивачем надані не були, а рішенням господарського суду Київської області від 15.01.2018 р. у справі № 911/3871/16 (а.с. 165-174 том 1), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2018 р. (а.с. 175-186 том 1), у задоволенні позову Київської обласної спілки споживчих товариств до товариства з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал", Броварської районної спілки споживчих товариств про визнання права власності на нерухоме майно (предмет спірних правочинів) та витребування його з чужого незаконного володіння - відмовлено.

Враховуючи викладене, обраний позивачем спосіб захисту права власника майна вищезазначеним положенням цивільного законодавства не відповідає, а отже не є ефективним в розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм, з огляду на те, що позивачем у даній справі невірно обрано спосіб захисту свого права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як похідних, та відмову у задоволенні позову.

Аргументи заявника апеляційної скарги, наведені в обґрунтування наявності підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу відхиляються колегією суддів, оскільки зводяться до неправильного тлумачення норм Цивільного кодексу України.

Стосовно доводів скаржника, що товариство з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал" не є добросовісним набувачем за оспорюваними правочинами слід зазначити наступне.

Наявність кримінального провадження № 00005553, у межах якого Київська обласна спілка споживчих товариств та товариство з обмеженою відповідальністю "Ромвік" визнано потерпілими сторонами та направлено до суду обвинувальний акт за обвинуваченнями ОСОБА_1 (член правління, Броварської районної спілки споживчих товариств, голова споживчого товариства "Лелека", засновник товариства з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал"), ОСОБА_2 (голова правління Броварської районної спілки споживчих товариств), колегія суддів до уваги не приймає, оскільки в матеріалах справи відсутній обвинувальний вирок суду щодо вказаних осіб, а згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

В силу частини 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Окрім цього, у постанові Вищого господарського суду України від 11.10.2017 р. по справі № 911/3871/16 (а.с. 54-57 том 1) зроблено наступні висновки, що однією з підстав для витребування майна, яке придбане добросовісним набувачем в особи, яка не мала права його відчужувати, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України є вибуття цього майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Зазначеною нормою права передбачено, що майно, яке витребовується має вибути поза волею власника або поза волею особи, якій це майно власник передав у володіння. Вибуття майна з власності власника за волею особи, якій він це майно передав за правочином чи іншими підставами, виключає можливість витребування цього майна від добросовісного набувача, яким в цьому випадку є товариство з обмеженою відповідальністю "Сонячний квартал", оскільки власник передаючи майно третій особі несе ризик необачного вибору контрагента.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, а отже апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Київської області від 04.03.2019 р. у справі № 910/14313/18, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київської обласної спілки споживчих товариств на рішення господарського суду Київської області від 04.03.2019 р. у справі № 910/14313/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 04.03.2019 р. у справі № 910/14313/18 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали справи № 910/14313/18 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17.09.2019 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді О.О. Хрипун

К.В. Тарасенко