ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2019 р. Справа№ 910/13543/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Пашкіної С.А.

секретар судового засідання: Білоус О.О.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 28.08.2019

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 28.03.2019 (повний текст складено 08.04.2019)

у справі №910/13543/18 (суддя Шербаков С.О.)

за позовом Національного банку України

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція

комплексного захисту бізнесу "Дельта М"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська

компанія "Гарант"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача -

1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Л-Сервіс"

2) Акціонерний банк "Банк регіонального розвитку"

про визнання договору недійсним та застосування наслідків його

недійсності

ВСТАНОВИВ:

Національний банк України (надалі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" (надалі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" (надалі - відповідач-2) про:

- визнання недійсним договору №059 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007

- зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" документи, отримані згідно договору №059 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за кредитним договором № 14/10-94 від 26.06.2007.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач-1 (управитель за договором про передавання в управління непроданих активів від 20.11.2013) укладаючи оспорюваний договір цесії допустив порушення Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою правління Національного банку України від 28.08.2001 №369 та умови договору про управління, вийшовши за межі своїх повноважень, що на думку позивача є підставою для визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.03.2019 у справі №910/13543/18 позовну заяву Національного банку України задоволено повністю.

Визнано недійсним договір №059 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007.

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" документи, отримані згідно договору №059 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" на користь Національного банку України 1 762, 00 грн судового збору та з Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" на користь Національного банку України 1 762, 00 грн судового збору.

Рішення місцевого господарського суду обгрунтоване тим, що:

- за умовами укладеного договору №059 про відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2015 за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007 та відповідно до Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою НБУ №369 від 28.08.2001, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "ДЕЛЬТА М" з метою досягнення цілей укладення такого правочину - задоволення вимог кредиторів за рахунок таких активів повинно було отримати погодження Національного банку України при здійсненні продажу або відступлення права вимоги даних активів;

- відступлення права вимоги за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007 відбулося за ціною 100, 00 грн. згідно з п. 1.6 договору відступлення, однак, погодження уцінки спірних активів на 30% від ринкової ціни, визначеної Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-Консалтинг" у звіті, та здійснення продажу активів окремо по кожному кредитному договору, рішення НБУ №№255, 414 не містять, крім того, в матеріалах справи також відсутні докази надання позивачем відповідного погодження;

- погоджуючи відчуження майнових прав за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007 відповідачем-1 здійснювалося визначення вартості такого активу виходячи із того, що розмір вимоги за ним становить 24 004 795, 57 грн., однак, за оскаржуваним договором було відчужено розмір вимоги майже втричі більший від оцінюваного (70 023 067, 58 грн.), що дає підстави для висновку про невідповідність встановленої в договорі відступлення ціни продажу реальній ринковій вартості проданого активу, адже доказів її визначення у встановленому порядку (шляхом отримання висновку оцінювача виходячи із дійсної суми заборгованості) матеріали справи не містять;

- укладення відповідачем- 1 договору №059 про відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2015 за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007, тобто окремого активу, переданого в управління, здійснено з перевищенням своїх повноважень в порушення положень ст. 1037 ЦК України та п. 4.1 Договору управління та всупереч рішенню НБУ №255, що свідчить про недодержання при укладенні Договору відступлення встановлених ст. 203 ЦК України вимог, а тому є підставою для визнання його недійсним в силу приписів статті 215 ЦК України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач-2 (Товариство з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант") звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2019 у справі №910/13543/18 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Окрім того, в тексті апеляційної скарги відповідачем-2 викладено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого для подання апеляційної скарги на рішення суду, та клопотання про звільнення останнього від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2019 у справі №910/13543/18.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення прийняте з неповним з`ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, оскільки не відповідає вимогам ст. 236 ГПК України.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом розглянуто справу та встановлено ті обставини, які не були підставою позовних вимог та з приводу яких учасники справи не надавали пояснення. Нормативно-правовими актами не визначено який спосіб продажу активів повинен обирати управитель, відповідно останнім було обрано спосіб продажу активів, який передбачений главою 10 розділу VI Положення "Про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства".

Сама по собі наявність у Національного банку України охоронюваного законом інтересу, як вигодонабувача, не може бути покладена в основу позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочину. З урахуванням наведеного та умов п.7.2, 7.3 Договору управління, враховуючи встановлені межі відповідальності управителя перед Національним банком України, належним та ефективним способом захисту прав останнього є стягнення штрафу та/або збитків, а позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2019, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Зубець Л.П., суддів Калатай Н.Ф., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2019 в клопотанні апелянта про звільнення від сплати судового збору відмовлено. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2019 у справі №910/13543/18 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, зазначених в п. 3 резолютивної частини вказаної ухвали.

30.05.2019 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, відповідно до якої долучено квитанцію №20970627 від 30.05.2019 про сплату судового збору в розмірі 5 286, 00 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2019 поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення, відкрито апеляційне провадження у справі №910/13543/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2019 та призначено до розгляду на 24.06.2019.

Роз`яснено учасникам апеляційного провадження право подати до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі. Також зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2019 у справі №910/13543/18 до винесення Північним апеляційним господарським судом судового акту за результатами розгляду апеляційної скарги.

20.06.2019 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю, рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2019 залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає наступне:

- відповідач у своїй апеляційній скарзі намагається довести, що управитель міг відчужувати активи банку на власний розсуд у порядку запропонованому у заяві управителя. Дане твердження відповідача-2 суперечить вимогам Положення №369 та умовам договору управління, а також спростовується наявними матеріалами справи, а саме, вказана заява управителя від 28.04.2015 надсилалась останнім в межах погодження відчуження активів, а в силу п.4.1 договору управління процедурі відчуження активів передує погодження Національним банком України такого відчуження. Відповідно даний факт виключає можливість здійснювати відчуження активів банку на підставі будь-яких заяв, листів управителя, а здійснюється у відповідності до умов, в порядку та за ціною, погодженою з Національним банком України. Також в оспорюваному договорі відступлення вказано підставу відчуження - рішення Національного банку України від 25.05.2015 №255, а не лист управителя від 28.04.2015. Крім того. управитель не виражав будь-яким чином не згоду з прийнятим Національним банком України рішенням від 25.05.2015 №255;

- з укладенням договору управління відповідачем-1 не було набуто безумовних прав власності на активи банку та з метою досягнення цілей укладення такого правочину - задоволення вимог кредиторів за рахунок таких активів, відповідні права були обтяжені необхідністю погодження Національним банком України дій управителя щодо відчуження відповідних активів. Відтак відчуження таких прав могло бути здійснено виключно на умовах, погоджених Національним банком України.

24.06.2019 розгляд справи №910/13543/18 не відбувся, у зв`язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) - Зубець Л.П. на лікарняному.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2019, у зв`язку з перебуванням судді Мартюк А.І., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, для розгляду справи №910/13543/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Зубець Л.П., судді Калатай Н.Ф., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2019 прийнято справу №910/13543/18 до провадження визначеним вище складом колегії суддів та призначено до розгляду в судовому засіданні на 26.08.2019.

05.07.2019 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшла заява про прийняття до уваги обставин, встановлених рішенням по справі №910/13702/18, в якій останній просить при винесенні рішення по даній справі врахувати встановлені обставини, які являються встановленими в тому числі відносно договору №059 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесі) за кредитним договором №14/10-746А від 20.07.2007, який є предметом позову у даній справі.

Зазначена заява відповідача-1 залучається судом апеляційної інстанції до матеріалів справи, однак не приймається до уваги, оскільки відповідно до ч. 7 ст. 75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

У зв`язку з перебуванням суддів Калатай Н.Ф., Буравльова С.І., які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустках, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2019 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді Пашкіна С.А., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2019 прийнято справу №910/13543/18 до провадження у визначеному вище складі колегії суддів. Виправлено допущену описку (час та дата судового засідання) у пункті другому резолютивної частини ухвали Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2019 у справі №910/13543/18.

28.08.2019 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли исьмові пояснення, в яких зазначено про те, що Верховним Судом у складі Касаційного господарського суду розглянуто справу у подібних правовідносинах між тими ж сторонами, що і у даній справі.

Колегією суддів залучені пояснення позивача до матеріалів справи та враховано дані пояснення при розгляді справи №910/13543/18.

У судове засідання 28.08.2019 з`явилися представники позивача.

Відповідачі-1, 2 та треті особи повноважних представників у судове засідання 28.08.2019 не направили, про причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, інших заяв чи клопотань не подавали.

Суд апеляційної інстанції, керуючись ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а отже, неявка в судове засідання представників відповідачів-1, 2, третіх осіб, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи апеляційним судом - не є перешкодою для розгляду справи.

В судовому засіданні 28.08.2019 представники позивача надали пояснення по суті справи, відповідно до яких просили суд апеляційну скаргу відповідача-2 - залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2019 у справі №910/13543/18 - залишити без змін.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

В судовому засіданні 28.08.2019 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом, Правлінням Національного банку України винесено постанову "Про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 02.12.2009 №713, згідно з якою з 07.12.2009 відкликано банківську ліцензію Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" та розпочато процедуру ліквідації банку.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який набув чинності з 22.09.2012, ініційована до набрання чинності цим законом процедура ліквідації банків здійснюється відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим законом, зокрема Закону України "Про банки і банківську діяльність" та Положення про застосування Національним банком заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 №369 (у редакціях до 22.09.2012).

У ч. 11 ст. 96 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції, що діяла на момент початку ліквідації Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку") у разі, якщо на момент закінчення строку ліквідації залишилися непроданими активи банку і негайний продаж матиме наслідком істотну втрату їх вартості, ліквідатор передає такі активи в управління визначеній Національним банком України юридичній особі, яка зобов`язана вжити заходів щодо продовження погашення заборгованості кредиторів банку за рахунок отриманих активів.

20.11.2013 між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" (установник управління), Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "ДЕЛЬТА М" (управитель) та Національним банком України укладено договір про передавання в управління непроданих активів (далі - договір управління), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. та зареєстрований за №3960, умовами якого передбачено, що установник управління передає в управління управителеві активи, наявні на балансі установника управління на дату укладення цього договору (активи), а управитель приймає в управління активи і зобов`язується вживати всіх необхідних заходів для задоволення вимог кредиторів установника управління (вигодонабувачі) відповідно до переліку (реєстру) вимог кредиторів за рахунок активів, перелік яких наведено в додатку 1 до цього договору. Вигодонабувачами за договором є кредитори установника управління, які на дату підписання договору внесені до переліку (реєстру) вимог кредиторів установника управління (перелік вигоднабувачів) та розрахунки з якими не проведені. Перелік вигодонабувачів з визначеною черговістю задоволення їх вимог наведено в додатку 2 до цього договору.

Згідно з п.1.2 договору управління, управитель є довірчим власником отриманих в управління активів. До управителя не переходить право власності на активи. Обмеження права довірчої власності управителя встановлюється цим договором і законодавством України.

За змістом п.п. б п. 2.2 договору управління, управитель зобов`язується здійснювати належне та ефективне управління активами особисто та виключно в інтересах вигодонабувачів.

Управитель має право: володіти, користуватися і розпоряджатися активами відповідно до законодавства України та цього договору; бути процесуальним правонаступником установника управління в справах, однією із сторін (учасників) яких є установник управління, а також правонаступником у виконавчих провадженнях, однією із сторін (учасників) яких є установник управління; на отримання винагороди та відшкодування витрат, які виникли в процесі управління активами, за рахунок одержаних від управління цими активами коштів у порядку та розмірах, визначених цим договором (п. 2.4 договору управління).

Відповідно до п 2.5 договору управління, Національний банк України зобов`язується: відкрити управителеві накопичувальний рахунок для зарахування коштів, що надходять у результаті управління активами, проведення розрахунків з вигодонабувачами, а також перерахування на поточний рахунок управителя винагороди і відшкодування суми витрат відповідно до цього договору; приймати рішення щодо погодження продажу управителем активів у двотижневий термін з дня надходження до Національного банку України відповідного звернення управителя.

Пунтом 2.6. договору управління передбачено, що Національний банк України має право: вимагати від управителя будь-яку інформацію, потрібну для здійснення контролю за виконанням умов цього договору; здійснювати контроль за діяльністю управителя щодо проведення процедури управління активами і задоволення вимог вигодонабувачів та з цією метою проводити перевірки його діяльності відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України.

У п. 3.1 договору управління встановлено, що передавання активів від установника управління управителю здійснюється за актом про приймання-передавання, у якому зазначається назва боржника, вид активу, його балансова вартість, вартість відповідно до виконавчих документів та за результатами незалежної оцінки, якщо така визначалася, перелік документів, які підтверджують право власності на активи, є підставою для стягнення коштів (договори, векселі тощо), свідчать про проведену установником управління претензійно-позовну роботу.

За умовами п. 4.1 договору управління продаж, відступлення права вимоги, переведення боргу щодо активів, переданих в управління за цим договором, здійснюються лише за попереднім погодженням із Національним банком України.

За змістом п.п. 9.1, 9.5 договору управління цей договір вважається укладеним з моменту підписання і діє протягом 3 (трьох) років. У разі якщо на дату закінчення дії договору інший управитель Національним банком України не визначений, термін дії договору продовжується до моменту передачі активів новому управителю.

Додатком №1 до договору про передавання в управління непроданих активів від 20.11.2013, погоджено перелік непроданих активів, що передаються в управління іншій юридичній особі, відповідно до якого визначено передачу управителю прав кредитора за кредитними договорами фізичних та юридичних осіб - боржників банку у кількості 88 договорів загальною сумою вимог у розмірі 87 731 589,17 грн., в тому числі за кредитним договором № 14/10-94 від 26.06.2007, укладеним між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Л-Сервіс".

30.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "ДЕЛЬТА М" (управитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "ГАРАНТ" (новий кредитор) укладено договір №059 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007 (далі - договір відступлення), відповідно до умов якого управитель передає права кредитора шляхом відступлення права вимоги, а новий кредитор приймає всі права вимоги і стає новим кредитором за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007, укладеним між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Л-Сервіс" (далі - позичальник), згідно якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію та надав грошові кошти в сумі 21 000 000, 00 грн.

Відповідно до п.п. 1.1.1 п. 1.1 договору відступлення, одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором управитель (банк) відступає, а новий кредитор набуває усі права сторони договору та стає кредитором (заставодержателем, іпотекодержателем) за всіма договорами, що забезпечують виконання зобов`язань позичальника по кредитному договору в тому числі але не виключно: договору застави від 25.12.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Макаренко Л.А., зареєстрованим в реєстрі під № 6296.

Пунктом 1.2. договору відступлення, відступлення права вимоги за кредитним договором розповсюджується в повному обсязі та на умовах, які існуватимуть на момент відступлення права вимоги: право вимоги на суму основного зобов`язання по кредиту на момент підписання цього договору, суми нарахованих процентів за користування кредитом, пені та штрафів у разі їх нарахування та відсотків за користування кредитом у розмір та у терміни, передбачені кредитними договорами, а також на право вимоги виконання позичальником будь-яких інших обов`язків, передбачених кредитними договорами.

Підпунктом 1.2.1 пункту 1.2. договору відступлення встановлено, що на день укладення даного договору розмір зобов`язань позичальника за кредитним договором складає 70 023 067, 58 грн.

Пунктом п. 1.6 договору відступлення передбачено, що відступлення права вимоги за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007 (отриманого управителем на підставі договору про передавання в управління непроданих активів, укладеного 20.11.2013 між банком, управителем та НБУ) здійснюється на платній основі за ціною 100, 00 грн.

Після підписання цього договору новий кредитор на протязі одного місяця перераховує управителю грошові кошти в сумі 100, 00 грн. на накопичувальний рахунок № НОМЕР_1 в Головному управлінні НБУ, МФО 321024 з посиланням в призначенні платежу на реквізити цього договору (пп.1.6.1. п. 1.6 договору відступлення).

Право вимоги до позичальника за кредитним договором виникає у нового кредитора одразу після укладення даного договору (пп.1.6.2. п. 1.6 договору відступлення).

Матеріалами справи підтверджено, що 30.09.2015 Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "ДЕЛЬТА М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "ГАРАНТ" складено та підписано акт приймання-передачі до договору №059 про відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2015 за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "ДЕЛЬТА М" передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія " ГАРАНТ" в свою чергу прийняло документи за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007, укладеному між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Л-Сервіс", а саме: усі документи, які складають кредитну справу позичальника, отримані банком від позичальника (управителем від банку на підставі договору про передання в управління непроданих активів від 20.11.2013) відповідно до умов вказаних договорів, включаючи документи, на підставі яких банк здійснював оцінку платоспроможності позичальника; документи, що пов`язані із виконанням кредитного договору.

Звертаючись з позовом до суду, Національний банк України зазначає, що при укладенні договору №059 про відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2015 за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007 було порушено Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затверджене постановою правління Національного банку України №369 від 28.08.2001, та умови договору про управління від 20.11.2013, у зв`язку із чим відчуження спірного активу було здійснено за нижчою вартістю, ніж було погоджено НБУ у рішеннях, яка не відповідає оціночній вартості відображеній у Звіті про оцінку. Крім того, позивач зазначає, що спірний договір не містить умов, визначених Рішенням Національного банку та Положенням щодо моменту переходу права вимоги за кредитними договорами, у зв`язку з чим просить суд визнати недійсним договір №059 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за кредитним договором № 14/10-94 від 26.06.2007 та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" документи, отримані згідно договору № 059 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за кредитним договором № 14/10-94 від 26.06.2007.

В свою чергу, заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідачі зазначають, що НБУ може проводити перевірки Управителя, однак, ані главою 14 Положення "Про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства", затвердженого Постановою правління Національного банку України № 369 від 28.08.2001, яке є основним нормативно-правовим актом, який регулює ліквідацію Банку, ані іншими главами вказаного Положення не передбачено право Нацбанку звертатися до суду з позовом про оскарження вчинених управителем дій чи укладених договорів. Також у рішенні № 255 від 25.05.2015 та рішенні НБУ № 414 від 05.08.2015 позивач надав дозвіл на проведення продажу активів банку за ціною останнього аукціону, за якою й здійснена реалізація активу. Також, в обґрунтування своїх заперечень відповідачі зазначали, що позивачем не наведено у позовній заяві, чим саме порушуються права та інтереси Національного банку України, за захистом яких останній звернувся до суду.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за змістом якого вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов`язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов`язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов`язану сторону певних обов`язків.

Як зазначалось вище, 30.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "ДЕЛЬТА М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "ГАРАНТ" укладено договір №059 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007, відповідно до умов якого управитель передає права кредитора шляхом відступлення права вимоги, а новий кредитор приймає всі права вимоги і стає новим кредитором за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007, укладеним між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Л-Сервіс", згідно якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію та надав грошові кошти в сумі 21 000 000, 00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За приписами ст. 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначає позивач, договір №059 про відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2015 року за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007 є недійсним, оскільки при укладенні вказаного договору порушено Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затверджене постановою правління Національного банку України № 369 від 28.08.2001, та умовам договору про управління від 20.11.2013, у зв`язку із чим відчуження спірного активу було здійснено за нижчою вартістю, ніж було погоджено НБУ у рішеннях, та не відповідало оціночній вартості відображеній у Звіті про оцінку.

Слід зазначити, що у червні 2014 року відповідач-1 звернувся до начальника Управління припинення діяльності банків Генерального департаменту банківського нагляду з листом №06/06-2014 від 06.06.2014 для отримання попереднього погодження на продаж активів. У своєму листі відповідач-1 просив надати попереднє погодження на відчуження активів, переданих в управління за договором управління шляхом їх самостійного продажу третім особам, за ціною не нижчою ніж визначена у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитним договором Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", складеним Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-Консалтинг" станом на 14.05.2014.

Листом від 01.07.2014 №55-013/34115 позивач повідомив відповідача-1 про те, що продаж активів банку, зокрема майнових прав за кредитними договорами фізичних та юридичних осіб, здійснюється у порядку, визначеному главою 10 розділу VI Положення № 369, у зв`язку з чим повернув на доопрацювання пакет документів щодо погодження порядку продажу активів банку, наданий листом від 06.06.2014 №06/06-2014.

Листом від 18.07.2014 №18/07-2014 відповідач-1 звернувся до начальника Управління припинення діяльності банків Генерального департаменту банківського нагляду для отримання попереднього погодження на продаж активів, у якому звертав увагу на те, що визначений приписами главою 10 розділу VI Положення № 369 порядок продажу активів встановлює відповідні вимоги до їх продажу ліквідатором, а не управителем, у зв`язку з чим повторно просив надати попереднє погодження на відчуження активів, переданих в управління за договором управління шляхом їх самостійного продажу третім особам, за ціною не нижчою ніж визначена у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитним договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", складеним Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-Консалтинг" станом на 14.05.2014.

Листом №55-013/46775 від 22.08.2014 Національний банк України повідомив відповідача-1 про те, що для погодження Комісією Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайта) платіжних систем відчуження майна активів Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" управителю необхідно подати до Національного банку України документи відповідно до вимог глави 10 розділу VI Положення № 369, у зв`язку з чим вдруге повернув на доопрацювання пакет документів щодо погодження відчуження майна.

Відповідач-1 звернувся до начальника Управління припинення діяльності банків Генерального департаменту банківського нагляду Національного банку України для отримання погодження порядку продажу переданих в управління Товариству з обмеженою відповідальністю "Дельта М" майнових прав, боргових зобов`язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами (переданого в управління кредитного портфелю Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку") у кількості 88 одиниць, до якого було додано висновок управителя про порядок, склад, умови та строки продажу; інформацію про майно (активи), яке пропонується для продажу; звіт про оцінку майнових прав - боргових зобов`язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 88 одиниць; рецензію на звіт про оцінку майнових прав - боргових зобов`язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 88 одиниць (лист №10/825-Д від 13.11.2014 в матеріалах справи).

27.01.2015 відповідач-1 звернувся до позивача з заявою щодо уточнення кількості активів та погодження способу продажу активів, відповідно до якої враховуючи погашення за час погодження заборгованості за кредитними договорами № 11/02-08-КА від 25.01.2008 та №14/1-1-105 від 02.07.2008 на підставі п. 4.1 договору управління просив надати погодження на продаж активів (продаж майнових прав через відступлення права вимоги по кредитним договорам) у наступному порядку:

- здійснити продаж боргових зобов`язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 86 одиниць одним лотом через прилюдні торги (аукціон) на Українській універсальній товарній біржі за початковою ціною 2 802 119,00 грн. (враховуючи сумарну вартість кожного кредитного договору визначену Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-Консалтинг" у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 10.11.2014);

- у випадку, якщо зазначені вище торги не відбудуться провести повторний продаж боргових зобов`язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 86 одиниць одним лотом через прилюдні торги (аукціон) на Українській універсальній товарній біржі за початковою ціною 1 961 483,30 грн. (враховуючи зменшення вартості кожного кредитного договору на 30 відсотків від вартості визначеної Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-Консалтинг" у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 10.11.2014);

- у випадку, якщо і повторні торги не відбудуться надати Управителю можливість (без додаткового погодження) здійснити продаж боргових зобов`язань через відступлення прав окремо по кожному з 86 кредитних договорів юридичним та/або фізичним особам шляхом укладання окремих договорів відступлення права вимоги за кредитним договором за ціною активу визначеною на останніх публічних торгах (за ціною, що на 30% менша від ринкової ціни визначеної Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-Консалтинг" у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 10.11.2014).

Згідно зі звітом про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", складеного оцінювачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-Консалтинг" станом на 31.03.2015, було визначено, що ринкова вартість об`єкта оцінки - майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" у кількості 86 одиниць, без урахування ПДВ, станом на 31.03.2015 становить 1 961 476,00 грн.

29.04.2015 відповідач-1 звернувся до позивача із заявою від 28.04.2015 щодо внесення змін до погодження способу продажу активів у зв`язку із проведенням нової оцінки, відповідно до якої враховуючи сплив терміну дії попередньої оцінки та отриманням нового висновку на підставі п. 4.1 договору управління просив надати погодження на продаж активів (продаж майнових прав через відступлення права вимоги по кредитним договорам) у наступному порядку:

- здійснити продаж боргових зобов`язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 86 одиниць одним лотом через прилюдні торги (аукціон) на Українській універсальній товарній біржі за початковою ціною 1 961 476,00 грн. (враховуючи сумарну вартість кожного кредитного договору визначену Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-Консалтинг" у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 31.03.2015);

- у випадку, якщо зазначені вище торги не відбудуться провести повторний продаж боргових зобов`язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 86 одиниць одним лотом через прилюдні торги (аукціон) на Українській універсальній товарній біржі за початковою ціною 1 373 033,20 грн. (враховуючи зменшення вартості кожного кредитного договору на 30 відсотків від вартості визначеної Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-Консалтинг" у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 31.03.2015);

- у випадку, якщо і повторні торги не відбудуться надати Управителю можливість (без додаткового погодження) здійснити продаж боргових зобов`язань через відступлення прав окремо по кожному з 86 кредитних договорів юридичним та/або фізичним особам шляхом укладання окремих договорів відступлення права вимоги за кредитним договором за ціною актива визначеною на останніх публічних торгах (за ціною, що на 30% менша від ринкової ціни визначеної Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-Консалтинг" у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 31.03.2015).

25.05.2015 Комісією з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайта) платіжних систем Національного банку України прийнято рішення №255 "Про відчуження Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку". Згідно з цим рішенням позивачем було надано погодження на відчуження майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", за ціною не нижчою, ніж оціночна ринкова вартість, визначена суб`єктом оціночної діяльності за станом на 31.03.2015 на загальну суму 1 639 013,00 грн. (без урахування ПДВ), а саме майнові права за кредитними договорами у кількості 76 одиниць згідно з переліком майна (активів), який зазначений в інформації про майно (активи) та наданий листом управителя від 27.01.2015, шляхом, проведення аукціону. Умовами погодження передбачалося, що у разі відсутності заяв щодо придбання майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" на аукціоні, управитель здійснює безпосередній продаж майна (активу) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" фізичній або юридичній особі за ціною останнього аукціону. Поряд з цим, управителю було відмовлено у погодженні відчуження майнових прав за кредитними договорами (ОСОБА_9. договір від 05.12.2006 № 27/10-7211; ОСОБА_10. договір від 15.12.2003 № 27/10-7101; ОСОБА_11. договір від 01.11.2007 № 27/10-912П та договір від 25.12.2007 № 27/10-930А; ОСОБА_3 договір від 29.12.2006 № 27/10-746А; ОСОБА_4 договір від 31.07.2008 № 27/10-997П; ОСОБА_5 договір від 20.12.2005 №11/02-814-КІ; ОСОБА_12 договір від 22.06.2007 № 11/03-28; ОСОБА_7 договір від 12.03.2007 №20/Б.в.; ОСОБА_8 договір від 14.12.2006 №14/10-191.

10.06.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М", як замовником, та Українською універсальною товарною біржею, як виконавцем, укладено договір-доручення № 100 на проведення аукціону, за умовами якого сторони зобов`язалися здійснити ділове співробітництво з використанням організаційно-правових механізмів аукціонних торгів з метою створення умов для забезпечення ефективності аукціонних торгів по продажу майна, що належить Акціонерному банку "Банк регіонального розвитку", а саме: лот №1 - майнові права на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" у кількості 76 одиниць, з початковою ціною продажу у розмірі 1 639 013,00 грн. (без урахування ПДВ).

У газеті "Голос України", випуск за 13.06.2015 № 104 (6108) та в газеті "Експрес об`ява", випуск за 12.06.2015 № 22 (5079) опубліковані оголошення щодо проведення 30.06.2015 аукціону з реалізації активів Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" за стартовою ціною лоту 1 639 013,00 грн.

30.06.2015 Українською універсальною товарною біржею було складено протокол №1 про хід аукціонних торгів, які не відбулися у зв`язку з відсутністю заяв про участь в аукціонних торгах.

В газеті "Голос України", випуск за 03.07.2015 № 117 (6121) та в газеті "Експрес об`ява", випуск за 03.07.2015 № 25 (5082) опубліковано оголошення щодо проведення 20.07.2015 повторного аукціону з реалізації активів Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" за стартовою ціною лоту 1147 309,10 грн.

20.07.2015 Українською універсальною товарною біржею було складено протокол №1 про хід аукціонних торгів, які не відбулися через відсутність заяв про участь в аукціонних торгах.

Рішенням Національного банку України №414 від 05.08.2015 "Про відчуження ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" вирішено погодити управителю відчуження майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", за ціною не нижчою, ніж оціночна ринкова вартість, визначена суб`єктом оціночної діяльності за станом на 31.03.2015 на загальну суму 322 463,00 грн. (без урахування ПДВ), а саме майнові права за кредитними договорами у кількості 10 одиниць згідно з переліком майна (активів), який зазначений в інформації про майно (активи) та наданий листом управителя від 12.06.2015, шляхом, проведення аукціону. У разі відсутності заяв щодо придбання майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" на аукціоні, управителю здійснити безпосередній продаж майна (активу) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" фізичній або юридичній особі за ціною останнього аукціону.

12.08.2015 між ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та Українською універсальною товарною біржею був укладений договір-доручення №14/1 на проведення аукціону, предметом якого є продаж майна, що належить АБ "Банк регіонального розвитку", а саме: "лот № 1 - Майнові права на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" у кількості 10 одиниць, без урахування ПДВ".

14.08.2015 в газеті "Експрес об`ява" № 31 (5088) та 15.08.2015 в газеті "Голос України" № 150 (6154) були опубліковані оголошення, щодо проведення 01.09.2015 аукціону з реалізації активів АБ "Банк регіонального розвитку" за стартовою ціною лоту 322 463, 00 грн.

01.09.2015 Українською універсальною товарною біржею був складений протокол № 1 про хід аукціону торгів які не відбулися, згідно якого вказано, що торги по лоту № 1 не відбулись в зв`язку з відсутністю заяв про участь в аукціонних торгах.

04.09.2015 в газеті "Експрес об`ява" № 34 (5091) 05.09.2015 в газеті "Голос України" №164 (6168) були опубліковані оголошення, щодо проведення 21.09.2015 повторного аукціону з реалізації активів АБ "Банк регіонального розвитку" за стартовою ціною лоту 225 724, 10 грн.

Українською універсальною товарною біржею 21.09.2015 був складений протокол № 1 про хід аукціону торгів які не відбулися, згідно якого вказано, що торги по лоту № 1 не відбулись в зв`язку з відсутністю заяв про участь в аукціонних торгах.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в даному випадку вчинення оскаржуваного договору було здійснено відповідачем-1 під час реалізації повноважень управителя непроданих активів Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" в межах процедури його ліквідації, а тому регулювання спірних правовідносин з огляду на положення ч. 3 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" здійснюється в т.ч. приписами Глави 70 Цивільного кодексу України, Закону України "Про банки і банківську діяльність", Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою НБУ №369 від 28.08.2001, в редакціях, що діяли до 22.09.2012, та умовами договору управління.

У відповідності до ч. 11 ст. 96 Закону України "Про банки і банківську діяльність" у разі, якщо на момент закінчення строку ліквідації залишилися непроданими активи банку і негайний продаж матиме наслідком істотну втрату їх вартості, ліквідатор передає такі активи в управління визначеній Національним банком України юридичній особі, яка зобов`язана вжити заходів щодо продовження погашення заборгованості кредиторів банку за рахунок отриманих активів.

За змістом п.п. 13.1, 13.9 Глави 13 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою НБУ №369 від 28.08.2001, (надалі - "Положення №369") ліквідатор у разі потреби передавання активів банку, які залишаються непроданими на час закінчення процедури ліквідації банку, негайний продаж яких матиме наслідком істотну втрату їх вартості, в управління іншій юридичній особі звертається до Національного банку з відповідною пропозицією згідно зі статтею 96 Закону України про банки. За результатами конкурсу між банком, Національним банком і управителем укладається трьохсторонній договір. Договір про передавання в управління непроданих активів від імені Національного банку підписує уповноважена посадова особа Національного банку. Договір набирає чинності з дати його підписання.

Згідно із ст. 1029 Цивільного кодексу України за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача). Договір управління майном може засвідчувати виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно. Законом чи договором управління майном можуть бути передбачені обмеження права довірчої власності управителя.

Частиною 5 ст. 1033 Цивільного кодексу України встановлено, що управитель, якщо це визначено договором про управління майном, є довірчим власником цього майна, яким він володіє, користується і розпоряджається відповідно до закону та договору управління майном. Договір про управління майном не тягне за собою переходу права власності до управителя на майно, передане в управління.

Відповідно до ч. 2 ст. 316 Цивільного кодексу України особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

З огляду на викладені положення вбачається, що з укладенням договору управління майном (майновими правами) та переданням такого майна управителю відповідна особа набуває статусу фактичного тимчасового власника такого майна, однак з обмеженими положеннями договору та закону повноваженнями щодо володіння та розпорядження ним для досягненим мети укладення відповідного правочину управління.

У відповідності до ч. 1 ст. 1037 Цивільного кодексу України управитель управляє майном відповідно до умов договору. Управитель може відчужувати майно, передане в управління, укладати щодо нього договір застави лише за згодою установника управління.

У пункті 2 договору управління встановлено обов`язок управителя у своїй діяльності дотримуватися вимог законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України.

Приписами п. 13.11 Положення №369 визначено, що управитель відповідно до укладеного тристороннього договору: відкриває в Національному банку накопичувальний рахунок у порядку, установленому нормативно-правовими актами Національного банку; набуває прав сторони (учасника) у судових справах, у якій стороною (учасником) був банк, який ліквідовано, а також прав сторони (учасника) виконавчих проваджень за участю банку; управляє активами та може відчужувати майно за погодженням з Комісією Національного банку; задовольняє вимоги кредиторів банку.

За умовами п. 4.1 договору управління продаж, відступлення права вимоги, переведення боргу щодо активів, переданих в управління за цим договором, здійснюються лише за попереднім погодженням із Національним банком України.

За умовами укладеного договору №059 про відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2015 за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007 та відповідно до Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою НБУ №369 від 28.08.2001, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "ДЕЛЬТА М" з метою досягнення цілей укладення такого правочину - задоволення вимог кредиторів за рахунок таких активів повинно було отримати погодження Національного банку України при здійсненні продажу або відступлення права вимоги даних активів.

Рішенням Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайта) платіжних систем Національного банку України від 25.05.2015 №255 "Про відчуження ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" вирішено:

- погодити управителю відчуження майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", за ціною не нижчою, ніж оціночна ринкова вартість, визначена суб`єктом оціночної діяльності за станом на 31.03.2015 на загальну суму 1 639 013,00 грн. (без урахування ПДВ), а саме майнові права за кредитними договорами у кількості 76 одиниць згідно з переліком майна (активів), який зазначений в інформації про майно (активи) та наданий листом управителя від 27.01.2015, шляхом, проведення аукціону. У разі відсутності заяв щодо придбання майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" на аукціоні, управителю здійснити безпосередній продаж майна (активу) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" фізичній або юридичній особі за ціною останнього аукціону.

Таким чином, рішенням Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайта) платіжних систем Національного банку України від 25.05.2015 №255 відчуження відповідачем-1 активів було обмежене погодженими порядком, умовами та ціною, а саме: шляхом продажу одним лотом на аукціоні із стартовою ціною у розмірі 1 639 013, 00 грн. та, виключно, у випадку якщо такий аукціон не відбудеться - шляхом безпосереднього продажу майна фізичній або юридичній особі за ціною останнього аукціону, проте Національним банком України не було надано (погоджено) можливості зміни визначеної в рішенні ціни продажу спірного майна.

Так, у пункті 10.10 Глави 10 "Погодження Національним банком порядку продажу майна (активів) банку, його складу, умов та строків придбання" унормовано, що ліквідатор має право прийняти рішення про повторний продаж активу на аукціоні (за конкурсом), якщо актив не було продано на попередніх торгах, зі зменшенням його початкової ціни, але не більше ніж на 30 відсотків, без повторного погодження з Національним банком.

З матеріалів справи вбачається, що у Звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 31.03.2015, складеному Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-Консалтинг", вартість майнових прав окремо за Кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007 (позичальник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Л-Сервіс") визначена у розмірі 1,00 грн.

Слід зазначити, що відступлення права вимоги за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007 відбулося за ціною 100, 00 грн. згідно з п. 1.6 договору відступлення.

Однак, погодження уцінки спірних активів на 30% від ринкової ціни, визначеної Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-Консалтинг" у звіті, та здійснення продажу активів окремо по кожному кредитному договору, рішення НБУ №№255, 414 не містять, крім того, в матеріалах справи також відсутні докази надання позивачем відповідного погодження.

Судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги заперечення відповідачів щодо можливості прийняття рішення про повторний продаж активу на аукціоні, якщо актив не було продано на попередніх торгах, зі зменшенням його початкової ціни не більше ніж на 30 відсотків, без повторного погодження з НБУ з посиланням на главу 10 Розділу VI Положення №369, оскільки відповідні повноваження належать ліквідатору банку. Так, відповідно до п.п.4.1, 4.2 глави 4 Розділу VI Положення ліквідатором може бути призначено особу, яка відповідає вимогам, установленим статтею 90 Закону про банки. Ліквідатором може бути фізична особа, яка: має досвід роботи не менше трьох років в аудиторській, юридичній або банківській сферах діяльності; була тимчасовим адміністратором цього банку.

В той же час, діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "ДЕЛЬТА М" регулюється главою 13 Розділу VI Положення № 369. Згідно з п.13.2 глави 13 Розділу VI Положення юридична особа, яка претендує здійснювати управління непроданими активами банку (далі - управитель), має відповідати таким вимогам: банк, який надає послуги з довірчого управління коштами і цінними паперами за договорами з юридичними та фізичними особами, за умови, що він здійснює беззбиткову діяльність, дотримується економічних нормативів, забезпечує в повному обсязі формування резервів за активними операціями та не є об`єктом застосування заходів впливу щодо обмеження, зупинення чи припинення здійснюваних банком операцій; юридична особа, яка здійснює професійну діяльність щодо надання аудиторських, юридичних, консалтингових, фінансових послуг не менше трьох років, веде беззбиткову діяльність і не має заборгованості перед Державним бюджетом України та місцевими бюджетами.

Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "ДЕЛЬТА М" є управителем непроданих активів банку, а не ліквідатором, а тому глава 10 Розділу VI Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою НБУ №369 від 28.08.2001 не розповсюджується на діяльність відповідача- 1 та не підлягає застосуванню у даному випадку. За таких підстав, при здійсненні продажу активів відповідач- 1 не був наділений правом самостійного зменшення вартості активів на 30% у разі непроведення аукціонних торгів, у зв`язку з відсутністю учасників. При цьому, рішенням НБУ №255 було встановлено певні обмеження щодо реалізації активів банку.

Також, слід зазначити, що відповідно до пп.1.6.1 п.1.6 договору після підписання цього договору новий кредитор на протязі одного місяця перераховує управителю грошові кошти в сумі 100, 00 грн. на накопичувальний рахунок № НОМЕР_1 в Головному управлінні НБУ, МФО 321024 з посиланням в призначенні платежу на реквізити цього договору.

На підтвердження здійснення оплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "ГАРАНТ" на виконання умов договору №059 про відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2015 року за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007 було надано платіжне доручення №89 від 26.10.2018 на суму в розмірі 4 000, 00 грн. із зазначенням призначення платежу: "оплата по договором цесії за відступлення права вимоги за кредитними договорами" та заяву про зарахування коштів по договорам відступлення права вимоги (цесії).

Судом першої інстанції не прийнято до уваги вказані докази на підтвердження здійснення оплати за спірним договором, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, оскільки з платіжного доручення №89 від 26.10.2018 не вбачається здійснення оплати саме на виконання умов договору №059 про відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2015 за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007, а у заяві про зарахування коштів по договорам відступлення права вимоги (цесії) вказаний договір також відсутній.

Крім того, слід звернути увагу, що відповідач- 2 повинен був здійснити оплату протягом одного місяця з дня підписання договору, тобто у строк по 30.10.2015, проте в матеріалах справи відсутні докази перерахування грошових коштів на рахунок відповідача- 1 саме за договором №059 про відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2015.

З довідки перевірки діяльності ТОВ "Агенція комплексного захисту бізнесу "ДЕЛЬТА М", якому передано в управління непродані активи Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" за період з 01.11.2014 до 01.07.2016, вбачається, що управителем недостатньо здійснена організація роботи з продажів, яка призвела до неотримання коштів на загальну суму 859 415, 36 грн.

Крім того, у Звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" від 31.03.2015, складеному Товариством з обмеженою відповідальністю "Приват-Консалтинг", визначення ринкової вартості майнових прав за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007 (позичальник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Л-Сервіс") для їх відчуження здійснювалося виходячи із того, що сума заборгованості за кредитом становила 24 004 795, 57 грн., проте, у п.1.2.1 договору відступлення було визначено, що розмір заборгованості за даним кредитним договором на день укладення такого договору (тобто на 30.09.2015) становить 70 023 067, 58 грн.

Таким чином, погоджуючи відчуження майнових прав за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007 відповідачем-1 здійснювалося визначення вартості такого активу виходячи із того, що розмір вимоги за ним становить 24 004 795, 57 грн., однак, за оскаржуваним договором було відчужено розмір вимоги майже втричі більший від оцінюваного (70 023 067, 58 грн.), що дає підстави для висновку про невідповідність встановленої в договорі відступлення ціни продажу реальній ринковій вартості проданого активу, адже доказів її визначення у встановленому порядку (шляхом отримання висновку оцінювача виходячи із дійсної суми заборгованості) матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 10.13 Положення ліквідатор здійснює передавання майна (активів) покупцям після надходження коштів на накопичувальний рахунок або в касу банку. Ліквідатор передбачає таку умову в договорах про купівлю-продаж.

Рішеннями НБУ №255 від 25.05.2015 та №414 від 05.08.2015 "Про відчуження TOB "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", надано погодження на відчуження Управителем майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку". Зазначеними рішеннями визначено виключно умову, щодо вартості продажу активу, а саме: "У разі відсутності заяв щодо придбання майна (активів) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" на аукціоні, Управителю здійснити безпосередній продаж майна (активу) Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку" фізичній або юридичній особі за ціною останнього аукціону).

Відповідно, в рішеннях НБУ №255 від 25.05.2015 та №414 від 05.08.2015 не зазначено необхідності включення в договір цесії умови щодо моменту переходу права вимоги. Крім того, з урахуванням того, що відповідач- 1 є управителем, а не ліквідатором банку, а вказані умови визначені виключно для ліквідатора, а отже місцевий господарський суд правомірно не прийняв до уваги доводи позивача про те, що договір №059 про відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2015 за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007 не містить умов визначених рішенням Національного банку та Положенням щодо моменту переходу права вимоги за кредитними договорами.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладення відповідачем- 1 договору №059 про відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2015 за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007, тобто окремого активу, переданого в управління, здійснено з перевищенням своїх повноважень в порушення положень ст. 1037 ЦК України та п. 4.1 Договору управління та всупереч рішенню НБУ №255, що свідчить про недодержання при укладенні Договору відступлення встановлених ст. 203 Цивільного кодексу України вимог, а тому є підставою для визнання його недійсним в силу приписів статті 215 Цивільного кодексу України.

За змістом ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Так, як зазначалось вище 30.09.2015 Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "ДЕЛЬТА М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "ГАРАНТ" складено та підписано акт приймання-передачі до договору №059 про відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2015 за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "ДЕЛЬТА М" передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія " ГАРАНТ" в свою чергу прийняло документи за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007, укладеному між Акціонерним банком "Банк регіонального розвитку" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Л-Сервіс", а саме: усі документи, які складають кредитну справу позичальника, отримані банком від позичальника (управителем від банку на підставі договору про передання в управління непроданих активів від 20.11.2013) відповідно до умов вказаних договорів, включаючи документи, на підставі яких банк здійснював оцінку платоспроможності позичальника; документи, що пов`язані із виконанням кредитного договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Відтак, вимоги позивача в частині зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" оригінали документів за актом до договору №059 про відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2015 за кредитним договором №14/10-94 від 26.06.2007 правомірно задоволено, оскільки у Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія " ГАРАНТ" відсутні правові підстави утримувати у володінні спірні документи.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частинами 1 -3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п. 5 постанови).

Втім, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Вирішуючи поданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.01.2017 року "Аналіз окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"" зазначено, що під час вирішення спорів вказаної категорії у суддів виникає питання, чи будь-яка заінтересована особа вправі пред`являти позов про визнання недійсним правочину, укладеного іншими сторонами.

Цивільний кодекс України не містить визначення поняття "заінтересована особа", тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

В будь-якому разі судам необхідно враховувати, що коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Таким чином, коло таких заінтересованих не є обмеженим і залежить від обставин конкретної справи.

Статтею 16 ЦК України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, інтерес позивача, у даному випадку стосовно визнання недійсним договору має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

При зверненні до суду з вказаним позовом Національний банк України зазначав, що оспорюваним договором порушено його права та інтереси як органу, наділеного розпорядчими та контролюючими повноваженнями. Так, Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Положенням про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженим Постановою правління Національного банку України № 369 від 28.08.2001, Законом України "Про банки і банківську діяльність" на Національний банк України покладено функції розпорядчого органу з організації ліквідаційної процедури Банку та функції з нагляду та контролю за перебігом ліквідаційної процедури та ефективної роботи ліквідатора та Управителя, що дає безпосереднє право оскаржувати правочини Управителя по відчуженню активів Банку, вчинених всупереч положенням чинного законодавства.

Крім того, як вбачається із переліку вигодонабувачів до договору управління, розмір незадоволених вимог позивача до АБ "Банк регіонального розвитку" становить 44 790 784, 57 грн., які включені до п`ятої черги задоволення вимог, у зв`язку з чим питання щодо вартості відчуження відповідачем-1 активів безпосередньо впливає на повноту задоволення вимог позивача, як кредитора АБ "Банк регіонального розвитку".

Таким чином, враховуючи положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства щодо повноважень Національного банку України як контролюючого органу, Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи позивача про наявність підстав для звернення до суду з вимогою про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (цесії), а тому заперечення Відповідачів в цій частині є необґрунтованими та не приймаються до уваги.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Проте, всупереч наведених вище правових норм, скаржником не доведено суду належними та допустимими доказами тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та вимоги законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, такими, що відповідають фактичним обставинам справи та не спростованими належним чином і у встановленому законом порядку відповідачем-2, а відтак такими, що підлягають задоволенню

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS №005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2019 у справі №910/13543/18 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника (Товариство з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант").

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2019 у справі №910/13543/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2019 у справі №910/13543/18 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант".

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 28.03.2019 у справі №910/13543/18, зупинену ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2019.

5. Матеріали справи №910/13543/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено - 18.09.2019.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.А. Пашкіна