ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/365/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів Принцевської Н.М.,

Ярош А.І.,

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

за участю представників учасників судового процесу:
від позивача: Дем`янов В.Ю., за довіреністю;

від відповідача-1: Поляков О.Г., за довіреністю;

від відповідача-2: Оксюта В.В., за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства Веста-Юг
на рішення Господарського суду Одеської області

від 20 травня 2019 року (повний текст складено 30.05.2019р.)

по справі № 916/365/18

за позовом Міністерства оборони України

до відповідачів: 1. Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси

2. Фермерського господарства Веста-Юг
про визнання договору недійсним, -

суддя суду першої інстанції: Гут С.Ф.

час та місце винесення рішення: 20.05.2019р., м. Одеса, просп. Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 18.09.2019р. відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018р. Міністерство оборони України (далі-позивач, Міноборони, МОУ) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси (далі-відповідач 1, КЕВ) та Фермерського господарства "Веста-Юг" (далі-відповідач 2, ФГ «Веста-Юг») про визнання недійсним договору №1 від 01.12.2016р. (далі-договір) про вирощування сільськогосподарських культур, укладеного між відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовані завданням майнової шкоди Міністерству оборони України у результаті реалізації вищезазначеного договору та перешкодою в користуванні землями оборони за їх цільовим призначенням.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.05.2019р. по справі №916/365/18 (суддя Гут С.Ф.) позовні вимоги Міністерства оборони України задоволено у повному обсязі, визнано недійсним договір №1 від 01.12.2016р., укладений між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Одеси та Фермерським господарством Веста-Юг про вирощування сільськогосподарських культур, стягнуто з ФГ Веста-Юг на користь позивача 1762,00 грн. витрат з оплати судового збору.

У вказаному рішенні Господарський суд Одеської області дійшов висновку про доведеність позивачем факту укладення спірного договору з порушенням вимог законодавства, що відповідно до приписів статей 203, 215 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання його недійсним.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фермерське господарство Веста-Юг звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій відповідач-2 просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 20.05.2019р. по справі №916/365/18 і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі «Веста-Юг» посилається на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт зазначає, зокрема, що суд першої інстанції, при винесенні оскаржуваного рішення, безпідставно та незаконно послався на недотримання Методичних рекомендацій щодо укладення договорів з метою вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оброни України (далі - Методичні рекомендації), як на підставу для визнання недійсним договору, у зв`язку з тим, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2019 у справі №815/1784/19 зазначено, що спірні Методичні рекомендації не є нормативно- правовим актом, а стосуються виключно організації та уніфікації діяльності внутрішніх структур Міністерства оборони України, що стосується умов та порядку реалізації ними свого права на використання земель оборони для цілей вирощування сільськогосподарських культур.

Апелянт наполягає на тому, що Методичні рекомендації є виключно службовим документом, який встановлює єдині правила для внутрішніх структур Міністерства оборони України щодо вибору контрагентів, з якими можуть укладатися договори зі спільного обробітку землі. Вказані рекомендації не встановлюють, не змінюють та не скасовують норм права, а доданий до них примірний Договір розроблено у відповідності з нормами чинного законодавства, включаючи Цивільний та Господарський кодекси України.

Крім того, ФГ «Веста-Юг» вважає, що враховуючи, що Методичні рекомендації не є нормативним актом, вони не є обов`язковими для виконання, у зв`язку з чим їх невиконання (недотримання їх положень) не має жодних правових наслідків.

Також в обґрунтування доводів, викладених в апеляційній скарзі, позивач зазначає, що Міністерство оборони України не є землекористувачем чи власником земельної ділянки, тому, оспорюваним договором не порушуються і не можуть порушуватися його права та законні інтереси як власника, у зв`язку з чим суд першої інстанції безпідставно застосував норми ст.203 та ст.215 Цивільного кодексу України.

Більш детально доводи Фермерського господарства Веста-Юг викладені в апеляційній скарзі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.06.2019р. апеляційну скаргу Фермерського господарства Веста-Юг на рішення Господарського суду Одеської області від 20.05.2019р. по справі №916/365/18 залишено без руху, встановлено апелянту строк для усунення недоліків виявлених при поданні апеляційної скарги.

18.07.2019р. від Фермерського господарства Веста-Юг до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої апелянтом додано докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.07.2019 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою

Фермерського господарства «Веста-Юг» на рішення Господарського суду Одеської області від 20.05.2019 р. по справі №916/365/18 та призначено розгляд справи на 18.09.2019р.

У судовому засіданні 18.09.2019р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, розглянувши доводи та вимоги апеляційних скарг, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії Б №031728 від 1983 року Чабанській квартирно-експлуатаційній частині району (далі- Чабанська КЕЧ району), правонаступником якої на даний час є квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси (далі КЕВ м. Одеси) надано в безстрокове та безоплатне користування земельну ділянку загальною площею 4382,6 га, в межах згідно із планом землекористування для будівництва обєктів (а.с.23-28), яка розташована території Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області та на якої, зокрема, розміщено Чабанський військовий полігон.

Місцевим господарським судом встановлено, що 01.12.2016р між КЕВ м. Одеси та ФГ «Веста-Юг» укладено договір №1 Про вирощування сільськогосподарських культур відповідно до умов якого з метою залучення додаткових джерел фінансування та відповідно до вимог ст. 4 Закону України Про використання земель оборони, постанови Кабінету Міністрів України від 25.07.2000 № 1171 Про затвердження Переліку видів господарської діяльності, здійснення якої дозволяється військовим частинам Збройних Сил, наказу головного КЕУ ЗСУ № 53 від 24.09.2013, затвердженого Міністром оборони України 25.09.2013 Про використання земель оброни у сільськогосподарських цілях на полігонах ЗСУ, сторони домовилися про вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках площею 2020,00га, які надані КЕВ м. Одеси в безстрокове користування згідно з Державним актом від 1983 серії Б № 031728, та можливостей ФГ Веста-Юг діяти, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва.

Сторони домовились, що спільний обробіток землі буде здійснюватися наступним чином:

Відповідно до п. 1.2 договору КЕВ м. Одеси бере на себе зобов`язання залучити площу земельної ділянки, яка надана йому в безстрокове користування, для вирощування сільськогосподарських культур, а ФГ Веста-Юг бере в користування земельні ділянки та власними коштами проводить необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу з вирощування сільськогосподарських культур.

Пунктом 3.1 Договору сторони погодили, що КЕВ м. Одеса зобов`язана залучити для вирощування сільськогосподарських культур, яке буде проводитись ФГ Веста- Юг, земельні ділянки, що надані йому в безстрокове користування згідно Державного акту від 1983 року серії Б № 031728, з якої КЕВ м. Одеса може виділити для вирощування сільськогосподарських культур дві тисячі двадцять гектарів ріллі, терміном на шість сільськогосподарських років, тобто до 30.08.2022 року.

Відповідно до 5.1 договору його ціна складає 5 190 586,82 грн., у тому числі ПДВ в сумі 865 097,80 гривень, за один сільськогосподарський рік. Розрахунок ціни становить 8% від нормативної грошової оцінки 1 га сільськогосподарських угідь з урахуванням коефіцієнтів індексації, що згідно даних Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області по Комінтернівському району Одеської області, становить 26 766,64 грн. за 1 гектар.

Розрахунки від вирощування сільськогосподарських культур проводяться шляхом перерахування Фермерським господарством Веста-Юг визначеної пунктом 5.1 суми щомісячно, не пізніше 25 числа місяця наступного за звітним, рівними платежами в сумі 432 548,90 гривень до спеціального фонду державного бюджету (на спеціальний реєстраційний рахунок КЕВ м. Одеса, що відкритий в органі Державного казначейства). При цьому ФГ Веста-Юг самостійно, на свій розсуд розпоряджається зібраним врожаєм в разі повного проведення оплати за договором (п.5.2 договору).

Крім того, пунктом 5.3 Договору передбачено, сплата земельного податку здійснюється КЕВ м. Одеса в порядку, передбаченому чинним законодавством, а ФГ Веста-Юг щомісячно компенсує КЕВ м. Одеса сплачений земельний податок згідно площі земельної ділянки, залученої для вирощування сільськогосподарської продукції за цим договором, на підставі виставленого рахунку.

За умовами п 9.1 договору він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

Даний договір підписаний обома сторонами без зауважень та скріплений відповідними печатками сторін.

Проте, Міністерство оборони України вважає, що Договір №1 від 01.12.2016р. підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, як цивільно-правова угода, вчинена з порушенням норм чинного законодавства України.

Матеріали справи свідчать, що Міністерство оброни України посилається на те, що Договір було укладено з порушенням Методичних рекомендацій та примірного договору, як додатку до Методичних рекомендацій, хоча останні доведені до керівників квартирно-експлуатаційних підрозділів службовим листом начальника ГКЕУ ЗСУ від 13.09.2016 № 303/6/27/1380.

Наведені обставини і стали підставою звернення Міноборони до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Як вбачається зі змісту договору №1 від 01.12.2016р., за своєю правовою природою він є договором про спільну діяльність, що не спростовується відповідачами.

За договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові; договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі, а його умови, в тому числі координація спільних дій учасників, ведення їх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (статті 1130, 1131 Цивільного кодексу України). Таким чином, укладаючи договір про спільну діяльність, учасник договору повинен бути наділений розпорядчими речовими правами щодо об`єктів, виділених для спільної діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є вимога Міністерства оборони України про визнання недійсним договору № 1 від 01.12.2016 р., укладеного між КЕВ м. Одеса та ФГ "Веста-Юг" про вирощування сільськогосподарських культур на підставі приписів статей 77, 84, 92, 125, 126 Земельного кодексу України, статті 203, 215 Цивільного кодексу України, статтей 207, 208 Господарського кодексу України, Законом України "Про використання земель оборони" Положенням про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України з посиланням на здійснення КЕВ м. Одеси фактичної передачі земельної ділянки, що відноситься до земель оборони, без відповідного рішення (погодження) уповноважених органів.

Згідно зі статтею 13 Земельного кодексу України, статтею 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", статтями 9,14 Закону України "Про збройні Сили України" землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.

Також, статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" передбачено, що Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України Про Збройні Сили України та п.1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671, п. 44 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі - Положення) і Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, яке зокрема, здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил України, надає згоду на вилучення земельних ділянок, які не використовуються Збройними Силами України. Як центральний орган виконавчої влади Міністерство оборони України є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Закон України Про використання земель оборони від 27.11.2003 № 1345-ІУ закріпив можливість використання земель оборони в господарських цілях шляхом надання військовими частинами (за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади) дозволів фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданим їм у постійне користування. Згідно зі ст. 1 Закону № 1345-ІУ, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 77 Земельного кодексу України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

У статті 1 Закону України "Про використання земель оборони" також закріплено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.

Апеляційна колегія зазначає, що згідно зі статтями 77, 78, 84 Земельного кодексу України, статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" та Закону України "Про використання земель оборони", землі, передані Чабанська КЕЧ району, правонаступником якої є КЕВ м. Одеси, виконавчим комітетом Комінтернівської районної ради народних депутатів Одеської області у 1983 році у постійне та безоплатне користування, відносяться за формою власності до державної власності, за цільовим призначенням - до земель оборони та перебувають на відповідному обліку в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.

Відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває в державній або комунальній власності без встановлення строку.

Статтею 95 Земельного кодексу України передбачено, зокрема, що землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Разом з тим, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 Земельного кодексу України).

Згідно зі ст. 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Зазначене є одним з принципів гарантованості прав на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про правовий режим майна в Збройних Силах України", військове майно, в тому числі і земельні ділянки, закріплюються за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління. З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною, воно набуває статусу військового майна, яке повинно використовуватись лише за його цільовим та функціональним призначенням.

В свою чергу правом оперативного управління (в тому числі землею, як активом, закріпленим за військовою частиною) за змістом статті 137 Господарського кодексу України визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується та розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна.

Крім того, згідно зі ст. 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема,: Кабінет Міністрів України, Фонд державного майна, міністерства та інші органи виконавчої влади, органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами тощо.

Як свідчать матеріали справи, станом на момент укладання договору №1 від 01.12.2016 року погодження Міністерства оборони України на укладання вказаного договору надано не було.

Оскільки, при укладанні договору №1 від 01.12.2016 року його сторони не узгоджували питання використання земельної ділянки з Міністерством оборони України, апеляційна колегія приходить до висновку, що зазначений договір укладено з порушенням вимог ст. 92, 95 Земельного кодексу України, ст. 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності".

При цьому, судова колегія зазначає,що наявність у КЕВ міста Одеси державного акту на право постійного користування земельною ділянкою не спростовують факт передачі земельної ділянки до сфери управління Міністерства оборони України.

Водночас, відповідно до ст. 4 Закону України "Про використання земель оборони", військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

Разом з тим, Наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 р. №483 затверджене Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (чинне як на момент укладення спірного договору, так і звернення до суду).

Відповідно до п. 38 Положення, ділянки, території, що тимчасово не використовуються, полігонів, танкодромів, стрільбищ та інших об`єктів Збройних Сил України, придатних для сінокосіння, випасу скоту та посіву сільськогосподарських культур, дозволяється передавати у тимчасове використання (але не у збиток бойовій підготовці та при умові забезпечення збереження державної таємниці) військовим радгоспам, а також іншим сільськогосподарським підприємствам.

При цьому, п. 39 Положення передбачено, що передача земель в тимчасове користування відбувається з погодження: заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України - щодо земель спеціальних об`єктів центрального підпорядкування; командуючих і військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування - щодо і земель для об`єктів окружного, Північного оперативно-територіального командування і підпорядкування.

Пунктом 40 Положення передбачено, що передача земель в тимчасове користування оформлюється рішенням сільської, селищної чи міської рад.

Таким чином, сторонами при укладанні договору №1 від 01.12.2016 року не було дотримано порядку передачі землі в тимчасове користування, передбаченого п.п. 38, 39, 40 Положення "Про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями", затвердженим Наказом Міністра оборони України 22.12.1997 року № 483, щодо належного оформлення права тимчасового користування землею з боку ФГ «Веста-Юг» та її передачі в таке користування за відповідним погодженням з уповноваженим органом, визначеним п. 39 Положення, та оформлення відповідним місцевої ради, на території якої перебуває земельна ділянка, що є предметом зазначеного договору (погодження договору з Лиманською районною державною адміністрацією здійснено лише у 2017 році).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВГСУ від 08.08.2017р. у справі №916/2469/16.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Приписами статті 203 вказаного Кодексу передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна колегія приходить до висновку про те, що сторонами при укладанні договору №1 від 01.12.2016р. порушено вимоги чинного законодавства України, що з урахуванням вимог п.1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України, є підставами для задоволення поданого Міністерством оборони України позову та визнання такого договору не дійсним з моменту його укладання, відповідно ч.1 ст. 236 Цивільного кодексу України

Інші доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та не впливають на правильність вирішення спору по суті, тому, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Тому, колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (див. рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 п.58).

Згідно вимог ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з тим, відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відтак, приймаючи до уваги положення чинного законодавства і встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Пунктом 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення Господарського суду Одеської області від 20.05.2019 року по справі №916/365/18 винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Веста-Юг» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 20.05.2019р. у справі №916/365/18 залишити без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови підписаний 23.09.2019р.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя Ярош А.І.