СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2019 р. Справа № 917/525/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Пархоменко О.В.

за участю представників сторін:

позивача не з`явився;

відповідача не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ (вх. № 2415 П/1-18)

на рішення господарського суду Полтавської області від 09.07.2019 року у справі №917/525/19 ухвалене в приміщенні господарського суду Полтавської області (суддя Ціленко В.А.) повний текст якого складено 12.07.2019 року

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод", м. Кременчук

про стягнення 504 307,45 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 09.07.2019 року у справі №917/525/19 в позові відмовлено.

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 09.07.2019 року у справі №917/525/19; ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги щодо заявлених сум пені, інфляційних нарахувань та 3% річних задовольнити у повному обсязі; відшкодувати за рахунок відповідача понесені Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» судові витрати зі сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Застосування ч.3 ст.7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» до спірних правовідносин є неправомірним, оскільки, матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Посилається на аналогічну правову позицію щодо обов`язковості включення до реєстру підприємств, що є учасниками процедури врегулювання заборгованості, викладену у постановах Вищого господарського суду України у справах №910/15010/16, №910/16766/16, №914/2851/16, №922/1110/15, №908/3125/16, №922/4355/14, №908/2114/16, №910/17076/16, №914/1111/16, №912/3303/16, №927/1442/15, №910/15873/13, №917/348/16, №911/3951/16, №911/3951/16.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2019 року, суддею доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.08.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Полтавської області від 09.07.2019 року у справі №917/525/19; відповідачу встановлено строк до 06.09.2019 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на 11.09.2019 р. о 10:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, зал судового засідання №115.

23.08.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№7988),в якому останній просить залишити рішення господарського суду Полтавської області від 09.07.2019 року у справі без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" без задоволення, який долучено до матеріалів справи.

В обґрунтування відзиву відповідач зазначає наступне.

15.12.2015 року між апелянтом та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу природного газу №4315/082038/з/16-БО-24, згідно якого апелянт передав відповідачу у 2016 році природний газ на загальну суму 3 378 672,31 грн., за який 17.10.2016 року відповідач розрахувався у повному обсязі, а тому відповідно до положень Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» нараховані: заборгованість, пеня, інфляційні втрати та 3% річних підлягали списанню, оскільки станом на день набрання чинності цього Закону (30.11.2016 року) відповідач не мав перед апелянтом кредиторської заборгованості.

10.09.2019 року на адресу суду від представника відповідача електронною поштою надійшов лист (вх.№1550), не оформлений в установленому порядку, а саме лист не засвідчено електронним цифровим підписом, в якому останній просить справу розглядати без участі представника відповідача; апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" відхилити у повному обсязі, рішення господарського суду Полтавської області від 09.07.2019 року у справі залишити без змін, який долучено до матеріалів справи.

Представники позивача та відповідача в судове засідання 11.09.2019 року не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце його проведення, про що свідчить штамп на зворотному боці ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні про відправлення її копій сторонам і є доказом належного повідомлення учасників спору про дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України.

На підтвердження направлення копії ухвали від 09.08.2019 року позивачу та відповідачу у справі додано фіскальні чеки УДППЗ "Укрпошта" від 12.08.2019 року №780, № НОМЕР_1 , з яких вбачається, що позивач та відповідач отримали копію ухвали 15.08.2019 року (а.с.138, 140, том 1).

Крім того, вказану ухвалу суду від 09.08.2019 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та https://eag.court.gov.ua/sud4875/

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

15.12.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Публічним акціонерним товариством "Крюківський вагонобудівний завод" був укладений договір постачання природного газу № 4315/082038/з/16-БО-24, відповідно до п.1.1. якого постачальник зобов`язався передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач прийняти та оплатити його на умовах договору.

На виконання умов Договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 3 378 672,31 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу.

Позивач посилається на те, що відповідач Публічне акціонерне товариство "Крюківський вагонобудівний завод", у зв`язку з порушенням договірних зобов`язань та несвоєчасною оплатою за Договором № 4315/082038/з/16-БО-24 купівлі - продажу природного газу від 15.12.2015 року зобов`язаний понести відповідальність у вигляді пені, 3% річних та інфляційних втрат, а саме в сумі 504 307,45 грн. з яких 30 731,70 грн. 3% річних, 97 616,69 грн. інфляційних втрат та 375 959,06 грн. пені за порушення строків виконання грошових зобов`язань.

Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Полтавської області.

09.07.2019 року господарським судом Полтавської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відмовляючи в задоволенні позову, господарський суд першої інстанції виходив зокрема з того, що заборгованість за поставлений природний газ у січні-квітні 2016 року згідно договору постачання природного газу була погашена до 30.11.2016 року, а саме до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а тому нараховані пеня, 3% річних та інфляційні втрати підлягають списанню згідно ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" та, що виконання вказаної норми "списання санкцій" не потребує включення до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Колегія суддів вважає необґрунтованими зазначені висновки місцевого господарського суду з огляду на наступне.

15.12.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі-постачальник) з однієї сторони та Публічним акціонерним товариством "Крюківський вагонобудівний завод" (далі-покупець), з другої сторони укладено Договір купівлі-продажу природного газу №4315/082038/з/16-БО-24 (далі- Договір), за умовами якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах договору, згідно пункту 1.1. договору (а.с.13).

Відповідно до пункту 1.2 Договору газ, що постачається за договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що постачальник передає споживачу в період з 01.01.2016 року по 31.03.2016 року газ обсягом до 450,00 тисяч куб.м. в тому числі по місяцях кварталів, згідно графіку передбаченого договором.

Відповідно до пункту 3.4 Договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.

Розділом 12 Договору передбачено, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу з 01.01.2016 року до 31.03.2016 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

В матеріалах справи містяться Додаткові угоди до договору купівлі-продажу природного газу від 15.12.2015 року №4315/082038/з/16-БО-24, в яких викладено, пункт 5.2 статті 5 "Ціна газу" договору, у новій редакції Додатковими угодами до спірного договору №1 від 30.12.2016 року (а.с. 20-21), № 2 від 29.01.2016 року (а.с.22), №3 від 22.02.2016 року (а.с.23), №4 від 28.03.2016 року (а.с. 24-26).

Так, до статті 2 "Кількість та фізико-хімічні показники газу" додано пункт 2.1. Договору Додатковою угодою №4 від 28.03.2016 року, абзацем у новій редакції;викладено п.3.1 та п.3.2 статті 3 "Порядок та умови передачі газу" у новій редакції, змінено п.3.5 статті 3 "Порядок та умови передачі газу" Договору пунктами 3.5. та 3.6, доповнено статтю 3 "Порядок та умови передачі газу" Договору пунктами 3.7, 3.8 у новій редакції (а.с.24-25);з тексту статті 5 "Ціна газу" Договору Додатковою угодою №4 від 28.03.2016 року виключено абзац другий п.5.1 та викладено пункт 5.2. у новій редакції (а.с.25); викладено п. 6.1 та доповнено статтю 6 "Порядок та умови проведення розрахунків" Договору пунктом 6.6., який Додатковою угодою №4 від 28.03.2016 викладено у новій редакції (а.с.26); доповнено п. 7.2. та п. 7.3 статті 7 "Права та обов`язки сторін" Договору підпунктами у новій редакції (а.с.26); додатковою угодою №4 від 28.03.2016 року викладено статтю 12 "Строк дії договору" Договору в новій редакції (а.с.26).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору позивачем поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 3 378 672,31 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу: від 31.01.2016 року на суму 1 457 951,94 грн. (а.с.32); від 29.02.2016 року на суму 1 042 634,26 грн.(а.с.33); від 31.03.2016 року на суму 644 762,09 грн. (а.с.34); від 30.04.2016 року на суму 233 324,02 грн. (а.с.35); вказані акти підписані сторонами та скріплені печатками без зауважень; суму заборгованості за природний газ відповідачем остаточно погашено 17.10.2016 року, тобто до подання позову до місцевого господарського суду.

Відповідно до п.6.1. Договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно до ч.1 ст.173 ГК України, господарським судом визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншими учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарського зобов`язання зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також з угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Даний договір є консенсуальним, оскільки права та обов`язки виникають вже в момент досягнення ними угоди за всіма істотними умовам. Отже, змістом договору є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

Оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги п.6.1. Договору.

У відповідності до ч.1 ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п.1,2 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Пунктом 6 ст.231 ГК України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Так, у пункті 7.2 Договору визначено, що у разі невиконання відповідачем п.6.1 Договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

Вказаний пункт Договору узгоджується із положеннями ст.ст.1,3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»: платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача перед позивачем за Договором, розмір нарахованої пені за неналежне виконання відповідачем умов Договору складає 375 959,06 грн..

Перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА.ЗАКОН» здійснений позивачем самостійний розрахунок пені, колегія суддів зазначає, що розрахунок є арифметично вірним, розмір пені та період її нарахування відповідає вимогам п. 6 ст. 232 ГК України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", в межах подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, а тому господарський суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 375 959,06 грн. не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідачем не виконані умови Договору щодо оплати отриманого природного газу, він зобов`язаний сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми.

Розрахунок індексу інфляцій здійснено позивачем у відповідності до рекомендацій, наданих відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 року №62-97-р.; сума на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів складає 97 616,69 грн.

Перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА.ЗАКОН» здійснений позивачем самостійний розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів зазначає, що розрахунок є арифметично вірним, а тому господарський суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 97 616,69 грн частині не підлягають задоволенню, як правомірні та обґрунтовані.

Щодо нарахованих 3% річних слід зазначити, що приписи ст.625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовується, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а оскільки сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних, то стягненню підлягають 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення.

А тому, загальний розмір нарахованих 3% річних від основного боргу складає 30 731,70 грн.

Перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА.ЗАКОН» здійснений позивачем самостійний розрахунок 3% річних, колегія суддів зазначає, що розрахунок є арифметично вірним, а тому господарський суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у розмірі 30 731,70 грн. не підлягають задоволенню, як правомірні та обґрунтовані.

Отже, оскільки відповідач оплату за поставлений газ здійснив з порушенням строків оплати, встановлених договором, позивачем обґрунтовано нараховано пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 504 307,45 грн., з яких 3% річних у розмірі 30 731,70 грн., інфляційних втрат у розмірі 97 616,69 грн. та пені у розмірі 375 959,06 грн.

Також, відповідно до ст. 526 ЦК України, яка кореспондується з ч.1 ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України унормовано, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідно до статті 612 ЦК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, згідно ст.625 ЦК України.

Так, предметом спору у даній справі є матеріально-правові вимоги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод", про стягнення 3% річних у розмірі 30 731,70 грн., інфляційних втрат у розмірі 97 616,69 грн. та пені у розмірі 375 959,06 грн. за договором №4315/082038/з/16-БО-24 від 15.12.2015 року нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором №4315/082038/з/16-БО-24 від 15.12.2015 року, а саме проведення оплати вартості товару із порушенням строків, встановлених цим договором.

У даному випадку, правовідносини сторін виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу №4315/082038/з/16-БО-24 від 15.12.2015 року, відповідно до якого Публічне акціонерне товариство "Крюківський вагонобудівний завод" здійснює діяльність з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, а Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є постачальником природного газу.

З 30.11.2016 року набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії" (далі-Закон).

Так, статтею 1 вказаного Закону врегульовано, що заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості. Реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону.

Дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії, відповідно до ст. 2 вищенаведеного закону.

Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, згідно статті 3 Закону.

Для здійснення процедури врегулювання заборгованості, а це - зменшення, списання та/або реструктуризакція, необхідною умовою є включення до реєстру обсягів заборгованості теплопостачального підприємства, з метою її врегулювання за домовленістю сторін шляхом вчинення відповідних правочинів.

При цьому ч. 3 ст.7 Закону, яка окремо регулює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Даною нормою законодавець передбачив можливість уникнення боржником відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання, як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань. Крім того, вказаною нормою, не ставиться право ненарахування неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних в залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

Положеннями Закону передбачено чітке коло осіб, що мають право на списання заборгованості та нарахувань, передбачений також і певний порядок списання заборгованості.

Відповідно до ст.3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства; порядок ведення та користування реєстром затверджується Кабінетом Міністрів України.

А тому, виходячи з аналізу положень ст.1-3 Закону, учасниками процедури врегулювання заборгованості є теплопостачальні та теплогенеруючі підприємства, включені до реєстру.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів включення відповідача до реєстру, а отже списання заборгованості є безпідставним, що виключає підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів враховує правові позиції, викладені у постановах Вищого господарського суду України у справах №910/15010/16, №910/16766/16, №914/2851/16, №922/1110/15, №908/3125/16, №922/4355/14, №908/2114/16, №910/17076/16, №914/1111/16, №912/3303/16, №927/1442/15, №910/15873/13, №917/348/16, №911/3951/16, №911/3951/16.

Крім того, ч.2 ст.3 Закону визначено, що для включення до реєстру підприємства централізованого водопостачання і водовідведення, теплопостачальні і теплогенеруючі організації подають центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, заяву, до якої додаються: копії установчих документів; копії наявних ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності; копії балансу підприємства (організації) та звіту про фінансові результати і дебіторську та кредиторську заборгованості станом на 1 липня 2016 року (розрахункова дата) та за останній звітний період;довідка, складена підприємством (організацією) у довільній формі, про обсяги та структуру дебіторської та кредиторської заборгованостей із зазначенням кредиторів, дебіторів, величини і видів заборгованості станом на розрахункову дату та за останній звітний період;копії актів звіряння взаєморозрахунків;розрахунки обсягів заборгованості з різниці в тарифах та копії протоколів територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах (ця норма не поширюється на теплогенеруючі підприємства, що не постачають теплову енергію населенню).

Рішення про включення або про відмову у включенні до реєстру приймається керівником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, або уповноваженою ним посадовою особою протягом 10 робочих днів з дня надходження заяви та розміщується на офіційному веб-сайті цього органу.

Також, постановою Кабінету Міністрів України №93 від 21.02.2017 року затверджено «Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром» (далі- Порядок), яким визначено дані реєстру про підприємства, зокрема зазначаються реквізити ліцензій підприємства, що були чинними в період виникнення заборгованості за спожиті енергоносії, яка підлягає врегулюванню згідно із Законом; підстава включення підприємства до реєстру (дата видання та номер Мінрегіону); дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 року заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах.

Пунктом 8 Порядку визначено, що для включення підприємств до реєстру та внесення змін до нього підприємства подають до Мінрегіону заяву, до якої додають документи, передбачені в абзацах другому - сьомому частини другої статті 3 Закону.

А, отже, як було зазначено вище, на момент прийняття оскаржуваного рішення відповідач не включений до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а тому не може бути учасником процедур, які визначені Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76-79 ГПК України на спростовування позовних вимог, які б могли би свідчити про відсутність у відповідача обов`язку сплатити заявлені до стягнення суми: 3% річних, інфляційних втрат та пені.

Оскільки, матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, та господарським судом першої інстанції не зазначено на підставі яких доказів відповідач набув статусу учасника процедури врегулювання, а саме є теплопостачальною або теплогенеруючою організацією, а тому застосування ч.3 ст.7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є безпідставним.

Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові у справі №908/3211/16 від 14.02.2018 року.

Отже, висновок місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Отже, місцевий господарський суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та за умов недоведеності обставин справи, що місцевий господарський суд визнав встановленими, а тому рішення господарського суду Полтавської області від 09.07.2019 року у справі №917/525/19 слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, поклавши судовий збір відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п.2 ч.1 ст. 275, п.1,4 ч.1 ст.277, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити.

Рішення господарського суду Полтавської області від 09.07.2019 року у справі №917/525/19 скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод" (39621, вул. Приходька, 139, м. Кременчук, Полтавська область, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, ) заборгованість за договором № 4315/082038/з/16-БО-24 від 15.12.2015 року, в сумі 504 307,45 грн., з яких 30 731,70 грн. 3% річних; 97 616,69 грн., інфляційних втрат; 375 959,06 грн., пені за порушення строків виконання грошових зобов`язань; 11 347,10 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.09.2019 року

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя М.М. Слободін