ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року

м. Київ

Справа № 922/77/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Багай Н. О. - головуючого, Зуєва В. А., Кушніра І. В.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 30.05.2019 (колегія суддів: Крестьянінов О. О., Фоміна В. О., Шевель О. В.) і рішення Господарського суду Харківської області від 05.03.2019 (суддя Буракова А. М.) у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Тепловодосервіс" Лозівської районної ради

про стягнення 814 772,37 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У грудні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України") звернулося до Господарського суду Харківської області із позовом до Комунального підприємства "Тепловодосервіс" Лозівської районної ради (далі - КП "Тепловодосервіс" Лозівської районної ради) про стягнення 814 772,37 грн, з яких 413 553,85 грн пені, 24 293,68 грн 3% річних, 376 924,84 грн інфляційних втрат.

1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ "НАК "Нафтогаз України", зазначає, що КП "Тепловодосервіс" Лозівської районної ради порушено умови договору купівлі-продажу природного газу від 12.12.2014 № 3184/15-БО-32 (далі - Договір) щодо проведення своєчасної оплати товару.

2. Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій.

2.1 Рішенням Господарського суду Харківської області від 05.03.2019, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 30.05.2019 у справі № 922/77/19, відмовлено у задоволенні позову.

2.2. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач розрахувався за переданий позивачем у 2015 році природний газ до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон), тому відповідно до положень вказаного Закону на таку заборгованість не могли нараховуватися інфляційні втрати, 3% річних, неустойка, а нараховані суми підлягали списанню.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Не погоджуючись із постановою Східного апеляційного господарського суду від 30.05.2019 і рішенням Господарського суду Харківської області від 05.03.2019 у справі № № 922/77/19, до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду звернулося АТ "НАК "Нафтогаз України" із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 30.05.2019 і рішення Господарського суду Харківської області від 05.03.2019 у справі № 922/77/19 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

3.2. В обґрунтування касаційної скарги АТ "НАК "Нафтогаз України" зазначає, що судові рішення господарських судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права. На думку скаржника, судами попередніх інстанцій неправомірно застосовано норми Закону до спірних правовідносин, оскільки виходячи з аналізу статей 1-3 Закону, учасниками процедури врегулювання заборгованості (що включає в себе у тому числі і списання заборгованості) є теплопостачальні і теплогенеруючі підприємства, включені до реєстру, водночас матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання за спожиті енергоносії, тому застосування частини 3 статті 7 Закону є неправомірним. При цьому, скаржник зазначає, що Верховний Суд у справі № 908/3211/16, у подібних правовідносинах щодо застосування частини 3 статті 7 Закону, дійшов висновку про те, що однією з обов`язкових підстав для застосування до спірних правовідносин приписів Закону є включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання за спожиті енергоносії. Отже, вказані в постанові Верховного Суду висновки, в силу положень статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" є обов`язковими під час розгляду цієї справи та від яких (за загальним правилом) колегія суддів під час розгляду аналогічних справ відступати не повинна.

4. Розгляд касаційної скарги та установлені судами обставини

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 12.12.2014 між АТ "НАК "Нафтогаз України" (продавець) та КП "Тепловодосервіс" Лозівської районної ради (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №3184/15-БО-32, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупця у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України АТ "НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору (пункт 1.1 Договору).

4.2. Відповідно до пункту 1.2 Договору газ, що продається за цим Договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

4.3. Пунктом 2.1 Договору передбачено, що продавець передає покупцеві з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ обсягом до 1114,0 тис. куб. м.

4.4. Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання - передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця (пункт 3.3 Договору). Акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (пункт 3.4 Договору).

4.5. Відповідно до пункту 6.1 Договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

4.6. Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1 Договору він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

4.7. Попередніми судовими інстанціями зазначено, що згідно з інформацією, яка міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань одним з видів діяльності відповідача є, зокрема, постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (код КВЕД 35.30). На веб сайті Харківської обласної державної адміністрації міститься розпорядження № 760 від 23.12.2011, відповідно до якого відповідачу видано ліцензію на здійснення господарської діяльності з виробництва теплової енергії (крім певних видів господарської діяльності у сфері теплопостачання, якщо теплова енергія виробляється на теплоелектроцентралях, когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії), транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими)тепловими мережами та постачання теплової енергії. Вказана загальнодоступна інформація також підтверджується наданою відповідачем копією відповідної ліцензії Харківської обласної державної адміністрації від 29.12.2011.

4.8. Господарськими судами попередніх інстанцій установлено, що на виконання умов укладеного Договору позивач у 2015 році передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 5 423 318,40 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від: 31.01.2015 на суму 1 143 928,82 грн; від 28.02.2015 на суму 935 545,36 грн; від 31.03.2015 на суму 840 661,41 грн; від 30.04.2015 на суму 109 289,14 грн; від 31.10.2015 на суму 502 936,85 грн; від 30.11.2015 на суму 768 129,95 грн; від 31.12.2015 на суму 1 122 826,87 грн.

4.9. Оскільки відповідачем оплата за переданий газ здійснювалась несвоєчасно, позивач звернувся із позовом про стягнення з відповідача боргу у загальній сумі 814 772,37 грн, з яких 413 553,85 грн пені, 24 293,68 грн 3% річних, 376 924,84 грн інфляційних втрат.

4.10. Судами також установлено, що на момент набрання чинності Закону (30.11.2016) заборгованість відповідача за поставку природного газу у 2015 році за Договором була погашена, про що свідчать розрахунки надані позивачем до позовної заяви, а також довідка щодо операцій по підприємству відповідача за період з 01.01.2015 по 31.12.2017. При цьому, господарські суди зазначили, що обставини погашення відповідачем основної заборгованості за отриманий газ станом на час набрання чинності Законом не заперечуються також і позивачем у позовній заяві.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Переглянувши оскаржувані у справі постанову і рішення, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши наявні матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

5.2. Предметом позову у справі є вимога позивача про стягнення пені, 3% річних, інфляційних втрат за неналежне виконання умов Договору купівлі-продажу природного газу від 12.12.2014 № 3184/15-БО-32 щодо проведення своєчасної оплати товару.

5.3. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивач та відповідач є суб`єктами, на яких розповсюджуються положення Закону. Заявлені до стягнення пеня, 3 % річних та втрати від інфляції, нараховані позивачем у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем вартості поставленого природного газу, який використовувався виключно для виробництва теплової енергії, підлягають списанню відповідно до вимог статті 7 зазначеного Закону. Виконання даної норми (списання санкцій) не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

5.4. Верховний Суд погоджується з таким висновком господарських судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

5.5. Як вірно зазначено господарськими судами, 30.11.2016 набрав чинності Закон, який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

5.6. Відповідно до статті 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

5.7. Згідно зі статтею 2 Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

5.8. Частиною 1 статті 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

5.9. Частинами 1, 3 статті 5 Закону установлено, що реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31 грудня 2016 року. На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону.

5.10. Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

5.11. Відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

5.12. Водночас, частиною 3 статті 7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

5.13. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина 3 статті 7 Закону є нормою прямої дії. При цьому застосування приписів частини 3 статті 7 цього Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом.

Зокрема, застосування даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої статтями 1, 2, 3 Закону, за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.

Якщо заборгованість погашено до набрання чинності Закону, тоді положення статей 1, 2, 3 вказаного Закону не застосовуються. Відтак не потребує доведення доказ включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість, яка є предметом регулювання за цим Законом, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню у зв`язку з припиненням зобов`язань щодо їх сплати на підставі частини 3 статті 7 Закону.

5.14. Оскільки судами установлено, що на момент набрання чинності Закону (30.11.2016) заборгованість відповідача за поставку природного газу у 2015 році за Договором була погашена, Верховний Суд вважає правильним висновок судів, що заявлені до стягнення пеня, 3 % річних та втрати від інфляції, підлягають списанню відповідно до вимог статті 7 Закону, а виконання даної норми (списання санкцій) не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

5.15. Щодо посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 908/3211/16, Верховний Суд зазначає, що у зазначеній постанові відсутній висновок щодо необхідності включення до реєстру обсягів заборгованості теплопостачального підприємства для здійснення процедури врегулювання заборгованості, а зазначення у цій постанові про включення до реєстру обсягів заборгованості теплопостачального підприємства для здійснення процедури врегулювання заборгованості є наведенням фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій, а не правовою позицією Верховного Суду про необхідність включення підприємства до вказаного реєстру для застосування частини 3 статті 7 Закону.

5.16. При цьому, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій у вказаній справі.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. За змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права; суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.2. Ураховуючи наведені положення законодавства та обставини, установлені господарськими судами, колегія суддів зазначає, що оскаржені у справі судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому правових підстав для їх зміни чи скасування немає.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 30.05.2019 і рішення Господарського суду Харківської області від 05.03.2019 у справі № 922/77/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Багай

Судді В. А. Зуєв

І. В. Кушнір