УХВАЛА

м. Київ

17.09.2019Справа № 910/12508/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Ващенко Т.М., розглянувши матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВАЙТ» (м. Київ) до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» (м. Київ) про визнання дорожньо-транспортної пригоди страховим випадком та стягнення 373.158,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНВАЙТ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про:

- визнання дорожньо-транспортної пригоди страховим випадком;

- стягнення 371.208,00 грн страхового відшкодування;

- стягнення 1.950,00 грн витрат на проведення звіту про оцінку вартості майнової шкоди.

Дослідивши подані матеріали, суд дійшов до висновку, що позовна заява в частині вимоги про визнання дорожньо-транспортної пригоди страховим випадком не підлягає прийняттю до розгляду, зважаючи на наступне.

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Так, згідно із статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Наведеними положеннями визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Тобто, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

В той же час, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Тобто, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відтак, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту, що і унормовано в положеннях ст.ст. 4, 5 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Тобто, задоволення пред`явленої позивачем вимоги не призведе до поновлення чи захисту порушених прав і інтересів позивача, в той час, як господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких знаходиться спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин, а не встановлення самого факту наявності таких відносин.

В постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/7631/18 Касаційний господарський суд щодо вимог визнати страховим випадком дорожньо-транспортну пригоду наголосив на наступному. Судова колегія касаційної інстанції звертає увагу, що вимога щодо встановлення або спростування певного факту не може бути самостійним предметом розгляду в межах господарського судочинства, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 2, ст. 20 ГПК Украйни до повноважень господарського суду не належать повноваження щодо встановлення фактів, які мають юридичне значення. Юридичні факти можуть встановлюватися господарськими судами при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне, як елемент оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості позовних вимог.

Таким чином, Господарський суд міста Києва дійшов висновку, що заявлена за поданим позовом та з означених підстав позивачем вимога про визнання дорожньо-транспортної пригоди страховим випадком не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством, адже пред`явлена за відсутності визначення на захист яких прав та інтересів вона подана, тобто, не стосується захисту порушених прав чи інтересів (відсутній спір про право), а тому можливість розгляду такої вимоги у господарському суді відсутня.

Аналогічні висновки щодо неможливості розгляду судом самостійно в окремому позовному провадженні вимоги, яка не супроводжує спір про право, а стосується виключно встановлення юридичного факту, викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.18. у справі № 910/14144/17 та від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16.

За таких обставин, суд на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України відмовляє у прийнятті позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВАЙТ» до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» в частині вимог про визнання дорожньо-транспортної пригоди страховим випадком.

При цьому, суд звертає увагу на те, що за наведених обставин вказаний спір, заявлений самостійно в окремому позовному провадженні, не може бути розглянутий й у порядку іншого (ніж господарське) судочинства.

На підставі викладеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 175, ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у прийнятті позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВАЙТ» до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» в частині вимог про визнання дорожньо-транспортної пригоди страховим випадком.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання 17.09.19. та може бути оскаржена в порядку і строки, визначені положеннями ст.ст. 253-259 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Т.М. Ващенко