РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.09.2019Справа № 910/6811/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Асадові В.В.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРБОНІКА ГРУПП"

про визнання недійсною додаткової угоди та стягнення 52 588,56 грн.,

за участю представників:

від позивача: Кметик-Власенко О.В.

від відповідача: Сулімов О.П.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРБОНІКА ГРУПП" про визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 11.12.2018 до договору про закупівлю товару № 625 від 02.10.2018 та стягнення 52 588,56 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, за доводами позивача, додаткову угоду № 2 від 11.12.2018 до договору про закупівлю товару № 625 від 02.10.2018, якою збільшено ціну за тонну кам`яного вугілля марки ДГ (20-100) до 3 528,36 грн. без ПДВ, укладено сторонами з порушенням вимог частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі", що призвело до безпідставного збільшення вартості товару та створило ризик втрат бюджетних коштів міста Києва на суму 52 588,56 грн. У зв`язку з наведеним позивач просить визнати недійсною вищезазначену додаткову угоду в частині збільшення вартості товару, а також стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти у розмірі 52 588,36 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.07.2019 відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 31.07.2019.

Підготовче засідання, призначене на 31.07.2019, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Приходько І.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2019 підготовче засідання призначено на 21.08.2019.

У підготовчому засіданні 21.08.2019 оголошено перерву на 02.09.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2019, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.09.2019.

Присутній у судовому засіданні 02.09.2019 представник позивача надав додаткові пояснення по суті спору. Просив задовольнити позовні вимоги повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні 02.09.2019 заперечував проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення та доводи сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

За результатами проведеної закупівлі вугілля кам`яного за ДК 021:2015: 09110000-3 - Тверде паливо (номер закупівлі № UА-2018-05-04-000650-с), між Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРБОНІКА ГРУПП» (відповідач) 02.10.2018 було укладено Договір про закупівлю товару № 625 (далі - Договір), з Додатком № 1 до Договору «Специфікація» Вугілля кам`яне марка ДГ (20-100).

Згідно п. 6.1. Договору сума Договору склала 1 049 760,00 грн. (без ПДВ), ціна за тонну згідно договору становить 2916,0 грн. без ПДВ.

Місце виконання Договору визначено сторонами за адресою: проспект Науки, 96, м. Київ, 03039 (пункт 7.2. Договору).

Згідно п. 7.1. строк (термін) поставки (передачі) товару: 31.12.2018.

Як вбачається з матеріалів справи, у жовтні 2018 року позивач направив відповідачу лист №1/ккжфгр від 03.10.2018 та експертний висновок №0-824 від 02.10.2018 Черкаської торгово-промислової палати на підтвердження зростання вартості Вугілля кам`яне марка ДГ (20-100), згідно якого станом на 02.10.2018 середній рівень вартості становить 3900-4500 грн./т.

Так, 10.10.2018 між позивачем та відповідачем була підписана Додаткова угода №1 до Договору про закупівлю товару № 625 від 02.10.2018, згідно якої, відповідно до пункту 2 частини 4 статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» та експертного висновку торгово-промислової палати, сторони домовились внести зміни до Договору, а саме викласти додаток № 1 «Специфікація» в новій редакції.

Після внесення відповідних змін додатковою угодою № 1 до Договору, загальна вартість однієї тонни вугілля кам`яного марка ДГ (20-100) згідно специфікації склала 3207,60 грн. без ПДВ.

У грудні 2018 позивач отримав від відповідача лист № 2/кзпп2 від 04.12.2018 та експертний висновок № 0-1041 від 04.12.2018 Черкаської торгово-промислової палати на підтвердження зростання вартості Вугілля кам`яне марка ДГ (20-100), згідно якого станом на 04.12.2018 середній рівень вартості становить 4000-4500 грн./т.

Так, 11.12.2018 між позивачем та відповідачем була підписана Додаткова угода №2 до Договору про закупівлю товару № 625 від 02.10.2018, згідно якої, відповідно до пункту 2 частини 4 статті 36 Закону України «Про Публічні закупівлі» та експертного висновку торгово-промислової палати, сторони домовились внести зміни до Договору, а саме викласти додаток № 1 «Специфікація» в новій редакції.

Після внесення відповідних змін додатковою угодою № 2 до Договору, загальна вартість однієї тонни вугілля кам`яного марка ДГ (20-100) згідно специфікації склала 3528,36 грн. без ПДВ.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що, за доводами позивача, додаткову угоду № 2 від 11.12.2018 до договору про закупівлю товару № 625 від 02.10.2018, якою збільшено ціну за тонну кам`яного вугілля марки ДГ (20-100) до 3 528,36 грн. без ПДВ, укладено сторонами з порушенням вимог частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі", що призвело до безпідставного збільшення вартості товару та створило ризик втрат бюджетних коштів міста Києва на суму 52 588,56 грн. У зв`язку з наведеним позивач просить визнати недійсною вищезазначену додаткову угоду та стягнути безпідставно отримані кошти у розмірі 52 588,56 грн. При обґрунтуванні правомірності позовних вимог, позивач також посилається на лист Департаменту внутрішнього фінансового контролю та аудиту виконавчого органу Київської міської ради від 17.01.2019 № 070-31-05/105, в якому зазначено, що вказаним Департаментом було проаналізовано додаткову угоду № 2 від 11.12.2018 до Договору та зауважено про відсутність коливання ціни товару на ринку на момент її укладення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, зважаючи на те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

За частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 4 статті 36 ЗУ «Про публічні закупівлі», умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі (п.2 ч.4 ст.36). Тобто, вказаною статтею передбачено право, внесення змін до договору, зокрема, у залежності від коливань ціни товару на ринку протягом дії договору.

Відповідно до п.п. 57 п. 4 Положення про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014р. №459, вказане Міністерство надає роз`яснення щодо застосування законодавства у сфері державних закупівель.

Так, згідно роз`яснень Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.10.2016 №3302-06/34307-06 щодо зміни істотних умов договору про закупівлю визначено, що згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі», істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі. При цьому, норма пункту 2 частини 4 статті 36 Закону поширюється на договори про закупівлю, у разі якщо предметом закупівлі є товар.

Отже, сторони у випадку коливання ціни на ринку наділені правом вносити зміни до ціни товару декілька разів, але не більше ніж на 10% від ціни за одиницю товару, і такі зміни сторони вносять з урахуванням вже внесених попередніх змін. Тобто, кожного разу сторони мають право збільшити ціну за одиницю товару не більше ніж на 10% з урахуванням попередніх змін, однак у випадку коливання цін, тобто з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.

З приводу вищенаведеного суд зауважує, що оскільки сторони при укладені додаткової угоди №1 до Договору у відповідності до експертного висновку Черкаської торгово-промислової палати №0-824 від 02.10.2018 вже врахували коливання ціни на ринку на момент укладення додаткової угоди №1, то при наступному внесенні змін до ціни товару необхідною умовою буде наявність зміни цін на ринку після укладення додаткової угоди №1, оскільки попередні коливання ціни на ринку згідно згаданого висновку вже були враховані.

Вказаний висновок також слідує з аналізу п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі», тому що наведена норма обмежує одноразове збільшення ціни 10%.

В свою чергу, матеріалами справи підтверджується, що укладання між позивачем та відповідачем додаткової угоди № 2 до Договору в частині збільшення вартості вугілля марки ДГ (20-100) і ціни за одиницю товару було здійснено з урахуванням вищенаведених приписів чинного законодавства України. Зокрема, зі змісту додаткової угоди № 2 та специфікації до неї вбачається, що збільшення ціни за одиницю товару не перевищувало 10% від попередньої ціни за одиницю товару, тоді як документальною підставою для внесення відповідних змін слугував експертний висновок Черкаської торгово-промислової палати на підтвердження зростання середньої вартості Вугілля кам`яне марка ДГ (20-100), згідно якого станом на 04.12.2018 середній рівень вартості становив 4000-4500 грн./т.

Відповідно до приписів ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Законодавець для суб`єктів господарювання у ст. 180 ГК України визначив істотні умови господарського договору. Так, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Суд вважає, що сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору та додаткових угод до нього. Договори не заперечні сторонами, не визнані недійсними за рішенням суду, не розірвані в установленому порядку чи за згодою сторін на момент судового розгляду.

В свою чергу, стаття 37 ЗУ «Про публічні закупівлі» визначає, що Договір про закупівлю є нікчемним у разі: його укладення з порушенням вимог частини четвертої статті 36 цього Закону; його укладення в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону; його укладення з порушенням строків, передбачених частиною другою статті 32 та абзацом восьмим частини третьої статті 35 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв`язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону.

Згідно з роз`ясненнями, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Аналогічної правова позиція кореспондується в Пленумі Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29 травня 2013 року. Відповідно до п. 2.1 даної Постанови, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно абзацу 5. пункту 2.10. Постанови, у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Положеннями статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В частині 1 статті 216 ЦК України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В свою чергу, сторонами не заперечується факт належного виконання зобов`язань за Договором у повному обсязі, що також підтверджується матеріалами справи.

Доказів того, що Департаментом внутрішнього фінансового контролю та аудиту виконавчого органу Київської міської ради, які проводили опрацювання документів за процедурами закупівлі, ініціювалися складання протоколів про адміністративні правопорушення, передбачені нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення в частині порушення законодавства про закупівлі, матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи те, що сторонами під час укладення спірного Договору погоджено всі його істотні умови, тоді як при укладанні додаткових угод до Договору сторони діяли у відповідності до положень Закону України «Про публічні закупівлі», з дотриманням роз`яснень Міністерства економічного розвитку і торгівлі України «Щодо зміни істотних умов договору про закупівлю» від 27.10.2016 №3302-06/34307-06, зважаючи на те, що як покупцем, так і постачальником виконані усі зобов`язання за Договором, що підтверджується наявними у матеріалах справи документами, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 11.12.2018 до Договору про закупівлю товару № 625 від 02.10.2018.

Вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 52 588,56 грн. не підлягає задоволенню, оскільки є похідною позовною вимогою в розумінні частини 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з перебуванням судді Приходько І.В. на лікарняному повний текст рішення складено та підписано 23.09.2019.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 23.09.2019.

Суддя І.В. Приходько