ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2019 р. Справа№ 910/2242/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Чорногуза М.Г.

Коробенка Г.П.

при секретарі судового засідання: Цибульському Р.М.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг КВК Буд", м. Рівне

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 (повний текст складено 27.05.2019)

у справі №910/2242/19(суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг КВК Буд", м. Рівне

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ

про визнання недійсним договору фінансового лізингу,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

22.02.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізинг Квік Буд" (далі - ТОВ "Лізинг КВК Буд", позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ "КБ "Приватбанк", відповідач) про визнання недійсним договору фінансового лізингу №4Л16085ЛИ від 16.09.2016.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ТОВ "Лізинг КВК Буд" вказує, що спірний Договір під час його укладення не було посвідчено нотаріально, що суперечить вимогам ст. ст. 793, 794 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 у справі №910/2242/19 у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що права позивача за захистом яких він звернувся до суду відповідачем не порушено, оскільки позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання оспорюваного договору недійсним. Зокрема, приписи Закону України "Про фінансовий лізинг" та параграфу 6 глави 58 Цивільного кодексу України не містять норми про обов`язкове нотаріальне посвідчення договору лізингу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізинг Квік Буд" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 скасувати, постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування підстав, викладених в апеляційній скарзі, позивач зазначає про порушення судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права. За твердженням апелянта, оскільки предметом Договору фінансового лізингу №4Л16085ЛИ від 16.09.2016 є нерухоме майно, до вищевказаного договору фінансового лізингу необхідно застосовувати загальні положення про найм (оренду), встановлені параграфом 1 глави 58 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а враховуючи особливості параграфа 6 (лізинг), то слід також застосовувати положення параграфа 4 глави 58 ЦК України, яка регулює особливості найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди. Враховуючи норми вищезазначеного законодавства апелянт зазначає, що Договір фінансового лізингу №4Л16085ЛИ від 16.09.2016 мав би бути нотаріально посвідченим, однак місцевим господарським судом зроблений помилковий висновок про відсутність законодавчих вимог щодо нотаріального посвідчення вказаного договору.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/2242/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Кравчука Г.А.(доповідач у справі), суддів Коробенка Г.П. та Чорногуза М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.07.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Лізинг Квік Буд" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 у справі №910/2242/19, справу призначено до розгляду о 14 год. 20 хв. 23.09.2019.

Позиції учасників справи.

23.08.2019 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що положення ст.ст. 793, 794 ЦК України, що відносяться до параграфу 4 глави 58 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин, що склалися між сторонами у даній справі. Дія зазначених положень матеріального права не поширюється на правовідносини, які виникають на підставі договору фінансового лізингу. Разом з тим, відповідач стверджує, що Закону України "Про фінансовий лізинг" не містить вимоги щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Явка представників сторін.

У судове засідання 23.09.2019 повноважні представники позивача та відповідача не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомленні належним чином, про причини неявки апеляційний господарський суд не повідомили.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

16.09.16 між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк") (банк) та позивачем (лізингоодержувачем) укладено Договір фінансового лізингу № 4Л16085ЛИ (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого банк, який є власником нерухомого майна, яке зазначено у додатку № 1 до Договору (далі - майно), передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка у платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

У додатку № 1 до Договору сторони зазначили найменування нерухомого майна (предмета фінансового лізингу).

Відповідно до умов п. 1.2 Договору, сторони узгодили, що на дату укладення договору загальна вартість майна становила 151 296 254,00 грн.

Пунктом 2.1 Договору розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються додатком № 2.

За змістом підпунктів пункту 2.3 Розділу 2 Договору лізингоодержувач сплачує банку винагороди на рахунок, зазначений у п. 1.4. цього Договору:

- винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)" у розмірі 500,00 грн. в день укладання цього договору;

- відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, зазначений в додатку № 2;

- у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по оплаті лізингових платежів, передбачених цим договором, відсоткова винагорода за користування майном складає 24% річних від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно додатку № 2.

Згідно з умовами п. 3.1 Договору передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно з актом прийому-передачі майна, зазначеним у додатку № 3, що є невід`ємною частиною Договору.

Підпунктом 5.2.1 Договору визначено обов`язок банка передати майно в платне користування лізингоодержувачу на умовах та строки, що обумовлені цим договором. Після сплати всієї суми лізингових платежів та інших платежів, що передбачені цим Договором, передати майно у власність лізингоодержувача та документ, що підтверджує повну сплату платежів за цим Договором.

Відповідно до п. 6.2.11 Договору лізингоодержувач зобов`язується сплачувати банку винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)", лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна, відсоткову винагороду за користування майном, винагороду за користування майном отриманим в лізинг та інші витрати банка, безпосередньо пов`язані з цим Договором.

Пунктом 7.1 Договору сторони зафіксували, що у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, по сплаті винагород, останній сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Сплата пені здійснюється у гривні.

За змістом п. 9.1 Договору, строк дії договору - з дати його підписання по 25.08.2026. У частині невиконаних сторонами зобов`язань Договір діє до повного їх виконання. Зазначений строк може бути змінено у разі дострокового виконання зобов`язань лізингоодержувача за Договором, у випадку розірвання Договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Строк дії цього договору обумовлений строком лізингу. Договір втрачає свою силу після виконання сторонами усіх зобов`язань за ним (п. 9.2 Договору).

На виконання умов Договору банк, як власник нерухомого майна, передав позивачу згідно з актом прийому-передачі № 1 (додаток № 3 до договору) нерухоме майно за адресою: Одеська обл., м. Любашівка, вул. Будівельників, б. 1, загальна площа 188,5 кв.м, складається з: адмінбудівля А, прохідна Б, побутове приміщення В, гараж в, вбиральня Д, склад Е, склад е, склад Ж, насосна З, склад І, навіс К, огорожа 1-6, споруди 7-18, резервуари 19-30, пожежна водойма I-IV, колодязь V, мощення VІ-VІІ.

Позивач вважає, що оскільки при укладенні Договору не було додержано вимог законодавства стосовно встановленої законом форми договору, а саме в порушення ч. 2 ст. 793 ЦК України Договір не був нотаріально посвідчений та не було проведено його державну реєстрацію в порядку ст. 794 ЦК України.

Судом першої інстанції в задоволенні позову відмовлено.

Колегія суддів апеляційного госоподарського суду погоджується з позицією місцевого суду, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Згідно ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

За змістом частини другої ст. 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним (п.2.5.2 Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекту (незаконність) змісту правочину; дефекту (недотримання) форми; дефекту суб`єктного складу; дефекту волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", які кореспондуються з положеннями ч. 1 ст. 806 ЦК України, ч. 1 ст. 292 ГК України, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених законом, та загальні положення про купівлю-продаж і договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, вимоги до форми та змісту договору фінансового лізингу закріплені у ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", згідно якої договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Позивач посилаючись на положення ст. 793 ЦК України, вважає, що укладений між ним та відповідачем договір фінансового лізингу №4Л16085ЛИ від 16.09.2016 підлягав нотаріальному посвідченню.

Недотримання зазначеної форми укладення договору, за твердженнями позивача, свідчить про його нікчемність.

За приписами ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст. 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір фінансового лізингу №4Л16085ЛИ від 16.09.2016 укладений у письмовій формі, скріплений електронно-цифровими підписами сторін, без його нотаріального посвідчення.

Строк дії вказаного договору встановлений з дати його підписання до 25.06.2026.

Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Тобто, за загальним правилом нотаріальне посвідчення укладеного сторонами договору не вимагається. Нотаріальне посвідчення договору є необхідним лише у випадках прямо передбачених законом та за домовленістю сторін.

Водночас, ні Цивільним кодексом України, ні Законом України "Про фінансовий лізинг" не передбачено обов`язку нотаріально посвідчувати договір фінансового лізингу.

При цьому, у спірному договорі також відсутні положення щодо домовленості сторін нотаріально посвідчити договір фінансового лізингу.

У ч. 2 ст. 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Системне тлумачення ч. 2 ст. 806 ЦК України та параграфу 1 Глави 58 ЦК України свідчить, що у ч. 2 ст. 806 ЦК закріплена бланкетна норма, яка відсилає саме до загальних положень про договір найму (параграф 1 Глави 58 ЦК України).

Отже, до договору лізингу можуть субсидіарно застосовуватися тільки норми параграфу 1 Глави 58 ЦК, а не інші параграфи цієї глави. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №915/865/17.

Відтак, приписи ст. 793 ЦК України, які містяться у параграфі 4 глави 58 ЦК України, у даному випадку не застосовуються.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За таких обставин, договір, укладений між позивачем та відповідачем, не потребує нотаріального посвідчення, у зв`язку із чим, відсутні підстави вважати такий договір нікчемним.

Апелянт, не погоджуючись із наведеною позицією суду, зазначає, що у ч. 2 ст. 806 ЦК України не йдеться про застосування до відносин лізингу лише параграфу 1 глави 58 ЦК України, зауважуючи при цьому, що відносини фінансового лізингу нерухомого майна є подібними до відносин оренди будівлі або іншої капітальної споруди, а відтак, такі відносини мають регулюватися нормами ЦК України про оренду будівлі або іншої капітальної споруди (параграф 4 глави 58 ЦК України).

Наведені доводи колегією суддів апеляційного господарського суду відхиляються, з огляду на наступне.

Зі змісту ч. 2 ст. 806 ЦК України вбачається, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом, а саме параграфом 6 Глави 58 ЦК України та Законом України "Про фінансовий лізинг".

При цьому, апеляційний господарський суд наголошує на тому, що у наведеній нормі законодавець чітко вказав, які саме положення Цивільного кодексу України мають застосовуватися до договору лізингу.

Твердження апелянта про необхідність застосування до даних правовідносин параграфу 4 глави 58 ЦК України є його власною інтерпретацією ч. 2 ст. 806 ЦК України, а тому колегією суддів апеляційного господарського суду не приймаються.

Крім цього, твердження апелянта про нерозповсюдження норм Закону України "Про фінансовий лізинг" на спірні правовідносини колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє, оскільки зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обґрунтовуючи свої вимоги, скаржник сам посилається на норми вказаного акту, чим суперечить власній позиції.

Колегія суддів також відхиляє доводи скаржника про необхідність застосування до спірних правовідносин правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 06.06.2018 у справі №301/1583/16-ц та від 18.01.2017 у справі №363/3673/14-4 оскільки правовідносини, щодо яких Верховним Судом України висловлено правову позицію, виникли на підставі договору фінансового лізингу, предметом яких, по-перше, був транспортний засіб (у даній справі - нерухоме майно), а по-друге, стороною за договорами в зазначених справах виступала фізична особа (у даній справі - юридична особа), тобто правовідносини за спірним договором у справі, що розглядається, не є аналогічними або подібними правовідносинам у справах №301/1583/16-ц та №363/3643/14-4.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявленої позивачем вимоги про визнання недійсним договору фінансового лізингу №4Л16085ЛИ від 16.09.2016 та відмовою у зв`язку з цим в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг Квік Буд", а наведені доводи за апеляційною скаргою підлягають залишенню без задоволення, у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийняте з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Судові витрати.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на ТОВ "Лізинг Квік Буд".

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг Квік Буд" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 у справі №910/2242/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 у справі №910/2242/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 25.09.2019.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді М.Г. Чорногуз

Г.П. Коробенко